Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення частини заробітної плати. В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що вона працює в 47 ППЧ ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області з охорони об'єктів з 2009 року, на посаді начальника групи аварійно-рятувальних робіт з червня 2013 року. Оскільки на даний момент з боку роботодавця триває порушення її трудових прав, вимушена звернутися за їх захистом в судовому порядку. Суть протиправної діяльності підприємства полягає в наступному. Отримавши в грудні 2015 року розрахунок нарахованої та виплаченої заробітної плати, нею виявлений факт ненарахування та невиплати коштів індексації заробітної плати за грудень 2015 року, що є порушенням ст.95 ч.6 КЗпП України, ст.33 [PERSON] України „Про оплату праці, ст.95 КЗпП, [PERSON] України 491-ІУ від 06.02.2003 року „Про індексацію грошових доходів населення. Але на її письмову заяву ( вх.№ 23 від 09.06.2015 року) планувалось її нарахування та виплата в серпні місяці 2015 року, а, згідно Акту ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області від 27.04.2015 року „Про проведення службового розслідування, були надані роз"яснення щодо обов"язковості її нарахування. Станом на теперішній час індексація не нарахована. [PERSON] України „Про індексацію грошових доходів населення визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Відповідно до ст.2,4 [PERSON] України „Про індексацію грошових доходів населення, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. Відповідно до ч.1 ст.4 [PERSON] України „Про індексацію грошових доходів населення, індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищує поріг індексації, який установлюється у розмірі 101 відсоток. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення проводиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію закону. Стаття 17 [PERSON] передбачає, що Закон набирає чинності з 01.01.2003 року. [PERSON] також передбачено, що для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у ч.1 цієї статті. Відповідно до п.1 Постанови Кабміну України №1078 від 17.07.2003 року з наступними змінами та доповненнями, які були внесені постановою Кабінету Міністрів України за № 690 від 17.05.2006 року, з 17.05.2006 року нарахування індексації стало обов'язковим для всіх підприємств, установ та організацій, незалежно від форми власності. Індексація заробітної плати за місяці, в яких індекс інфляції складав менше, ніж 101 % розраховується відповідно до Методики та залишається на рівні попереднього місяця, в якому нараховувалась індексація. У відповідності до ст.16 [PERSON], спори, що виникають з питань індексації грошових доходів населення вирішуються у судовому порядку. Відповідно до п.п.4,5 Порядку проведення індексації, затвердженого Кабміном України від 17.07.2003 року, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У разі підвищення розмірів заробітної плати, пенсій, виплат, що здійснюються, відповідно до законодавства, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів, місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не проводиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації. Індекс споживчих цін для визначення порогу індексації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування [PERSON] України від 06.02.2003 року. Базовим місяцем вважається місяць прийняття працівника на роботу (для неї - це червень 2013 рік - Наказ № 44 від 01.06.2013 року переведення на посаду начальника групи аварійно-рятувальних робіт), якщо надалі його зарплата не підвищувалася, місяць, в якому востаннє збільшувалися грошові доходи працівника і місяць, в якому підвищено розмір мінімальної зарплати і у зв"язку з цим збільшилася заробітна плата працівника. Підвищення заробітної плати має перевищувати суму індексації, яка має нараховуватися в місяці зростання доходу. Базовим місяцем для проведення індексації є місяць підвищення розміру грошових доходів - червень 2013 рік. У вересні 2015 року посадовий оклад їй було збільшено на 291 грн., тобто з 1\~551 грн. до 1\~842 грн., а тому базовий місяць у неї змінився на вересень 2015 року. Зважаючи на те, що протягом вересня 2015 року грудня 2015 року посадовий оклад збільшувався випереджаючим шляхом, то на поточну індексацію у неї за цей період право не наставало. Але, зважаючи на розмір збільшення заробітної плати, починаючи з вересня 2015 року, за нею має зберігатись фіксована сума індексації в розмірі 775,69 гр. (з розрахунків головного бухгалтера 47 ППЧ рішення від 30.06.2016 року, цивільна справа № 182/8232/15-ц). В грудні відбулось підвищення заробітної плати, але сума підвищення не перевищила можливу суму індексації. У такому випадку, грудень 2015 року стає базовим місяцем та виплата фіксованої суми індексації не припиняється. З грудня 2015 року вступила в силу Постанова КМУ № 