Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2017 року. Спільне життя не склалось, за рішенням суду їх шлюб було розірвано. Від спільного проживання мають доньку [PERSON] , 2017 року народження. Після припинення шлюбних відносин, дитина залишилась проживати разом з відповідачкою у її батьків. Оскільки йому чинили перешкоди в побаченнях з дитиною, за його заявою розпорядженням третьої особи був встановлений графік побачень з дитиною. Але відповідачка продовжує чинити перешкоди у побаченнях з дитиною, тому він звертався із заявами до поліції. Вказав, що він працює у суботу, просив надати йому додатково день у будні, але його прохання залишилось поза увагою. Він як батько має право приймати активну участь у вихованні дитини, а відповідачка не має права чинити йому перешкоди. Просив суд зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у спілкуванні з донькою [PERSON] , 2017 року народження, визначивши такі способи його участі у спілкуванні з дитиною - систематичні побачення доньки з ним за його місцем проживання в такі дні: кожна друга та четверта субота місяця з 09 години до 12 години, перша та третя неділя з 10 години до 15 години та будь-які два будні дні з 17 години до 19 години; судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Просив суд задоволити позов. У судовому засіданні відповідачка проти позову заперечувала. Письмовий відзив на позов не подала. Суду пояснила, що позивач є неблагополучним, неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності через вживання алкоголю та наркотиків. До дитини приходив неодноразово в нетверезому стані, вчиняв сварки, застосовував щодо неї фізичне насильство. Умови проживання позивача є вкрай незадовільними, що унеможливлює проведення там часу з дитиною. При побаченнях з дитиною позивач недотримується графіку, після цих зустрічей дитина хворіє. Просила відмовити в задоволенні позову. У судове засідання представник органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надіслав суду листа, в якому просив слухати справу у його відсутність з урахуванням висновку. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, за рішенням суду шлюб був розірваний. Батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Нормою ст. 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. У судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що неповнолітня дитина проживає разом з матір`ю [PERSON] та з її батьками, між [PERSON] та [PERSON] , її родиною склались неприязні та напружені відносини. Так, відповідно до положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно п.1 ст.12 «Конвенції про права дитини», ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляді, право вільно висловлювати ці погляді з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага з її віком і зрілістю. Згідно п. 2 з цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Згідно до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Принципом 6 Декларації прав дитини передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку його особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір`ю. Відповідно до ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування перешкоджає нормальному розвитку дитини. З урахуванням вимог ст.ст. 158, 159 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Відповідно до ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров"я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. В ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 15 цього ж Закону вказано, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів. З поданих суду характеристик на [PERSON] , вбачається, що останній позитивно характеризується на роботі, за місцем проживання скарг не надходило. Наявність скарг до сільської ради від [PERSON] та членів її родичів не підтверджує негативного чи нетурботливого ставлення позивача до дитини, а підтверджує лише факт неприязних стосунків між позивачем та родиною відповідача. Подані суду копії судових рішень з єдиного реєстру судових рішень (вирок по кримінальній справі, постанови про адміністративні правопорушення), то судимість по вироку знята та погашена, постанови суду за 2018 рік. Крім того, з них не встановлено будь-якого жорсткого поводження [PERSON] з дитиною, застосування до дитини будь-якого насильства. Посилання відповідача [PERSON] на наявність внесених до єдиного реєстру досудового розслідування і досудове розслідування є підтвердженням лише факту неприязних відносин між колишнім подружжям, її родиною. Покази допитаних в судовому засіданні свідків, суд оцінює критично, оскільки ними не повідомлено об`єктивних обставин справи, а дані пояснення є лише суб`єктивним сприйняттям свідками обставин, відносин між колишнім подружжям. Крім того, у свідків неприязні стосунки з позивачем. По суті всі конфліктні ситуації між батьками дитини є способом маніпуляції та вирішенням особистих потреб, без врахування інтересів дитини. З поданої медичної документації також не можливо однозначно встановити, що хвороби дитини були наслідком саме дій [PERSON] , особливо враховуючи факт вкрай неприязних відносин сторін. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що батьки дитини не можуть досягнути згоди щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" вказано, що при розгляді вимог про визначення порядку участі у вихованні дітей і спілкуванні з ними того з батьків, який проживає окремо від них, обов`язковими є наявність письмового висновку органів опіки та піклування та їхня участь у судовому засіданні. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Згідно з висновком Органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 16 квітня 2019 року доцільно встановлено участь батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні з дитиною [PERSON] , 2017 року народження, шляхом встановлення графіку: перша та третя субота місяця з 09 години до 12 години, друга та четверта неділя з 13 години до 18 години, в інші дні - за домовленістю з матір`ю [PERSON] .. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст.ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлює права, обов`язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини. Враховуючи наведені вище обставини, враховуючи особливості дитини, фактичну відсутність батька в житті дитини, вкрай негативні відносини між батьками дитини, вік дитини, якій безумовно потрібна материнська і батьківська турбота, оскільки між дитиною та батьками з самого народження існує тісний зв`язок, розірвання якого може потягти за собою негативні наслідки у фізичному та емоційному розвитку дитини, зважаючи, що батьки дитини позитивно характеризують, люблять свою дитину, тому обмежень щодо місця побачень батька з дитиною суд не вбачає, що сприятиме різнобічності виховання дитини, суд задовольняє позовні вимоги частково та встановлює участь батька шляхом встановлення графіку: перша та третя субота місяця з 09 години до 12 години, друга та четверта неділя з 13 години до 18 години, в інші дні - за домовленістю з матір`ю [PERSON] .. Доказів неможливості спілкування дитини з батьком через грубе поводження останнього, негативного впливу на дитину відповідачем суду подано не було. В частині побачень в будні дні, то вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивач не надав підтвердження графіку роботи. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково. Зважаючи на вищенаведене, враховуючи рекомендації, викладені у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, що набула чинності для України 27.09.1991 року, ст.ст. 51, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 56 ЦК України, ст.ст. 7, 10, 17, 18, 141, 150, 151, 153, 157-159 СК України, ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», п.п. 1.3, 1.7 Правил опіки та піклування, затверджених Наказом Держкомсім`ямолодь України, Міносвіти України, МОЗ України та Мінпраці України № 34/166/131/88 від 26.05.1999 року, ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України,

Outcome: dismissed