Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно за заповітом. Позов мотивовано тим, що за заповітом від 06 вересня 2012 року [PERSON], що померла 06 січня 2016 року, все їй належне майно переходить у спадщину [PERSON] і [PERSON]. Належну покійній частину квартири [ADDRESS] вона заповіла [PERSON], а все інше майно заповіла [PERSON] та [PERSON] у рівних частках кожному. Спадкодавець [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] з 13 вересня 1989 року по день смерті. За час шлюбу подружжя Кононенко-Вонсевич придбали: 1) квартиру [ADDRESS]; 2) квартиру [ADDRESS] (Червоноармійська) в місті Вінниця; 3) будинок №11 по 2-му провулку Лісовому в селі Майдан-Чапельський Вінницького району Вінницької обл.; 4) будинок №11 садово-городнього товариства "Будівельник" масиву "Веселка" Яришівської сільської ради Тиврівського р-ну Вінницької обл.; 5) автомобіль марки "Опель"; 6) автомобіль марки «Тойота». Всім переліченим рухомим та нерухомим майном після смерті дружини володіє та користується відповідач [PERSON] Речі звичайної домашньої обстановки та вжитку також успадкував [PERSON] За попередньою інформацією, частина спадкового майна оформлена на прізвище [PERSON] А саме: 1) квартира [ADDRESS]; 2) будинок №11 по 2-му провулку Лісовому в селі Майдан-Чапельський; 3) автомобіль марки "Опель". Правовстановлюючі документи на все нерухоме майно та технічні свідоцтва на автомобілі є у відповідача [PERSON], але він відмовляється надавати їх нотаріусу для оформлення спадкових прав спадкоємців за заповітом. Наші прохання в усній формі і листування щодо надання [PERSON] правовстановлюючих документів залишені без уваги. Спадкодавець [PERSON] заповіла [PERSON] усю належну їй частину квартири [ADDRESS]. З метою отримання дубліката свідоцтва про право власності [PERSON] на цю квартиру з КП "Вінницьке міське БТІ" довіреною особою позивача було укладено три ( № № 12705, 13304, 5295) послідовні договори про надання інформаційних послуг та виготовлення дубліката правовстановлюючого документа в період з червня 2016 року по квітень 2017 року. [PERSON] навмисно перешкоджав отриманню [PERSON] дубліката свідоцтва. Вінницька міська рада двічі відмовила у видачі дубліката свідоцтва про право власності подружжя Вонсевич-Кононенко на квартиру [ADDRESS]. Для отримання інформації про правовстановлюючі документи на квартиру № 59 по вул.Стрілецька (Червоноармійська),85 також оплачено [PERSON] 152 грн. за послуги КП "ВМБТІ" згідно договору №13296 від 21.10.2016 р. Грошові витрати позивача [PERSON] за послуги БТІ по усіх чотирьох договорах, що сумарно становлять 694 гривні, виявились марними. Житло та автомобілі [PERSON] здає в оренду третім, невідомим особам. Просить визнати за [PERSON] право власності за заповітом на наступне майно на 1/ 2 частину квартири №43 в будинку №63 по пр-т. Космонавтів в м. Вінниці; на 1 /4 частку квартири [ADDRESS], на 1/ 4 частину будинку\~ №11 по 2-му провулку Лісовому в с. Майдан Чапельський, Вінницького району Вінницької області; на\~ 1 /4 частину будинку №11 садово городнього товариства «Будівельник» масиву «Веселка» Яришівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області; на 1 /4 частку автомобіля марки «Опель Омега», на 1/ 4 частку автомобіля марки «Тойота». 21.12.2017 року ухвалою суду відкрито провадження по справі, призначено до підготовчого засідання в загальному позовному провадженні. Ухвалою суду від 19.02.2018року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала за обставин викладених в ньому, просила позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, заперечували щодо його задоволення. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 1989року по день смерті [PERSON] Під час перебування в шлюбі [PERSON] та [PERSON] набули майно, а саме. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 02.10.1995року [PERSON] та [PERSON] є власниками на праві спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] (а.с.57). Відповідно до свідоцтва про право власності на жилий будинок №119 від 15.12.1998року [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок №11 по вул. Садова в с. Майдан Чапельському (а.с.63). Згідно свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя від 29.12.1998року за заявами [PERSON] та [PERSON] засвідчено, що спільне сумісне майно подружжя, право власності на яке кожного із них посвідчується, складається із цілого жилого будинку за №11 з прибудовами, що знаходиться на вул. Садовій в с. Майдан Чапельському Вінницького району Вінницької області (а.с.64). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.12.2010року [PERSON] на праві приватної власності належить садовий будинок, з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Вінницька область, Тиврівський район, с/рада Яришівська, «Будівельник», садово городнє товариство масиву «Веселка», будинок №11 (а.с.67). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу виданого 12.05.1998року [PERSON] є власником автомобіля марки «Опель Омега», 1989 року випуску (а.с.74) та згідно облікової картки приватного ТЗ у [PERSON] перебував у власності автомобіль марки «Тойота». Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60СК України). 