1013 від 09.12.2015 року „Про упорядкування структури заробітної плати, згідно якої по тарифному розряду їй було підвищено посадовий оклад до 2\~026,00 грн. Однак п.3 Постанови № 1013 не виконано взагалі. Тому відповідача не може бути звільнено від нарахування та виплати фіксованої суми індексації, яка зафіксувалась у вересні 2015 року у розмірі 775,69 грн. У неї не відбулось підвищення всіх постійних складових заробітної плати в грудні 2015 року на сум, яка перевищує суму належної індексації, тому ніякого покращення її матеріального становища не відбулось. Її посадовий оклад за грудень 2015 року склав 2\~026,00 грн. та збільшився порівняно з попереднім місяцем на 184,00 грн. Премія за складність та напруженість у роботі, згідно наказу 47 ППЧ складає 30 % та у грудні 2015 року не була переглянута, але в грошовому еквіваленті збільшилась на 55,20 грн. Надбавка за вислугу років складає 10 % та у грудні 2015 року не була переглянута, але в грошовому еквіваленті збільшилась на 18,40 грн. Разова премія, згідно наказу 47 ППЧ 9,5 % - 269,46 грн. не враховується як сума складової заробітної плати. Разову премію за результатами роботи у 2015 році, згідно наказу 47 ППЧ 100,00 грн. не враховується як сума складової заробітної плати. З 2010 року взагалі індексація заробітної плати в 47 ППЧ не проводилась, але грошові кошти направлялись на виплату працівникам нагородних та премій, що не є індексацією. За таких обставин вважає, що є всі підстави для стягнення на її користь з відповідача суми індексації заробітної плати на загальну суму 775,69 грн. Крім того, просить стягнути з відповідачів на свою користь вартість виконаних робіт, згідно [PERSON] прийому здачі консультаційно інформаційних робіт про проведення аудиту з нарахування індексації на заробітну плату в сумі 500,00 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі і просила суд їх задовольнити. Суду пояснила, що підвищення заробітної плати має перевищувати суму індексації, яка повинна нараховуватися в місяці зростання доходу. Індекс споживчих цін для визначення порогу індексації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування [PERSON] України від 06.02.2003 року. Грудень 2015 року повинен стати базовим місяцем та виплата фіксованої суми індексації не припиняється. З грудня 2015 року вступила в силу Постанова КМУ № 1013 від 09.12.2015 року „Про упорядкування структури заробітної плати, згідно якої по тарифному розряду їй було підвищено посадовий оклад до 2\~026,00 грн. Однак п.3 Постанови № 1013 не виконано взагалі. Тому, що для того, щоб виконати дану Постанову та обнулити грудневу індексацію та зробити в подальшому січень 2016 року базовим місяцем, треба було підвищити оклад та переглянути розмір надбавок і доплат, чого виконано не було. Тому відповідача не може бути звільнено від нарахування та виплати фіксованої суми індексації, яка зафіксувалась у вересні 2015 року у розмірі 775,69 грн. У неї не відбулось підвищення всіх постійних складових заробітної плати в грудні 2015 року на суму, яка перевищує суму належної індексації, тому ніякого покращення її матеріального становища не відбулось. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги своєї довірительки також підтримав в повному обсязі і суду пояснив, що відповідні соціальні гарантії, в даному випадку у вигляді індексації заробітної плати, гарантовано державою та Конституцією України. А відповідачами індексація не нараховувалась. Тому їх пояснення стосовно відсутності грошових коштів в достатній кількості не можуть бути виправданням для порушення конституційних прав громадян. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі і суду пояснила, що вони бюджетна установа. Якщо вони вийдуть за межі кошторисних призначень, це буде порушенням законодавства. Вони не заперечують, що повинні нараховувати та виплачувати індексацію, але для цього в них немає коштів. Крім того, вони заперечують й проти стягнення з них 500,00 грн. за проведений аудит, оскільки вони самостійно робили перерахунок і позивачка погодилась з ним. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав в повному обсязі і суду пояснив, що у вересні та грудні 2015 року були підняті оклади, в звязку з чим вони неодноразово писали листи на підняття бюджету організації. Однак, їм постійно відмовляли і говорили: „Скорочуйте штат. Скоротити штат в них теж немає можливості, бо вони виконують досить специфічні обовязки. Вони бюджетна організація і повинні керуватись лише бюджетним кодексом. Представник відповідача - Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області в судове засідання не прибув. Надав заперечення на позов (а.с.94-97), в яких зазначає, що ГУДСУ з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області є органом державної влади, а тому спори з субєктом владних повноважень повинні розглядатись в порядку адміністративного судочинства. Також, в запереченнях звертається увага на те, що вимоги позивача щодо виплати індексації не обґрунтовані, оскільки проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. Статтею 26 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного Кодексу України зі змінами та доповненнями передбачено, що норми і положення [PERSON] України „Про індексацію грошових доходів населення застосовуються в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів, фондів загальнообовязкового державного соціального страхування. Враховуючи положення частини четвертої статті 48, статті 51 Бюджетного Кодексу України, у разі проведення нарахування індексації доходів понад наявного фінансового ресурсу (кошторисних призначень) виникне заборгованість із заробітної плати, яка буде вважатиметься небюджетною. Витрати бюджету на покриття таких зобовязань не здійснюються. До того ж, даний відповідач не є належним відповідачем по справі та не може відповідати за позовними вимогами позивача, оскільки ГУДСУ з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області не порушили її трудові права, а 47 ППЧ з охорони обєктів має статус юридичної особи, створено за рішенням Голови ДСНС України та підпорядковується ГУДСУ з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області. Територіальний орган та ДСНС України не несуть відповідальність за зобовязання ППЧ. Тому просили в позові до ГУДСУ з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області [PERSON] відмовити. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Згідно зі ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як встановлено в судовому засіданні, позивач прийнята на роботу до 47 ППЧ з охорони обєктів, де з червня 2013 року працювала на посаді начальника групи аварійно-рятувальних робіт. З квітня 2014 року відповідачем - 47 ППЧ з охорони обєктів - не проводилась індексація заробітної плати у встановленому [PERSON] України „Про індексацію грошових доходів населення, Постановою Кабміну України № 1078 від 17 березня 2003 року порядку. Відповідно до ч.4 ст.55 Конституції України, кожен має право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Найбільш важливі та значимі положення, які стосуються гарантування та захисту прав та свобод людини, зосереджені в Загальній декларації з прав людини, прийнятій Генеральною асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року та в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Стаття 23 Загальної декларації з прав людини, зокрема передбачає, що працюючий має право на справедливу та задовільну винагороду, яка б забезпечувала гідне існування для нього самого та його родини і яка, в разі необхідності, доповнюється іншими засобами соціального захисту. Частина перша статті 25 Загальної декларації з прав людини декларує право людини на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та необхідне соціальне обслуговування, який потрібен для підтримання здоровя та добробуту його сімї. Стаття 4 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, яка ратифікована Верховною Радою України від 14 вересня 2006 року, передбачає, що з метою забезпечення ефективного здійснення права на справедливу винагороду, Договірні Сторони зобовязуються, зокрема: визнати право працівників на таку винагороду, яка забезпечує їм і їхнім сімям достатній життєвий рівень; здійснювати відрахування із заробітної плати тільки на умовах і в розмірах, передбачених національними законами або правилами чи встановлених колективними договорами або арбітражними рішеннями. Здійснення цих прав досягається шляхом вільного укладання колективних договорів, запровадження законних систем нарахування заробітної плати або вжиття інших заходів, що відповідають національним умовам. 30 березня 2006 року набрав чинності Закон України „Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини. Відповідно до цього [PERSON] суди України при розгляді справ повинні застосовувати Конвенцію та практику Суду як джерело права. 31 травня 2006 року прийнято постанову Кабінету Міністрів України № 784 „Про заходи щодо реалізації [PERSON] України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини. У загальновизнаній класифікації прав людини право на працю та справедливу винагороду відноситься до другого покоління прав людини. Ці права відрізняються не тільки предметом та часом виникнення, але й засобами та ступенем забезпечення, тому що їхня реалізація передбачає та спирається на втручання держави. