Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-25 00:00:00

06 грудня 2019 року [PERSON] звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди (інфляційних втрат (сум) за весь час прострочення, процентів за користування грошима та трьох процентів річних від простроченої суми позики). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21 листопада 2011 року надав грошову позику [PERSON] в розмірі 10 000,00 гривень і на підтвердження цього він власноруч написав розписку, вказавши умови та строки повернення коштів, а саме: зобов`язався повернути гроші в сумі 10 000,00 гривень в строк до 21 вересня 2012 року з виплатою процентів згідно домовленості, щомісячно з тілом боргу. 21 червня 2012 року надав грошову позику [PERSON] в розмірі 10 000,00 гривень і на підтвердження цього він власноруч написав розписку, вказавши умови та строки повернення коштів, а саме: зобов`язався повернути гроші в сумі 10 000,00 гривень в строк до 21 квітня 2013 року. Гроші отримав у повному обсязі, розписки написані ним особисто. Кошти надавалися відповідачу для задоволення власних потреб. Так як умови зобов`язання не виконувались відповідачем, він змушений був звернутися до суду і 02 жовтня 2014 року Першотравенський міський суд Дніпропетровської області вирішив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість в розмірі 20 000,00 гривень згідно розписок, складених на підтвердження позики та в рахунок повернення судових витрат у справі - 243,60 гривень, а всього стягнуто 20 243,60 гривень. На день звернення з даною позовною заявою, судове рішення від 02 жовтня 2014 року в справі № 186/1375/14-ц - не виконане, залишок боргу станом на 01 квітня 2019 року складає 17 014,82 гривень. В квітні 2019 року в примусовому порядку було стягнуто з відповідача грошова сума 8,04 гривень та 24 квітня 2019 року - 254,47 гривень та 254,47 гривень, залишок боргу на 01 травня 2019 року складає 16 505,88 гривень. Відповідно до розписки по позиці від 21 листопада 2011 року, позика в розмірі 10 000 гривень повинна бути повернута до 21 вересня 2012 року, а за розпискою від 21 червня 2012 року - до 21 квітня 2013 року. До суду з позовом про стягнення суми позики (без процентів, інфляційних втрат і т.д.) до боржника [PERSON] він звернувся 19 вересня 2014 року і позов було задоволено. Враховуючи, що 10 000 гривень повинні були бути сплачені до 21 вересня 2012 року, але не сплачені, інфляційні втрати на стягнуту в примусовому порядку в квітні 2019 року суму грошей в розмірі 508,94 гривень нараховується за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання: індекс інфляції розраховується з 22 вересня 2012 року до квітня 2019 року включно. Так як кошти в розмірі 508,94 гривень стягнуті в примусовому порядку в квітні 2019 року, то строк звернення до суду ним не пропущено. Інфляційні втрати на прострочені, але виплачені в квітні 2019 року кошти за позикою від 21 листопада 2011 року становлять:508,94 гривень х 2.6421 = 1 344,67 гривень. 3% річних від простроченої суми розраховуються з урахуванням боргу в розмірі 10 000 гривень: 10 000 гривень х 2412 (кількість днів прострочення з 22 вересня 2012 року по 05 грудня 2019 року - день подачі позову до суду) х 3 : 100 : 365 = 1 982,47 гривень. Проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування коштами. Сума позики та дата 10 000 гривень, 21 листопада 2011 року. Щомісячна плата за користування грошима (позикою) - облікова ставка НБУ. Кількість місяців в розрахунковому періоді: з 01 грудня 2011 року по 01 грудня 2019 року - 97. Сума, що підлягає стягненню за період з листопада 2011 року по грудень 2019 року - 9 863,17 гривень. В межах позовної давності з 01 грудня 2016 року по 30 листопада 2019 року - 3 017,49 гривень. Скориставшись правом, зменшує суму з 3 017,49 гривень до 172,86 гривень. Загальна сума до стягнення - 3 500,00 гривень. Просить суд стягнути з відповідача на його користь кошти в розмірі 3 500,00 гривень, судовий збір 768,40 гривень, витрати, пов`язані із прибуттям до суду (переїздом до іншого населеного пункту) та компенсацію за відрив від звичайних занять (пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати) 1 000,00 гривень та постановити окрему ухвалу в зв`язку з систематичним порушенням законодавства України державними особами, боржником, направивши її за належністю. 17 січня 2020 року позивач подав заяву про стягнення (розподіл) судових витрат. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь за 03 січня 2020 року витрати, пов`язані із прибуттям до суду - 199,52 гривень та компенсацію за відрив від звичайних занять - 224,91 гривні, а всього: 424,43 гривні судових витрат за 03 січня 2020 року. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить їх задовільнити. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату розгляду справи був належним чином повідомлений під підпис, відзив на позовну заяву, у встановлений судом строк, не надав, тому суд вирішує справу за наявними в ній матеріалами. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Враховуючи неявку в судове засідання належним чином повідомленого відповідача, відсутності заяви відповідача про розгляд справи в його відсутність, неповідомлення відповідача про причини неявки до суду, відсутність відзиву відповідача на позов та згоду позивача на ухвалення заочного рішення у справі, суд вважає за можливе розглядати цивільну справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення по даній справі в порядку ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, приходить до наступного висновку. В судовому засіданні, за клопотанням позивача, були також досліджені матеріали цивільних справ: №186/1375/14-ц (провадження №2/0186/623/14), а саме: позовна заява позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за двома договорами позики на суми 10 000 гривень та 10 000 гривень відповідно, а всього - на суму 20 000 гривень; рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2014 року; №186/651/19 (провадження №2/0186/239/19), а саме: позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат, % за користування грошима та 3% річних від простроченої суми позики; розписки [PERSON] , згідно яких він отримав в борг від [PERSON] 10 000 гривень 21 листопада 2011 року та 10 000 гривень 21 червня 2012 року;постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №45179196, згідно якої відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №186/1375/14-ц від 02 жовтня 2014 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості в розмірі 20 000 гривень, судового збору в розмірі 243,60 гривень, а всього:20 243,60 гривень; довідку Першотравенського МВ ВДВС ГТУЮ в Дніпропетровській області від 28 березня 2019 року; заочне рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 11 червня 2019 року №186/651/19; постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року, якою заочне рішення від 11 червня 2019 року залишено без змін. Судом встановлено, що дійсно, відповідач по справі [PERSON] 21 листопада 2011 року отримав від позивача [PERSON] в борг гроші в сумі 10 000 гривень, які зобов`язався повернути в строк до 21 вересня 2012 року, зі сплатою процентів згідно домовленості, щомісячно з тілом боргу. Також, відповідач по справі [PERSON] 21 червня 2012 року отримав від позивача [PERSON] в борг гроші в сумі 10 000 гривень, які зобов`язався повернути в строк до 21 квітня 2013 року, що підтверджується власноруч написаними розписками від 21 грудня 2011 року та 21 червня 2012 року відповідно. Оскільки, відповідач суму позики не повертав, позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення позики. У зв`язку з неповерненням позики, 19 серпня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення суми позики -10 000,00 та 10 000,00 гривень, всього 20 000,00 гривень по цих двох розписках. Позовних вимог про стягнення процентів, суми боргу\~з урахуванням\~встановленого індексу\~інфляції за\~весь час\~прострочення,\~а також\~процентів річних\~від простроченої\~суми [PERSON] не заявляв. Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2014 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволені. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 20 000 гривень, згідно розписок, складених на підтвердження позики та в рахунок повернення сплаченого судового збору в сумі 243,60 гривень, а всього 20 243,60 гривень. Рішення ніким не оскаржувалося та 14 жовтня 2014 року набрало законної сили. 25 квітня 2019 року [PERSON] звертався до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з аналогічним позовом до [PERSON] за період з 25 квітня 2016 року по 25 квітня 2019 року, в межах строку позовної давності та заочним рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 11 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року, його позовні вимоги до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат, процентів за користування грошима та трьох процентів річних від простроченої суми позики задоволено частково; стягнуто з відповідача на його користь суму інфляційних втрат в розмірі 2 154,59 гривень, три проценти річних за договором позики від 21 листопада 2011 року, нарахованих за період з 25 квітня 2016 року по 25 квітня 2019 року включно в розмірі 898,43 гривень, а всього стягнуто - 3 053 гривень; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто з відповідача на користь позивача 176,74 гривень судового збору та 2,32 гривні компенсації (відшкодування) за відрив від звичайних занять. 06 грудня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Розрахунки інфляційних втрат, % за користування грошима та 3% річних від простроченої суми позики здійснені позивачем лише за одним договором позики від 21 листопада 2011 року на суму боргу 10 000,00 гривень. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. \~ \~ \~ \~За правилами статей 2,12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. \~ \~ \~ \~Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~ \~ \~ \~Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Визначення поняття «зобов`язання» міститься у ч.1 ст.509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (стст.530, 631 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Позивач свої зобов`язання за договорами позики виконав, надавши відповідачу суму боргу 10 000,00 гривень 21 листопада 2011 року в строк до 21 вересня 2012 року зі сплатою процентів, згідно домовленості щомісячно та 10 000,00 гривень 21 червня 2012 року в строк до 21 квітня 2013 року. Відповідач взятих на себе зобов`язань за договорами належним чином не виконав, не сплативши процентів за користування коштами, не повернувши чергових сум отриманого боргу та не погасивши всієї суми боргу. Як вбачається з матеріалів справи, сторони встановили строк дії договорів до 21 вересня 2012 року та до 21 квітня 2013 року відповідно. Про порушене право позивач дізнався 21 вересня 2012 року та 21 квітня 2013 року, оскільки саме ці дати є кінцевим строком повернення позики відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, основною умовою для застосування строків позовної давності є заява сторони у спорі, а, оскільки відповідачем про застосування строків позовної давності не заявлено, суд вирішує спір згідно заявлених позивачем позовних вимог у зазначені ним періоди. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача процентів за договором позики від 21 листопада 2011 року. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічна позиція міститься в правовому висновку /п. 89-91 Постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12/Великої Палати Верховного Суду. Позивач просить\~стягнути проценти\~за позикою\~за вказаним\~договором за період з 01 грудня 2016 року по 30 листопада 2019 року, в межах строку позовної давності, в розмірі 172,86 гривень за обліковою ставкою НБУ. Враховуючи що строк користування позикою за договором від 21 листопада 2011 року сплив 21 вересня 2012 року, нарахування позивачем після цієї дати процентів є неправомірним, а тому у задоволені позовних вимог про стягнення процентів за період з 01 грудня 2016 року по 30 листопада 2019 року в сумі 172,86 гривень, слід відмовити. Що стосується позовних вимог про стягнення 3% річних від простроченої суми на підставі ст.625 ЦК України, за договором позики від 21 листопада 2011 року, за період з 22\~вересня 2012\~року по\~05\~грудня 2019\~року в сумі 1 982,47 гривень, суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Дана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц. Позивачем заявлено вказану позовну вимогу за період з 22 вересня 2012 року по 05 грудня 2019 року. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач заяву про пропуск позивачем строку позовної давності за вказаною позовною вимогою не подав, тому суд розраховує 3% річних за період, заявлений позивачем в позові. Відповідачем сплачено станом на 01 травня 2019 року 508,94 гривень заборгованості за двома договорами позики, борги по яких в розмірі по 10 000,00 гривень стягнуто одним судовим рішенням від 02 жовтня 2014 року на суму 20 000,00 гривень. Таким чином, на погашення боргу за одним договором позики від 21 листопада 2011 року (межі позовних вимог позивача) зараховано 254,47 гривні (508,94 : 2). Згідно довідки Першотравенського МВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області від 20 листопада 2019 року, за виконавчим листом №186/1375/14-ц від 02 жовтня 2014 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості в розмірі 20 000 гривень, судового збору в розмірі 243,60 гривень, а всього 20 243,60 гривень, перераховано у квітні 2019 року по виконавчому провадженню №45179196: 08 квітня 2019 року - 254,47 гривень та 24 квітня 2019 року - 254,47 гривень. Залишок боргу станом на 01 травня 2019 року становить 16 505,88 гривень. Оскільки по одному виконавчому провадженню здійснюється стягнення на загальну суму боргу в розмірі 20 000 гривень, стягнутих одним судовим рішенням, але по двох боргових розписках (10 000 гривень + 10 000 гривень), то сума боргу, станом на 01 травня 2019 року по розписці від 21 листопада 2011 року становить відповідно 16 505,88 гривень : 2 = 8 252,94 гривні. Суд не може взяти до уваги посилання позивача про те, що в цю суму входить також сума судового збору, яка також повинна бути проіндексована, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів того, яка саме сума була стягнута з відповідача на користь позивача по кожному договору позики та яка в рахунок судового збору, оскільки судовим рішенням стягнуто борг за двома договорами позики та судовими витратами, а позивач нараховує інфляційні втрати, % за користування грошима та 3% річних від простроченої суми лише по одному договору позики від 21 листопада 2011 року, розділяючи дві суми по договорах позики, стягнутих однією сумою судовим рішенням, та може в подальшому скористатися своїм право на пред`явлення аналогічного позову за договором позики від 21 червня 2012 року, крім того, положення ст.625 ЦК України не застосовуються до стягнутих за судовим рішенням судових витрат, а обов`язок доказування в цивільному процесі покладається на сторони, суд не може самостійно збирати докази по справі, без відповідних клопотань учасників процесу. Отже, 3% річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 8 252,94 гривні (з урахуванням сплачених відповідачем сум станом на 01 травня 2019 року) за договором позики від 21 листопада 2011 року (в межах позовних вимог позивача), помноженого на кількість днів прострочення - 2 412 днів ( з 22 вересня 2012 року по 05 грудня 2019 року), помноженого на 3%, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тобто, 8 252,94 гривні х 2 412 днів х 3 : 100 : 365 = 597,18 гривень, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. В частині позивних вимог про стягнення нарахованого позивачем встановленого індексу інфляції на прострочені, але виплачені в квітні 2019 року кошти за договором позики від 21 листопада 2011 року (в межах позовних вимог), суд приходить до наступного. Як вже зазначалося, згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Позивач просить суд стягнути 1 344,67 гривень інфляційних втрат на прострочені, але виплачені в квітні 2019 року кошти. Інфляційні втрати є способом захисту майнових прав і інтересів кредитора, що полягає у відшкодуванні йому матеріальних втрат від знецінення коштів у результаті інфляційних процесів, і гарантують отримання компенсації від боржника за використання утримуваних ним грошових коштів за весь час прострочення в їх сплаті. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Інфляційні втрати розраховуються за формулою: [Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період Збитки від інфляції = [Сума боргу] ? [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу] Станом на 01 травня 2019 року сума неповернутої позики за договором від 21 листопада 2011 року становить 8 252,94 гривні (16 505,88 гривень : 2 договори позики). Згідно довідки Першотравенського МВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області від 20 листопада 2019 року перераховано у квітні 2019 року на користь [PERSON] з [PERSON] по виконавчому провадженню №45179196: 08 квітня 2019 року - 254,47 гривень та 24 квітня 2019 року - 254,47 гривень в рахунок стягнення заборгованості за рішенням суду від 02 жовтня 2014 року. Залишок боргу станом на 01 травня 2019 року становить 16 505,88 гривень. Ці стягнення проводилися державним виконавцем за виконавчим листом №186/1375/14-ц, згідно якого рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2014 року стягнуто загальну суму боргу - 20 000,00 гривень згідно двох розписок від 21 листопада 2011 року та від 21 червня 2012 року по 10 000,00 гривень. Позивач просить стягнути інфляційні втрати за договором позики лише від 21 листопада 2011 року. Оскільки суми основного боргу відповідача перед позивачем за двома вказаними договорами позики рівні (по 10 000,00 гривень), то і суми стягнутих у примусовому порядку коштів на погашення боргу є рівними, а тому стягнуті державним виконавцем у примусовому порядку суми грошових коштів за даним виконавчим провадженням слід ділити навпіл для розрахунку інфляційних втрат за договором позики від 21 листопада 2011 року. Враховуючи те, що позика повинна бути повернута 21 вересня 2012 року, але сума в розмірі 127,24 (254,47 гривні стягнуті державним виконавцем на виконання виконавчого провадження по двох боргових розписках : 2), перерахована позивачу лише 08 квітня 2019 року та сума в розмірі 127,24 гривень (254,47 гривні стягнуті державним виконавцем на виконання виконавчого провадження по двох боргових розписках : 2), перерахована позивачу лише 24 квітня 2019 року, розрахунок інфляційних втрат: 127,24 грн сума боргу повернута 08 квітня 2019 року, інфляційні втрати: 179,33 гривні; 127,24 грн сума боргу повернута 24 квітня 2019 року, інфляційні втрати: 182,39 гривень; Інфляційні втрати на прострочені, стягнуті в примусовому порядку, кошти, в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 21 листопада 2011 року, становлять: 361,72 гривню. В іншій частині позивних вимог слід відмовити. Розглядаючи вимоги [PERSON] про відшкодування йому судових витрат по справі суд приходить до наступного. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові\~витрати складаються\~з судового\~збору та\~витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 768,40 гривень, ціна позову 3 500,00 гривень. Його позовні вимоги задоволено частково, стягнуто 958,90 гривень, що становить 27% від ціни позову, тому стягненню з відповідача на його користь підлягає сума судового збору пропорційна задоволеній частині позовних вимог - 207,47\~гривень (27% від сплаченої суми судового збору). Решту судового збору слід залишити за позивачем. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Статтею 138 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Враховуючи зазначене у відшкодуванні таких витрат позивачу суд відмовляє. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України постанова від 27 квітня 2006 р. № 590\~. Згідно якої сума компенсації (відшкодування) за відрив від звичайних занять обчислюється пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати особи, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому приймається процесуальне рішення або здійснюється процесуальна дія, і не може перевищувати її розміру, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач є пенсіонером, судові засідання в справі, на яких був присутнім позивач, відбувалися 03 січня 2020 року (102 хвилини), 01 червня 2020 року (35 хвилини), 16 червня 2020 року (194 хвилини) та 26 червня 2020 року (65 хвилин), суд приходить до висновку, що обґрунтованим розміром компенсації є 186,85 гривень,\~згідно розрахунку\~(396 хвилин - час судових засідань х 28 гривень 31 копійку - мінімальна погодинна оплата праці, встановлена Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01 січня 2020 року / 60 хвилин). Розподіл судових витрат слід здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України. Згідно ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, позовні вимоги позивача задоволено на 27% від ціни позову, що від 186,85 гривень компенсації (відшкодування) за відрив від звичайних занять, становить 50,45 гривень, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується позовних вимог про постановлення окремої ухвали в зв`язку із систематичним порушенням законодавства України, суд вважає, що в їх задоволенні слід відмовити, оскільки вказані вимоги не є позовними вимогами, кримінального правопорушення під час розгляду даної справи не виявлено, а у разі дійсної наявності його ознак, особа має звернутись до органів поліції у встановленому законом порядку. Також, позивачем не доведено в чому саме полягає систематичне порушення законодавства та з боку яких державних осіб.

Outcome: approved