Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси 1305.2014 року звернулась позивач [PERSON] із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, визначення порядку користування спільним майном та усунення перешкод у користуванні майном. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначила, що 16.02.2007 року уклала з відповідачем шлюб, який був зареєстрований Першим відділом РАЦС Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №66. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12.03.2014 року шлюб між сторонами розірвано. [PERSON] вказує, що за час шлюбу вони з відповідачем, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 15.11.2011 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], придбали квартиру [ADDRESS], придбану квартиру зареєстровано на ім'я [PERSON] Вказана квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, але відповідач проживає в ній сам, та вважає її своєю особистою власністю. [PERSON] проживає в зазначеній квартирі один та перешкоджає позивачу разом із їх спільним сином там проживати, змінив замки на вхідних дверях, не впускає в квартиру. Так як спірна квартира [ADDRESS], загальною площею 57,1 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., складається зі трьох житлових кімнат площею 12,8 кв.м., 10,8 кв.м., 16.8 кв.м., а житлова кімната площею 16,8 кв.м. є прохідною, позивач вважає доцільним визнати порядок користування квартирою, виділивши їй із сином дві кімнати площею 16,8 кв.м. та 12,8 кв.м., а кімнату площею 10,8 кв.м. виділити у користування позивачу. У зв'язку із тим, що згода щодо розподілу майна між сторонами в позасудовому порядку не досягнута, позивач за остаточно уточненими позовними вимогами просить: - здійснити поділ спільного майна подружжя; - виділити у власність [PERSON], [INFO], 1/2 частину квартири [ADDRESS]; - визнати за [PERSON], [INFO], право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; - визначити порядок користування квартирою [ADDRESS], виділивши у користування [PERSON], [INFO], та сину [PERSON], [INFO], дві кімнати площею 16,8 кв.м. та 12,8 кв.м., а кімнату площею 10,8 кв.м. - виділити [PERSON], [INFO]; - зобов'язати [PERSON], [INFO], не перешкоджати [PERSON], [INFO], у користуванні квартирою [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя була об'єднана в одне провадження із позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визначення порядку користування спільним майном та усунення перешкод у користуванні майном. В процесі розгляду справи [PERSON] уточнив свої вимоги, та подав остаточний зустрічний позов до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог [PERSON] зазначив, що він раніше ходив у рейси та непогано заробляв, грошові кошти за нього отримувала його дружина [PERSON] та витрачала їх на придбання квартир. За час шлюбу вони з [PERSON] набули наступне спільне майно: трьохкімнатну квартиру [ADDRESS]; трьохкімнатну квартиру [ADDRESS]; кімнату в комунальній квартирі [ADDRESS]; кімнату в комунальній квартирі [ADDRESS]. Перед придбанням квартири [ADDRESS], [PERSON] продала їх з [PERSON] двохкімнатну квартиру [PERSON], та на ці кошти потім і була придбана трьохкімнатна квартира [ADDRESS], яку [PERSON] зареєструвала на співвідповідачку - свою матір [PERSON] Кімнату в комунальній квартирі [ADDRESS], [PERSON] придбала у [PERSON], але не шляхом укладення договору купівлі-продажу, а шляхом підписання нотаріально посвідченого договору дарування №1-154 від 20.02.2014 року. [PERSON] вказує, що [PERSON] оформила право власності на зазначену квартиру на підставі договору дарування для виведення майна з кола спільного майна подружжя, яке підлягає розділу. Позивач [PERSON] також зазначає, що таким же способом [PERSON] придбала за його кошти кімнату в комунальній квартирі [ADDRESS], у свого брата [PERSON], шляхом підписання нотаріально посвідченого договору дарування №1742 від 28.05.2013 року. Крім того, на ім'я [PERSON] оформлені автомобіль марки "Фольксваген гольф", 1980 року випуску, державний номер [NUMBER] та причіп до легкового автомобілю бортовий, 1993 року випуску, державний номер [NUMBER] - які придбані сторонами під час шлюбу. Посилаючись на вищевикладені обставини, відповідач по первинному позову та позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить суд: - визнати договори дарування квартир - [ADDRESS], зареєстрований за №1742 від 28.05.2013 року, та [ADDRESS], зареєстрований за №1-154 від 20.02.2014 року - удаваними; - визнати договори дарування квартир - [ADDRESS], зареєстрований за №1742 від 28.05.2013 року, та [ADDRESS], зареєстрований за №1-154 від 20.02.2014 року - договорами купівлі-продажу; - визнати квартиру [ADDRESS], такою, що придбана на спільні гроші [PERSON] та [PERSON], і такою, що підлягає включенню в перелік спільного майна подружжя; - виділити [PERSON] квартиру [ADDRESS], однокімнатну квартиру (комуну) [ADDRESS], вартістю 200000 грн., автомобіль марки "Фольксваген гольф", державний номер [NUMBER], вартістю 10000 грн., - та визнати за ним право власності на це майно; - виділити [PERSON] квартиру [ADDRESS], вартістю 400000 грн., однокімнатну квартиру (комуну) [ADDRESS], вартістю 210000 грн., причіп до легкового автомобілю бортовий, 1993 року випуску, державний номер [NUMBER], вартістю 5000 грн. - та визнати за нею право власності на це майно. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] за довіреністю - [PERSON] в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, в задоволенні зустрічних вимог [PERSON] просив відмовити. Відповідач [PERSON] по первинному позову та як позивач за зустрічним позовом, і його представник за довіреністю - [PERSON] в судовому засіданні зустрічний позов підтримали, в задоволенні позовних вимог [PERSON] просили відмовити. Представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] за довіреністю - [PERSON] в судовому засіданні зустрічні вимоги [PERSON] не визнав, просив в їх задоволенні відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином. В процесі розгляду справи [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнавав в частині визнання договору дарування квартири (комуни) [ADDRESS], - удаваним та визнання його договором купівлі-продажу. Також 06.11.2014 року [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутність, де зазначив, що позовні вимоги [PERSON] стосовно удаваного правочину визнає повністю і підтверджує факт фактичного продажу ним квартири [PERSON] Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, повідомлена судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістила. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 16.02.2007 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON], шлюб зареєстровано Першим відділом РАЦС Малиновського РУЮ м. Одеси, актовий запис №66. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 04.10.2007 року Відділом РАЦС Київського РУЮ у м. Одесі, актовий запис №1619. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12.03.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України Пунктом 23 Постанови Пленуму Верхового Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21.12.2007 року визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Визначаючи обсяг спільно нажитого сторонами майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, суд виходить із наступного. За позивачем [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 15.11.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №4243, що підтверджується копією зазначеного договору, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП "ОМБТІ та РОН" №32217679 від 28.11.2011 року. У зв'язку із тим, що зазначена квартиру була придбана [PERSON] в період шлюбу із [PERSON], суд вважає, що вищезазначена квартира, є спільною сумісною власністю подружжя. За ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У зв'язку із вищевикладеним, суд визнає за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Вимоги [PERSON] щодо виділення їй у власність 1/2 частини квартири [ADDRESS], задоволенню не підлягають, оскільки суду не надано доказів в підтвердження можливості виділення такої частини в натурі відповідно до вимог ЦК України. Судом встановлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу порядку користування вказаною квартирою. Згідно технічного паспорту, виготовленого КП "ОМБТІ та РОН" 13.10.2011 року, судом встановлено, що квартира [ADDRESS], загальною площею 57,1 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., розташована на другому поверсі п'ятиповерхового будинку, та складається із: житлової кімнати - 12,8 кв.м., житлової кімнати площею 10,8 кв.м., житлової кімнати площею 16,8 кв.м., балкону площею 0,8 кв.м, кухні площею 5,6 кв.м., ванної площею 2,0 кв.м, туалету площею 1,0 кв.м., комори 1,0 кв.м., коридорів площею 5,0 кв.м. та 1,3 кв.м. З технічного паспорту вбачається, що у спірній ізольованими є житлова кімната площею 12,8 кв.м. та житлова кімната площею 10,8 кв.м., а третя житлова кімната площею 16,8 кв.м. не є ізольованою, та являється прохідною. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в Постанові №2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України" суд вправі задовольнити вимогу члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення за розміром, меншим за жилу площу, що припадає на нього. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що при визначенні порядку користування квартирою особі може бути виділено в особисте користування лише ізольоване приміщення житлової кімнати. На підставі цього, запропонований позивачем [PERSON] порядок користування квартирою, шляхом виділення в користування відповідачу [PERSON] житлової кімнати площею 10,8 кв.м., а позивачу [PERSON] та сину [PERSON], 2007 р.н., - ізольованої житлової кімнати площею 12,8 кв.м. та прохідної житлової кімнати площею 16,8 кв.м., - не може бути задоволений судом. Виділення в користування [PERSON] разом із сином двох житлових кімнат, одна з яких є прохідною також до кімнати, яка підлягає виділенню [PERSON], є неприпустимим, так як це бути погіршувати права та охоронювані законом інтереси всіх користувачів квартири [ADDRESS]. Статтею 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів, а саме:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Враховуючи, що між сторонами виник спір про порядок користування квартирою, а також з урахуванням того, що у зазначеній квартирі є лише дві ізольовані кімнати, суд вважає можливим захистити права позивача [PERSON] на користування квартирою, та визначити порядок користування приміщеннями спірної квартири [ADDRESS], за наступним варіантом, а саме: виділити у користування [PERSON] та сину [PERSON] - кімнату площею - 12,8 кв.м., виділити [PERSON] у користування кімнату площею 10,8 кв.м., а кімнату площею 16,8 кв.м., балкон, кухню, ванну, туалет, коридори, комору - залишити у спільному користуванні сторін. Оскільки право власності позивача [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS], є незаперечним та таким, що набуто з правових підстав, суд вважає, що відповідач [PERSON] не має права перешкоджати [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS], згідно встановленого судом порядку користування. Судом встановлено, що за [PERSON] зареєстровано право власності на 183/1000 частин квартири [ADDRESS], що підтверджується Інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №23416633 від 24.06.2014 року. Право власності на 183/1000 частин квартири [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування від 28.05.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1742. Згідно зазначеного договору дарування [PERSON], як дарувальник, подарував, а [PERSON], як обдаровувана, прийняла у дар 183/1000 частин квартири [ADDRESS]. Суд враховує, що відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги [PERSON] в цій частині, та пояснив суду, що він дійсно продав своїй сестрі [PERSON] 183/1000 частин квартири [ADDRESS], але оформили вони такий правочин шляхом підписання між ними договору дарування від 28.05.2013 року. [PERSON] також подав суду письмову заяву, де зазначив, що позовні вимоги [PERSON] стосовно удаваного правочину визнає повністю і підтверджує факт фактичного продажу ним квартири [PERSON] Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. За ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно п.11 Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. В процесі розгляду справи не встановлено обставин порушення прав, свобод чи інтересів інших осіб, визнанням позову відповідачем [PERSON] Позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] не надано суду доказів, які б спростовували обставини визнані [PERSON], тому відсутні підстави для не прийняття судом визнання частини позовних вимог [PERSON] На підставі вищезазначеного суд встановлює, що [PERSON] та [PERSON] 28.05.2013 року оформили удаваний договір дарування 183/1000 частин квартири [ADDRESS], та з досліджених судом обставин встановлено, що в дійсності [PERSON] продав, а [PERSON] купила спірне нерухоме майно. У зв'язку із цим, суд визнає договір дарування 183/1000 частин квартири [ADDRESS] від 28.05.2013 року, укладений, між [PERSON], як дарувальником, та [PERSON], як обдаровувана, - удаваним, та визнає цей договір - договором купівлі-продажу. Та у зв'язку з цим, суд вважає, що 183/1000 частин квартири [ADDRESS], придбані [PERSON] в період шлюбу із [PERSON], - є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] Судом встановлено, що за [PERSON] зареєстровано право власності на 190/1000 частин квартири [ADDRESS], що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна №23412179 від 24.06.2014 року. Право власності на 190/1000 частин квартири [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування від 20.02.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON], та зареєстровано в реєстрі за №1-154. Згідно зазначеного договору дарування [PERSON], як дарувальник, подарувала, а [PERSON], як обдаровувана, прийняла у дар 190/1000 частин квартири [ADDRESS]. [PERSON] вказує, що це нерухоме майно [PERSON] також фактично придбала у [PERSON], тому даний договір є удаваним, оскільки насправді є договором купівлі-продажу, але відповідних та належних доказів, на підтвердження цього суду не надав. Згідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Та згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON], як одна із сторін спірного правочину, обставини його удаваності заперечувала, а інша сторона правочину - відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, жодних пояснень та заяв суду не надала. Оскільки відсутні будь-які докази, які б підтверджували доводи та вимоги [PERSON], а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд відмовляє в задоволенні зустрічних вимог в частині визнання удаваним договору дарування 190/1000 частин квартири [ADDRESS], зареєстрованого за №1-154 від 20.02.2014 року, та визнання його договором купівлі-продажу. З досліджених судом доказів, суд вважає, що вимоги [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS], такою, що придбана на спільні гроші [PERSON] та [PERSON], і такою, що підлягає включенню в перелік спільного майна подружжя - не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 01.03.2013 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1-328, [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS]. Із зазначеного договору вбачається, що квартира [ADDRESS], належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Одеською державною нотаріальною конторою, 04.09.2009 року, реєстраційний №4-7987, зареєстровано в КП "ОМБТІ та РОН" в книзі №719пр, на стор. №134, за р. №135, та зареєстрованому в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №28182459. Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], був вчинений [PERSON] за згодою її чоловіка - [PERSON] Згідно свідоцтва, виданого 12.11.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2744, вбачається, що відповідно до ст. 62 Закону України "Про виконавче провадження" та на підставі [PERSON] про проведені прилюдні торги, затвердженого Першим Малиновським ВДВС Одеського МУЮ 11.10.2013 року, нотаріусом посвідчено, що [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з: трикімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 59,2 кв.м., житловою - 32,8 кв.м., зареєстрованої КП "ОМБТІ та РОН" в книзі 654пр на сторінці 94, номер запису 106, реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно 16066051, яка придбана [PERSON] за 284750 грн. В судовому засіданні відповідач по зустрічному позову - [PERSON] вказувала, що особисто придбала спірну квартиру за власні кошти. Надані до матеріалів справи виписки з банківських рахунків на ім'я [PERSON] підтверджують наявність у неї грошових коштів, достатніх для придбання спірної квартири у спірний період. Допитаний в судовому засідання в якості свідка покупець квартири [ADDRESS], [PERSON] вказував, що придбав цю квартиру у [PERSON], яка повідомила йому, що метою її продажу є придбання нею більшої квартири для проживання сім'ї. Свідок [PERSON], який є другом [PERSON], пояснив суду, що сама [PERSON] повідомила йому, що вони з чоловіком придбали трьохкімнатну квартиру по вул. М. Малиновського, у м. Одесі. Суд не приймає до уваги пояснення вказаних свідків [PERSON] та [PERSON], так як вони прямо не підтверджують факту придбання особисто [PERSON] та/або за спільні кошти спірної квартири [ADDRESS] та такі пояснення спростовуються дослідженими судом письмовими доказами, а саме: матеріалами проведення Першим Малиновським ВДВС Одеського МУЮ прилюдних торгів щодо реалізації квартири [ADDRESS], та придбання її з торгів [PERSON]; наявністю у [PERSON] грошових коштів. Крім того, суд враховує, що [PERSON] продала квартиру [ADDRESS], та отримала гроші за її продаж 01.03.2013 року, а спірна квартира [ADDRESS], була придбана [PERSON] на аукціоні лише в жовтні 2013 року. При таких обставинах, суд не вбачає причинно-наслідкового між продажем [PERSON] квартири [ADDRESS], та придбанням [PERSON] на аукціоні спірної квартири [ADDRESS]. [PERSON] не надано жодних інших доказів та доведено суду, що спірна квартира [ADDRESS], була придбана за їх спільні з [PERSON] грошові кошти, тому підстав для визнання її спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] немає. Судом встановлено, що під час шлюбу подружжям [PERSON] та [PERSON] також придбано: автомобіль марки "Фольксваген гольф", 1980 року випуску, державний номер [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданим РЕВ №2 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області на ім'я [PERSON]; причіп до легкового автомобілю бортовий, 1993 року випуску, державний номер [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданим РЕВ №2 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області на ім'я [PERSON] У зв'язку із цим, та на підставі ст. 60 СК України суд визнає автомобіль марки "Фольксваген гольф", 1980 року випуску, державний номер [NUMBER] та причіп до легкового автомобілю бортовий, 1993 року випуску, державний номер [NUMBER] - спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Враховуючи те, що сторонами не досягнуто домовленості щодо дійсної вартості та порядку поділу майна: 183/1000 частин квартири [ADDRESS], автомобілю марки "Фольксваген гольф", 1980 року випуску, державний номер [NUMBER] та причепу до легкового автомобілю бортового, 1993 року випуску, державний номер [NUMBER], які визнані судом спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], суд враховуючи ст. 70 СК України вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо поділу вказаного майна задоволенню не підлягають.

Outcome: partial