Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

04.01.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила суд визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Позов обґрунтований тим, що під час шлюбу сторін за спільні кошти подружжя було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . Правовстановлюючі документи на вказану квартиру у 2007 році відповідачем оформлені на себе. Посилаючись на те, що квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивач просить визнати квартиру спільною сумісною власністю та здійснити поділ квартири шляхом визнання за нею права власності на 1/2 її частину. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.01.2021 року провадження у вказаній справі відкрито. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13.04.2021 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивачка та її представник у судовому засіданні позов підтримали та просили суд його задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили, відповідачем надано відзив відповідно до якого, просив у задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що спірна квартира йому дісталась від матері та ним до шлюбу був самостійно сплачений пайовий внесок. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Суд встановив, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 1998 року, що підтверджується Свідоцтвом про одруження, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Приморської райадміністрації виконкому Одеської міськради, актовий запис № 516. В період шлюбу за відповідачем було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , яка в цілому складається з двох жилих кімнат; жилою площею 30,4 кв.м., загальною площею 55, 4 кв.м., яка відображається в паспорті від 22.03.2007 року. Відповідно до ст.12 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом ук передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми) самостійного заробітку ( доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, з винятком виключеного з цивільного обороту ( ч. 1 ст. 61 СК України). Здійснення права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжям. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст.. 69 СК України. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними ( частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки ( частина друга статті 364 ЦК України). Згідно роз`яснень п.п.23,24постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вирішуючи між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, засовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч.2,3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права ( ст. 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття) 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя ( постанова ВСУ від 25.11.2015 року № 6-2333цс15). При розірванні шлюбу право спільної сумісної власності на житло, набуте під час шлюбу, не припиняється. Розпорядження цим житлом здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ст. 369 ЦК України. За правилом, встановленим ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З матеріалів інвентаризаційної справи наданої КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 15.03.2021 року вбачається, що свідоцтво про право власності від 27.04.1007 року видане на підставі довідки Житлово-будівельного товариства «Приморський-24» від 21.04.2007 року за № 134, проте в матеріалах справи міститься довідка від 18.11.1991 року, яка печаткою архіву не засвідчена, а лише зазначено, що копію документу було надано заявником, оригінал довідки у відповідача відсутній. Положення законодавства, як чинного на час повної виплати пайових внесків за квартиру, так і чинного на час подання позову, закріплювали та закріплюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином, суд вважає доведеним те, що сторони набули право спільної сумісної власності на спірну квартиру в 2007 році після повної сплати пайових внесків за квартиру на підставі довідки ЖБК "Приморський-24" від 21.04.2007 року № 134, яка відсутня в архівних матеріалах БТІ, проте стала підставою для видачі свідоцтва про право власності на квартиру. Належних доказів протилежного відповідачем суду не надано. та довідка від 18.11.1991 року № 18 судом не приймається, як належний доказ, та з даного приводу прийнято рішення про винесення окремої ухвали, оскільки в матеріалах справи містяться 2 копії вищевказаних довідок, які візуально різняться між собою, та, окрім того в ході пояснень суду відповідач спочатку стверджував, що він виплатив у повному обсязі пай особисто, та надавав протилежні пояснення, що пай виплатила його матір за час життя, проте документи зникли. Також в ході судових пояснень відповідач пояснив, що у спалщину після смерті матері він не вступав, та посилання про те, що йому квартира була подарована матір`ю не підтверджено договорами дарування. На питання суду про наявність оригіналу довідки про виплату паю відповідач пояснив, що він її не має, оскільки втратив. Враховуючи вищезазначене, виходячи з рівності часток подружжя, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину квартири. З огляду на результат розгляду справи суд на підставі положень статей 141 ЦПК України покладає на відповідача в повному обсязі сплачений позивачем судовий збір в розмірі 4241,10 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved