Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-28 00:00:00

07 листопада 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, зареєстрованого 07 серпня 2005 року у відділі РАЦС по м. Миргороду Миргородського міськрайонного управління юстиції Полтавської області із [PERSON], актовий запис № 236. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 07 серпня 2005 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від цього шлюбу у них є двоє неповнолітніх дітей: дочка [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу позивач зазначає, несумісність характерів, взаємної втрати почуттів, небажання кожного надалі перебувати в шлюбі. Позивач про розгляд справи повідомлена, процесуальні права та обов'язки позивачу роз'яснено шляхом направлення пам'ятки з текстами статей 43 та 49 ЦПК України. Позивач надала на адресу суду заяву, в якій просила справу в підготовчому засіданні розглянути у її відсутність, шлюб розірвати та залишити їй прізвище «[PERSON]»(а.с.18). Будь-яких інших заяв та клопотань що стосуються предмету позовних вимог не подала. Відповідач про розгляд справи повідомлений, процесуальні права та обов'язки відповідачу роз'яснено шляхом направлення пам'ятки з текстами статей 43 та 49 ЦПК України, в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи у підготовчому засіданні у його відсутність, позовні вимоги визнав, просива шлюб розірвати (а.с. 17). Будь-яких інших заяв та клопотань що стосуються предмету позовних вимог та зустрічного позову не подав. В зв'язку з неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 07 серпня 2005 року позивач [PERSON] зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] у відділі РАЦС по м. Миргороду Миргородського міськрайонного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 236 (а.с.3). Від цього шлюбу народилися діти, дочка [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO] (а.с. 4,5). Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та інтересам дітей. Відповідно до положень частини 1 статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до положень статті 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з положенням ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач [PERSON] заявила, що вона бажає після розірвання шлюбу іменуватися прізвищем «[PERSON]», суд вважає за необхідне залишити позивачу прізвище «[PERSON]». При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп., відповідно до ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" (а.с. 1). Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням викладеного суд приходить висновку про повернення позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме у розмірі 352,40 грн. Відповідно до ст.ст.133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір немайнового характеру на користь позивача в сумі 352 грн. 40 коп.

Outcome: approved