06.01.2016року померла [PERSON] 06.09.2012р. [PERSON] залишила заповіт згідно якого усю належну частку квартири [ADDRESS] заповідає [PERSON], а усе інше майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що матиме право за законом заповідає [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Відповідно до ст. 129 Конституції України\~судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Згідно\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства(ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. \~\~Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6\~\~та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до Конституції України\~усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). У справіBellet v. France Суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Згідно ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За загальними положеннями про спадкування, ст.1217ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи які є живими на час відкриття спадщини, а також, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1222 ЦК України). Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (частина друга статті 1236 ЦК України). Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу\~чергу право на спадкування за законом\~мають\~діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1-2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до ч. 1\~ст. 1241 ЦК України\~малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. 06.01.2016року померла [PERSON], після якої відкрилась спадщина на майно, спадкоємцями за законом є її чоловік [PERSON] та за заповітом [PERSON] і [PERSON] Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СК України). Згідно ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Субєкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. У разі смерті одного з учасників права спільної сумісної власності передусім необхідно визначити частку померлого у спільному майні, яка і буде об'єктом спадкування. Проте не усі співвласники мають право у безспірному нотаріальному порядку оформити свідоцтво про право на частку. Таким правом з усіх можливих учасників спільної сумісної власності згідно Закону "Про нотаріат", Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України наділений лише другий з подружжя. Для цього нотаріус за місцем відкриття спадщини за заявою другого з подружжя, який пережив, видає свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя за правилами ст. 71 Закону "Про нотаріат". Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦКУ країни). Згідно спадкової справи, яка була заведена після смерті [PERSON], [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї дружини [PERSON] - 20.01.2016року, [PERSON] звернувся 12.04.2016року, [PERSON] 05.05.2016року. Як вбачається з постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яка винесена приватним нотаріусом [PERSON] Вінницького міського нотаріального округу (а.с. 112), підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON]С, та [PERSON] стало те, що ними не було надано правовстановлюючих документів на спадкове майно. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.07.2017року спадкоємцем на 1 /2 частку зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] є її чоловік [PERSON], який прийняв у спадщину після померлої [PERSON] 1 /2 частини квартири [ADDRESS] (а.с.58). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № витягу 92320966 за [PERSON] зареєстровано 1/ 4 частина квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину серія та номер 5820, виданий 19.07.2017року (а.с.59). Враховуючи викладене та заповіт від 06.09.2012року, суд приходить до висновку, що за [PERSON] слід визнати право власності на 1 /4 частину квартири №43 в будинку №63 по пр-т. Космонавтів в м. Вінниці. Крім того, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на 1/ 8 частину будинку\~ №11 по 2-му провулку Лісовому в с. Майдан Чапельський, Вінницького району Вінницької області; на\~ 1 /8 частину будинку №11 садово городнього товариства «Будівельник» масиву «Веселка» Яришівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області; на 1 /8 частку автомобіля марки «Опель Омега», 1998року випуску, реєстраційний номер 48599ВІ, колір: чорний, номер кузова: WOL000017K1132282, оскільки на підставі заповіту від 06.09.2012року, власником іншої 1/ 8 частини вказаного майна є [PERSON] В судовому засіданні представник позивача просив визнати право власності за [PERSON] на 1/ 4 частини квартири [ADDRESS] (Червоноармійська) в м. Вінниці та на 1 / 4 автомобіля марки «Тойота», однак, дані вимоги задоволенню не підлягають, з наступних підстав. Відповідно до договору купівлі продажу від 23.05.2000року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. 23.12.2003року відповідно до договору дарування квартири [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар квартиру [ADDRESS], тобто спірна квартира була подарована третій особі [PERSON] ще за життя [PERSON] В судовому засіданні представник позивача посилався на те, що даний договір дарування є нікчемним правочином, оскільки він був укладений без згоди [PERSON], тому суд повинен застосувати норми ст. 215 ЦК України та визнати право власності на 1 / 4 частини вказаної квартири за [PERSON] Однак дане твердження, суд не бере до уваги, оскільки до правовідносин які виникли в 2003 року застосовуються норми цивільного кодексу України 1963 року, згідно якого право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (ч.1 ст. 128 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, яка була чинна на час укладення спірного правочину). Згідно ст. 45 ЦК УРСР, (в редакції 1963 року, яка була чинна на час укладення спірного правочину) недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу (ст. 46 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року, яка була чинна на час укладення спірного правочину). Згідно ст. 243 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, яка була чинна на час укладення спірного правочину) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до ст. 244 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, яка була чинна на час укладення спірного правочину) договір дарування на суму понад 500карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договору дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу. Згідно ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, яка була чинна на час укладення спірного правочину) договір купівлі продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР( в редакції 1963 року, яка була чинна на час укладення спірного правочину) нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст. 722 ЦК України). Згідно ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до п. 35 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України №18/5 від 14.06.1994року (який був чинний на час укладення спірного правочину) угоди про відчуження або заставу майна подружжя, що належить їм на праві спільної сумісної власності, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення, можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого із подружжя (стаття 23 Кодексу про шлюб та сім'ю). Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на відчуження або заставу спільного майна повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку або підприємством, установою, організацією, в якій він працює чи навчається, житлово-експлуатаційною організацією за місцем його проживання, або адміністрацією стаціонарного лікувально-профілактичного закладу, в якому він перебуває на лікуванні. Засвідчувати справжність підпису не потрібно, якщо чоловік або дружина відчужувача особисто подасть нотаріусу заяву про згоду на відчуження. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, перевіряє справжність його підпису, про що робить відмітку на заяві, і вказує назву документа, який посвідчує особу, номер, дату видачі і назву установи, що його видала. Якщо в заяві другого з подружжя про згоду на відчуження спільного майна вказано, кому персонально (прізвище, ім'я, по батькові громадянина, назва юридичної особи) він погоджується продати, подарувати, заставити, або з ким обміняти спільне набуте майно, чи вказано ціну продажу, інші умови його відчуження або застави, нотаріус при посвідченні договору про відчуження або заставу зобов'язаний перевірити додержання умов, вказаних у такій заяві. У тому випадку, коли із поданих нотаріусу документів неможливо встановити час і підстави набуття майна, яке відчужується або заставляється, а чоловік чи дружина особи, на ім'я якої це майно зареєстровано, ухиляється від дачі письмової згоди на його відчуження, то особа, на ім'я якої майно зареєстровано, може в порядку статті 84 Закону "Про нотаріат" передати заяву своєму чоловікові чи дружині з пропозицією з'явитися до нотаріуса для визначення частки чоловіка (дружини) у цьому майні. Якщо він (вона) не з'явиться до нотаріуса у визначений строк і протягом місяця після одержання заяви не надішле своїх заперечень, нотаріус може посвідчити від імені чоловіка чи дружини, за ким за правовстановлюючим документом рахується майно, договір про його відчуження або заставу. Як вбачається згідно договору дарування від 23.12.2003року він нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності зареєстрований державним реєстратором виконавчого комітету Вінницької міської ради, крім того, представником позивача не надано суду доказів про відсутність заяви згоди [PERSON] на дарування вказаної квартири [PERSON], а тому суд приходить до висновку, що договір дарування укладений відповідно норм чинного законодавства, а тому не входить до спадкового майна, в звязку з чим відсутні правові підстави для визнання права власності на 1/ 4 частини квартири [ADDRESS] (Червоноармійська) в м. Вінниці. Крім того, задоволенню не підлягає і позовна вимога про визнання права власності на 1 /4 частини автомобіля марки «Тойота», оскільки згідно облікової картки приватного ТЗ, д.н.з. [NUMBER], власником автомобіля марки «Тойота» є [PERSON] Відповідно до\~статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 2912,00гривень у відшкодування витрат по сплаті судового збору. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 215, 328, 332, 719, 1216, 1217, 1222, 1223, 1226, 1241, 1261, 1268, 1269 ЦК України, ст. ст. 60,70 СК України, ст. ст. 46, 47, 227, 243, 244 ЦК УРСР( в редакції 1963 року),

Outcome: partial