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Майном за практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), зокрема, визнаються: законні сподівання на отримання власності, підприємницька діяльність, право займатися професійною діяльністю, авторські та суміжні права, ліцензії та дозволи, патенти, ділова репутація, майнові вимоги, боргові вимоги, пайові внески, (упущена) вигода, майбутні доходи, економічні інтереси, матеріальні та нематеріальні інтереси, цінні папери, акціонерний (статутний) капітал, зміна частки акціонерного (статутного) капіталу, дохід, заробітна плата, торгова марка, клієнтура, судові рішення з майнових питань, рішення КТС, виконавчі написи щодо майна, орендна плата, земельні ділянки, соціальні виплати, допомога по безробіттю, пенсії, заощадження, спадщина тощо. Так, у пункті 22 рішення ЄСПЛ у справі „Кечко проти України (заява № 63134/00) від 8 листопада 2005 року зазначено, що поняття „власності, яке міститься в першій частині етапу 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як „майнові права, і, таким чином, як „власність в цілях вказаного положення. Пункт 26 цього рішення ЄСПЛ передбачає, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань (рішення у справі „Бурдов проти Росії, № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-ІІІ). Також необхідно зазначити, що принцип верховенства права вимагає дотримання вимог „якості закону, яким передбачається втручання у права особи, основоположні свободи. Так, у рішенні ЄСПЛ по справі „Михайлюк та Петров проти України (заява № 11932/02) від 10 грудня 2009 року зазначено, що вираз „згідно із законом насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (рішення у справі „Полторацький проти України від 29 квітня 2003 року, заява № 38812/97, п.155). Один із елементів принципу верховенства права ЄСПЛ також навів у рішенні по справі „Тимошенко проти України від 03 квітня 2013 року (остаточне 30.07.2013 року), заява № 49872/11. А саме: в пункті 264 зазначено, що Суд у своїй практиці також вже констатував, що, коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливо, щоб було дотримано загального принципу юридичної визначеності. Отже, важливо, щоб умови, за яких, відповідно до національного законодавства, здійснюється позбавлення свободи, були чітко сформульовані, та щоб застосування цього законодавства було передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту „законності, передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (рішення у справі „Медведєв та інші проти Франції, заява № 3394/03, п. 80, ECHR 2010 року). Вказане рішення хоч і винесено в рамках кримінального права, але воно має таке ж саме значення і для цивільно-правових відносин. Принцип правової визначеності також знайшов своє вираження і в практиці Конституційного Суду України. Так, Конституційний Суд України в Рішенні від 29 червня 2010 року у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) абзацу восьмого пункту 5 частини першої статті 11 [PERSON] України „Про міліцію зазначив, що „одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями. Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини). В рішенні ЄСПЛ у справі „Будченко проти України від 24.04.2014 року (остаточне 24.07.2014 року), заява № 38677/06, в пункті 39 зазначено, що „відсутність механізму реалізації законодавчого положення є втручанням у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до конвенції. Суд нагадує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь - яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (рішення у справі „Бейелер проти Італії, заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-1). Стаття 43 Конституції України передбачає, зокрема, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Для більшості осіб заробітна плата є основним або навіть єдиним джерелом для існування, а тому оплата праці є однією із найважливіших гарантій. Конституційний Суд України в Рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини 2 статті 233 КЗпП України, статей 1,12 [PERSON] України „Про оплату праці зазначив, що основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обовязок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3 Конституції України). Складовою цього обовязку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина 4 статті 13, частини 1,2, 7 статті 43 Конституції України). Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці „Про захист заробітної плати № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін „заробітна плата означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині 1 статті 94 КЗпП України, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, [PERSON] України „Про оплату праці та іншими нормативно-правовими актами. Стаття 2 [PERSON] України „Про оплату праці визначає структуру заробітної плати. Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу, відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обовязки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 до додаткової заробітної плати належать, зокрема, суми виплат, повязаних з індексацією заробітної плати працівників (пп. 2.2.7). Згідно з ч.5 ст.95 КЗпП України, заробітна плата підлягає індексації у встановленому порядку. Стаття 33 [PERSON] України „Про оплату праці передбачає, що у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати, індивідуальна заробітна плата підлягає індексації, згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі [PERSON] України „Про індексацію грошових доходів населення. Згідно статті 1 цього [PERSON], індексація грошових доходів населення - це встановлений законом та іншими нормативними актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Як зазначає частина друга статті 5 вказаного [PERSON], підприємства, установи та організації, що фінансуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці у звязку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Частина третя статті 6 [PERSON] визначає, що порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України. На час виникнення та існування спірних правовідносин, чинним є Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 „Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення. Згідно з ним, зокрема, передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників. Підвищення грошових доходів громадян у звязку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, це, зокрема, оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер. Виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів; підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. Спори з питань індексації грошових доходів підлягають розгляду в судовому порядку. Таким чином, жоден з чинних нормативних актів, який регулює питання нарахування та виплати заробітної плати, не звільняє роботодавця від обовязку виплати індексації заробітної плати, як складової частини заробітної плати. Представники відповідача ППЧ 47 з охорони обєктів у судовому засіданні, а також відповідач ГУДСУ з надзвичайних ситуації у Дніпропетровській області у своїх запереченнях посилалися на затверджений кошторис витрат ППЧ 47 з охорони обєкту, яким витрати на індексацію заробітної плати не передбачені та на пункт 9 Прикінцевих положень [PERSON] України „Про Державний бюджет України на 2015 рік, згідно якого Кабінетом Міністрів України затверджується особливий порядок індексації грошових доходів населення у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на 2015 рік; норми [PERSON] „Про індексацію грошових доходів громадян застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. На час виникнення спірних правовідносин „особливий порядок індексації грошових доходів населення у межах фінансових ресурсів бюджетів всіх рівнів на 2015 рік, як зазначено в пункті 9 Прикінцевих положень [PERSON] України „Про Державний бюджет України на 2015 рік, Кабінетом Міністрів України не затверджений. При цьому, суд не приймає доводи представників відповідачів щодо неможливості проведення нарахування індексації заробітної плати у 2015 році через відсутність затвердженого Кабінетом Міністрів України „особливого порядку індексації грошових доходів, так як це суперечить принципам міжнародного права із захисту прав громадян, згідно з якими відсутність в національному законодавстві нормативного акту який має регулювати спірні відносини, не позбавляє права особи здійснювати їх захист в судовому порядку та вважає, що в даному випадку застосуванню підлягає чинний Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року. Суд погоджується з розрахунками позивача про стягнення з відповідача на її користь суми індексації заробітної плати за грудень 2015 року в сумі 775,69 грн. Доводи представників відповідачів про те, що, згідно пункту 9 Прикінцевих положень [PERSON] України „Про державний бюджет України на 2015 рік, норми [PERSON] „Про індексацію грошових доходів громадян застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінету Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів всіх рівнів, суд не приймає, з огляду на наведену практику ЄСПЛ. А саме, судом береться до уваги те, що, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок до заробітної плати і дотримано всі вимоги необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовити у цих виплатах, доки відповідні положення законодавства є чинними. У звязку з цим, як зазначалося вище в рішенні „Кечко проти України, ЄС не прийняв аргументи Уряду України про колізію нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати з бюджету і які є діючими та [PERSON] України „Про Державний бюджет на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду, превалюють як спеціальний закон. Суд, також, не прийняв аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань. З цього суд робить висновок, що обмеження застосування [PERSON] України „Про індексацію грошових доходів населення, які встановлені пунктом 9 Прикінцевих положень [PERSON] „Про державний бюджет України на 2015 рік, а саме межами наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, суперечать практиці ЄСПЛ, отже [PERSON] „Про Державний бюджет України на 2015 рік не можуть вноситися зміни та коригуватися застосування інших законів України. Крім цього, вказаний Закон не є спеціальним та таким, що превалює в застосуванні для регулювання спірних правовідносин. Це саме стосується пункту 26 розділу VI „Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного Кодексу України, згідно якого норми [PERSON] „Про індексацію слід застосовувати в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. Таким чином, аргументи представників відповідача 47 ППЧ з охорони обєктів з приводу неможливості нарахувати та виплатити індексацію по заробітній платі у звязку з тим, що такі видатки не передбачені кошторисом, в який вони мали бути закладені першочергово, суд вважає необгрунтованими, а тому законних підстав позбавляти позивача як працівника 47 ППЧ з охорони обєктів частини заробітної плати немає. Отже, 47 ППЧ з охорони обєктів мало здійснити нарахування індексації заробітної плати у відповідності до діючого законодавства та вживати заходів для її виплати. Суд також звертає увагу, що норма частини першої статті 103-2 Бюджетного кодексу України передбачає можливість з отриманої субвенції погашати прострочену бюджетну заборгованість. Отже, виплати індексації заробітної плати можуть здійснюватися як з джерела додаткового фінансування, передбаченого законодавством, так й з отриманої додаткової або чергової субвенції. Згідно з Рішенням Конституційного суду України № 9-рп/2013, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати як складових належної працівникові заробітної плати без обмеження будь-яким строком, незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Однак, суд вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення ненарахованої та невиплаченої суми індексації з ГУДСУ з надзвичайних ситуації у Дніпропетровській області. Оскільки, частинами першою, третьою статті 96 ЦК України передбачено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобовязаннями. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобовязаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобовязаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом. Згідно дослідженого судом Положення про 47 професійну пожежну частину Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області, встановлено, що ППЧ 47 з охорони обєктів є юридичною особою та підпорядковується ГУДСНС України у Дніпропетровській області (територіальний орган). Він несе відповідальність за своїми зобовязаннями в межах належного йому майна згідно з чинним законодавством. ППЧ не несе відповідальність за зобовязанням територіального округу, ДСНС України, відповідно територіальний орган та ДСНС України не несуть відповідальності за зобовязанням ППЧ (пункти 1,3.,1.12.,1.14. Положення). Тобто, ГУДСНС України у Дніпропетровській області не є юридичною особою із якою позивач безпосередньо перебуває у трудових відносинах та не є власником 47 ППЧ з охорони обєктів. Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці передбачено, що, згідно зі статтею 21 КЗпП України, належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір. Крім того, нарахування заробітної плати проводиться самою 47 ППЧ з охорони обєктів, а тому, суд дійшов висновку, що ГУДСНС України у Дніпропетровській області є належним відповідачем. Однак, суд вважає необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] щодо визнання неправомірними пропущення строків нарахування та виплати індексації заробітної плати. Частиною другою статті 16 ЦК України визначений вичерпний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а саме: - визнання права; - визнання правочину недійсним; - припинення дії, яка порушує право; - відновлення становища, яке існувало до порушення; - примусове виконання обовязку в натурі; - зміна правовідношення; - припинення правовідношення; - відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; - відшкодування моральної (немайнової) шкоди; - визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Отже, нормою даної статті не передбачений такій спосіб захисту цивільних прав чи інтересів, як визнання неправомірними пропущення строків нарахування та виплати індексації заробітної плати. Тому в даній частині позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідачів на її користь витрат в сумі 500 грн. за проведення перевірки правильності нарахування індексації грошових доходів аудиторською фірмою „Профі-Аудит, оскільки стаття 79 ЦПК України передбачає вичерпний перелік видів судових витрат. Витрати на проведення перевірки аудиторськими фірмами не належать до витрат, повязаних з розглядом судової справи. Частина 3 статті 88 ЦПК України передбачає, що в разі, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому з 47 ППЧ з охорони обєктів на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: partial