Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

29 жовтня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 19 вересня 2014 року між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 01/14-00198, згідно якого предметом лізингу є автомобіль марки Lifan X 60. Перед укладенням договору, на вимогу представника відповідача позивач сплатив на рахунок відповідача 59000 грн та 11800 грн. в якості переоплати. Після укладення договору, відповідач відмовився передати йому предмет лізингу, з тих підстав, що договором передбачено передачу предмету договору в користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати авансового платежу, комісії за організацію та оформлення договору та комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума в розмірі 11800 грн. є комісією за організацію та оформлення договору. Вважає, що умови договору в порушення норм ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є несправедливими., оскільки п. 8.2.1., 8.2 передбачає комісію за організацію пов'язану із підготовкою та укладанням договору фінансового лізингу, яка складає 11 800 грн., та яка встановлена без будь-якого обгрунтування її розміру, та виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом. Вказує, що у договорі нечітко визначені підстави зміни вартості платежів, розмір предмету лізингу, порядок перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально-правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням його прав як споживача. Крім того зазначає, що його було введено в оману щодо умов договору при укладанні договору у зв'язку із нечесною підприємницькою практикою. Також, позивач у позові вказує, що спірний договір нотаріально посвідчений не був та укладений відповідачем без отримання довідки на право надання послуг з фінансового лізингу. У зв'язку з тим, договір фінансового лізингу містить у собі умови, які є несправедливим та які суперечать вимогам пунктів 1,3 -6,11,13 частини третьої статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суперечить положенням ЦК України, в порушення вимог Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, був укладений відповідачем без отримання Довідки на право надання послуг з фінансового лізингу, в порушення вимог ст. 209, ч.2 ст. 799, ч.2 ст. 806 ЦК України не був нотаріально посвідчений, позивач просить визнати договір фінансового лізингу № 01/14-00198 від 19 вересня 2014 року недійсним, стягнути з відповідача сплачені платежі у розмірі 70800 грн., у тому числі понесені ним витрати по сплаті комісії за прийом платежів в банківській установі та комісію за прийом платежів у розмірі 708 грн., а судові витрати покласти на відповідача. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, від нього не надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди представника позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд позов задовольняє частково, виходячи з наступного. З договору фінансового лізингу № 01/14-00198 від 19 вересня 2014 року, вбачається, що 19 вересня 2014 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" укладений договір фінансового лізингу. Договір підписаний сторонами, є реквізити сторін, однак нотаріально не посвідчений. Із додатку до договору 1,2 вбачається, що вартість предмета лізингу 118 000 грн., відсоток платежів 50%, сума виплат 59000 грн., щомісячний платіж 4916 грн., комісія за організацію (10%) - 11800 грн., комісія за предачу 3%) - 3540 грн. 00 коп. (а.с. 31-40). З квитанції № N17NR50705 від 19 вересня 2014 року, вбачається, що [PERSON] сплатив ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" 59000 гривень. (а.с. 42) З квитанції № N17NR50799 від 19 вересня 2014 року, вбачається, що [PERSON] сплатив ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" 11800 гривень. (а.с. 41) Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно ст. 799 ЦК України встановлено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином, предметом договору є транспортний засіб, а договір фінансового лізингу № 01/14-00198, укладений між позивачем та відповідачем, підлягає нотаріальному посвідченню. У судовому засіданні достовірно встановлено, що спірний договір нотаріально не посвідчений. Оскільки на порушення вимог ст. 799 ЦК України спірний договір нотаріально не посвідчений, згідно зі ст. 220 ЦК України він є нікчемним. Наведена правова позиція також висловлена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ в ухвалах від 26 грудня 2012 року в справі № 6-42357св12, від 07 березня 2014 року в справі № 6-408ск14. У відповідності до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»(далі Постанова), Судам відповідно до статті 215 ЦК ( 435-15 ) необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. У п. 5 Постанови вказується, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК ( 435-15 ) суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. У п. 7 Постанови зазначається, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Аналізуючи норми чинного законодавства з врахуванням роз'яснень Пленуму ВСУ у сукупності із встановленими у судовому засіданні обставинами, суд позов задовольняє частково виходячи з наступних міркувань. Як достовірно встановлено в судовому засіданні встановлено, оскаржуваний договір є недійсним (нікчемним) через недотримання обов'язкової нотаріальної форми договору. У п.7 Постанови, Пленум роз'яснив, що у разі розгляду судом спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного буде встановлено, що правочин є нікчемним, суд, в мотивувальній частині рішення повинен констатувати факт нікчемності такого правочину, а в резолютивній частині - відмовити в позові про визнання правочину недійсним. Якщо одночасно позивачем заявлено вимогу про застосування наслідків недійсності правочину, то вона у разі встановлення нікчемності правочину або визнання його недійсним підлягає задоволенню. Позивач як на підставу своїх вимог щодо недійсності правочину посилається зокрема на те, що договір фінансового лізингу містить у собі умови, які є несправедливим та які суперечать вимогам пунктів 1,3 -6,11,13 частини третьої статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суперечать положенням ЦК України, а також вказує на відсутність прав відповідача на укладення та підписання договору фінансового лізингу. З огляду на викладене, у зв'язку з тим, що в судовому засіданні встановлено нікчемність оспорюваного правочину, суд відмовляє у цій частині позову. Разом з тим, оскільки позивач в своїй позовній заяві на підставу недійсності правочину посилається також на недодержання нотаріальної форми, тобто фактично просить встановити нікчемність правочину, з урахуванням положень ст.. 215 ЦК України, у відповідності до яких недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), роз'яснень Пленуму щодо розгляду справ про встановлення нікчемності правочину, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині вимог позивача. З врахуванням викладеного, у відповідності до положень ч.1,2 ст. 216 ЦК України, суд також задовольняє вимоги щодо застосування наслідків нікчемності правочину та стягує з відповідача на користь позивача кошти, одержані відповідачем на виконання правочину у сумі 11800 грн. та 59 000 грн., а також комісію за прийом платежів в сумі 590 грн. та 118 грн.. Суд також у відповідності до ст. 88 ЦПК України стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у сумі 715 грн. 08 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial