Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

11.09.2019 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] . В судове засідання представник позивача надав заяву з проханням слухати справу у його відсутність, позов підтримав, просив його задовольнити. Позовні вимоги позивач мотивував тим, він являється власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказаний будинок належить йому на праві приватної власності на підставі договору міни житлового будинку від 23.07.1997 року, посвідченого Цихонею В.А., приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області, реєстровий номер 742. 06 грудня 2004 року [PERSON] зареєстрував шлюб з відповідачкою [PERSON] . Після одруження вони почали разом проживати у вище зазначеному житловому будинку та зареєстрували там її місце проживання. З травня 2016 шлюбні відносини між позивачем та відповідачкою були фактично припинені, в зв`язку з чим шлюб між ними був розірваний на підставі рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.10.2017 року у справі № 484/2913/17. Отже, починаючи з травня 2016 року [PERSON] переїхала на інше місце проживання, яке позивачу невідоме. Згідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Так, вже близько трьох років відповідачка не проживає у належному позивачу житловому будинку, а проживає постійно за іншою адресою, яка є її місцем проживання. Факт відсутності відповідачки за зареєстрованим місцем проживання з травня 2016 року по теперішній час підтверджується актом селищної ради, що додається. Крім доданих до акту документів, зазначені вище обставини зможуть підтвердити свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Оскільки відповідачка не проживає у належному позивачу житловому будинку вже більше року, то вона, у відповідності з ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України може бути визнана такою, що втратила право користування вказаним житлом. Добровільно знятися з реєстрації [PERSON] відмовляється, тому єдиним способом захисту прав позивача є звернення до суду, для визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена вчасно і належним чином, у відповідності до ст. 129-130 ЦПК України. Відзив на позов не надала. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява обґрунтована, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що право власності позивача на будинок [ADDRESS] підтверджується копією договору міни житлового будинку від 23.07.1997, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А., реєстровий номер 742. Згідно копії будинкової книги та акту про непроживання, затвердженого селищним головою, відомо що за даною адресою прописана [PERSON] , яка там фактично не проживає з травня 2016 року. Шлюб між сторонами був розірваний на підставі рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.10.2017 року у справі № 484/2913/17, та згідно якого [PERSON] прізвище було змінено на дошлюбне « [PERSON] », тому суд вважає за необхідне зазначити про це в резолютивній частині рішення. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч.2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно із ст.ст. 383, 391 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Відповідно до норм ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо без поважних причин не проживає на спірній жилплощі понад встановлені законом строки, або вибула на інше постійне місце проживання. Згідно ст. 405 ЦК України при відсутності члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік, він втрачає право на користування цим житлом. Реєстрація відповідачки у будинку є перешкодою власнику у повному здійсненні права власності. В зв`язку з цим суд вважає необхідними зазначити про те, що відповідно до ч. 1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.2 ст.29 ЦК України). Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачка з 2016 року не проживає в будинку [ADDRESS] , з даного житла добровільно вибула в інше житло, то суд вважає, що вона вважається такою, що втратила право користування ним. Позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії, отже відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 768,40 грн. на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved