Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

14.07.2020 позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила встановити факт, що [PERSON] , [INFO] була членом сім`ї [PERSON] станом на 18.06.2019 року, як наймача квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що разом зі своїм малолітнім сином [PERSON] , [INFO] з 19.12.2017 року зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі був зареєстрований та мешкав [PERSON] , який був основним квартиронаймачем даної квартири. 18.06.2019 року [PERSON] знявся з реєстрації за вказаною адресою та змінив фактичне проживання. Вказує, що відповідач не був сторонньою особою, а був членом сім`ї, оскільки фактично являвся дідусем чоловіка позивачки, який також був зареєстрований у даній квартирі, проте в 2017 році знявся із реєстрації та поїхав на заробітки до Росії. Позивач зверталася до Комунального підприємства «Деснянське» Чернігівської міської ради із заявою про переукладання договору найму за вказаною адресою, проте їй було відмовлено, у зв`язку із тим, що вона не належить до членів сім`ї наймача, а факт постійного проживання разом з наймачем і ведення з ним спільного господарства у судовому порядку не встановлено, у зв`язку з чим виникла необхідність звернення до суду з даним позовом. Також позивач зазначила, що особовий рахунок на зазначене житло своєчасно не був переоформлений на неї, у зв`язку з недостовірною консультацією, яка була надана в Центрі надання адміністративних послуг. Представник відповідача - Чернігівської міської ради надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що оскільки позивач спільно проживала у період з 17.11.2017 року по 18.06.2019 року, а з 18.06.2019 року наймач [PERSON] знявся з реєстрації за даною адресою та змінив місце проживання, тому фактично позивач не проживає з наймачем з 18.06.2019 року і по даний час, що унеможливлює визнання позивача членом сім`ї наймача виходячи з положень частини 2 ст. 64 ЖК УРСР, абзацу 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію житлового фонду», де умовою для визнання особи членом сім`ї наймача, є постійне проживання особи разом із наймачем. Разом з тим, просив відхилити посилання позивача на положення статті 106 ЖК УРСР, яка визначає, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача, проте вказував, що в даному випадку позивач не є членом сім`ї [PERSON] в розумінні частини 2 ст. 64 ЖК УРСР, останній змінив місце проживання 18.06.2019 року, тобто не проживає з позивачем вже більше двох років. У судовому засіданні позивач позов просила задовольнити та пояснила суду, що відповідач [PERSON] по відношенню до її чоловіка був названим дідусем та хресним батьком. Коли позивач народила сина, за згодою відповідача була прописана у спірній квартирі. Спільно вирішили приватизувати квартири на позивачку, зібрали всі документи, після консультації у Центрі надання адміністративних послуг виписали відповідача з квартири, після чого не змогли перевести особовий рахунок на квартиру на позивачку, а також не змогли назад зареєструвати до квартири [PERSON] . Побут вела особисто, продукти харчування були спільними, готувала їжу, а ремонт робила спільної зі своїм чоловіком самостійно. Квартира однокімнатна, тому [PERSON] спав на кухні на дивані, який там стояв. Представник позивача наполягав на задоволенні позову. Представник відповідача Чернігівської міської ради просив відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачем не було надано належних і достатніх доказів спільного проживання однією сім`єю з наймачем житла [PERSON] та ведення з ним спільного господарства у період з 17.11.2017 року по 18.06.2019 року, так як позивач не надала докази спільного придбання майна. Представник відповідача Чернігівської міської ради просив відмовити в задоволенні позову, пояснив що позивач не відноситься до членів сім`ї відповідача. Останнім квартиронаймачем був відповідач, а позивач була зареєстрована як особа. Інформації по боргам не має. Повноваження щодо переведення особових рахунків до січня 2021 належали Деснянській районній у місті Чернігові ради, а на даний час Чернігівській міській раді. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, матеріали цивільної справи № 750/13393/21 суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] зареєструвала шлюб з [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с 8). Від шлюбу у позивача народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 9). Згідно з поквартирною картою у квартирі [ADDRESS] було зареєстровано: з 11.08.1971 року - [PERSON] (знято з реєстрації 10.121981); 28.12.1981 - [PERSON] (знято з реєстрації 28.03.1991); 19.12.1989 - [PERSON] (знято з реєстрації 20.11.1990). [PERSON] є дружиною [PERSON] з 21.02.1996 та є бабусею чоловіка позивачки [PERSON] . Відповідно до поквартирної форми Б за адресою: [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] надавав згоду на реєстрацію [PERSON] , як онуки разом з її малолітнім сином, який записаний правнуком. Позивач разом зі своїм малолітнім сином [PERSON] , [INFO] з 19.12.2017 року були зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . Також разом з ним за вказаною адресою був зареєстрований та мешкав [PERSON] , який 18.06.2019 року знявся з реєстрації та змінив місце проживання на [ADDRESS] (а.с. 11). Фактично, у період з 17.11.2017 по 14.06.2019 позивач разом із своїм малолітнім сином та [PERSON] сумісно проживали за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 27.12.2019 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.01.2020 було встановлено, що крім сумісного проживання за вказаною адресою, позивач разом з [PERSON] у період з 17.11.2017 по 14.06.2019 вели спільне господарство. Позивач за власні кошти робила ремонт у квартирі, купувала продукти та готувала їжу, як для себе з дитиною, так і для [PERSON] , сплачувала комунальні послуги та підтримувала чистоту та охайність у квартирі. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вказані обставини знайшли своє підтвердження і в даному судовому засіданні, де допитана в судовому засіданні позивач в якості свідка дала свідчення суду, що одразу після одруження, у січні 2017 року, [PERSON] запропонував жити разом та подружжя погодилось, побут вели спільний, матеріально сім`ю забезпечувало подружжя, відповідач [PERSON] прибутку не мав. З червня 2019 року відповідач переїхав до своєї дружини, знявся з реєстрації у цій квартирі. Позивач сплачувала комунальні послуги особисто з 2018 року. Заборгованостей по рахунках по квартирі не має. Бюджет сім`ї складався з прибутку чоловіка позивачки, матеріальної допомоги на дитину та прибутку позивачки. Ремонт у квартирі робився за кошти подружжя. Із заявами про переведення особового рахунку на своє ім`я позивач зверталась, проте їй було відмовлено, про що отримала письмову відповідь, де було рекомендовано звернутися до суду для визнання себе членом сім`ї наймача [PERSON] . Офіційна дружина у відповідача [PERSON] була, це бабуся чоловіка позивачки, тому його вважали як дідуся, бо рідних дітей [PERSON] не мав. Зазначені обставини також підтвердили допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] дала свідчення суду, що у 1973 році свідок переїхала з батьками до міста Чернігова, у 1980 році батьки розлучились, а у 1986 році матір почала проживати з відповідачем [PERSON] та в 1991 році її матір одружилась з [PERSON] .. У 2016 році подружжя роз`їхалось. Відповідач працював на півночі приблизно до 2000 року. [PERSON] разом зі своїм чоловіком переїхали до [PERSON] , який був дідусем [PERSON] , Подружжя утримували відповідача матеріально, жили однією сім`єю, конфліктів не мали. Відповідач допомагав з дитиною. Відповідач має рідну доньку, проживає у місті Чернігові, спілкування не підтримували. Квартиронаймачем відповідач став на початку 2000 року. Свідок досить часто бувала у квартирі, один раз на тиждень. У вказаній квартирі був проведений ремонт, змінено сантехніку, двері, шпалери, підлогу та косметичний ремонт у кімнаті. Відповідач допомагав молодому подружжю. Свідок [PERSON] пояснила, що є бабусею позивача, відповідача [PERSON] знає з 2017 року, з моменту одруження онучки. Чоловік онучки мав дуже гарні відносини з відповідачем, він запропонував жити подружжю з ним. Декілька разів на місяць навідувала онуку, допомагала з дитиною. Відносини у позивача, її чоловіка з [PERSON] були гарні, сімейні, бо чоловік позивачки вважав відповідача своїм дідусем. Сім`я проживала дружньо, без конфліктів, а на свята збирались разом. Побут вели спільний, допомагали один одному. Інформації щодо приватизації квартири не знає. Особисто участі в обговоренні питання приватизації квартири не брала. Згідно копії свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] . Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. У відповідності до частини 1 статті 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Згідно статті 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім`ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними. Частиною 1 статті 63 ЖК УРСР передбачено, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Стаття 65 ЖК УРСР встановлює, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають - рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. В той же час, частиною 2 статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. З наведеного вище вбачається, що оскільки [PERSON] вселилася за письмовою згодою [PERSON] , продовжує проживати в квартирі після смерті наймача [PERSON] та нести відповідні права і виконувати обов`язки наймача житла, тому сам по собі факт смерті [PERSON] не є підставою для припинення прав на житло [PERSON] разом з її малолітнім сином. У судовому засіданні підтверджено, що позивач проживала у якості члена сім`ї наймача житлового приміщення (онуки) разом із [PERSON] у період з 19.12.2017 року по 18.06.2019 року за адресою: [ADDRESS] . Доводи представника відповідача про необхідність відмови у задоволенні вимоги позивача, оскільки вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з чоловіком не є обгрунтованими, оскільки перебування у шлюбі з чоловіком не перешкоджає встановленню факту проживання позивача в якості члена сім`ї з дідусем по лінії її чоловіка. Обставини, які спричиняють необхідність зміни наймачем договору найму в Житловому кодексі Української РСР не визначені. При цьому законодавець виходить з рівності прав і обов`язків усіх членів сім`ї і права члена сім`ї наймача на зміну договору найму. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Жодних доказів проте, що [PERSON] разом з малолітньою дитиною було зареєстровано в квартирі на інших умовах ніж в якості члена сім`ї наймача, зокрема в якості піднаймача або тимчасового мешканця також судом не було встановлено та не спростовано представниками Чернігівської міської ради. Стаття 8 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» передбачає: 1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. 2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього прав, за винятком випадків, коли таке втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших. У рішенні Європейського Суду від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п.п.47,48, Суд зазначив, що втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що передбачені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві». Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним в демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити у контексті всієї справи загалом, чи були мотиви, наведені для виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8. Одночасно у рішенні Європейського Суду від 18 грудня 2004 року у справі "Прокопович проти Росії", Суд дійшов висновку, що проживання заявниці в квартирі було тривалим та достатнім, щоб спірне помешкання вважати її житлом у сенсі ст. 8 Конвенції. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Конвенції втручання держави у право особи має законодавчо регламентуватися. Враховуючи положення статі 8 Конвенції та рішення Європейського суду, які є джерелом права, суд приходить до висновку, що оскільки незаконність реєстрації позивача в квартирі [ADDRESS] не була визнана у встановленому судовому порядку, тому вважає за можливе задовольнити вимогу позивача та встановити факт проживання [PERSON] із [PERSON] , який помер [INFO] , у якості члена сім`ї наймача квартири у період з 19.12.2017 року по 18.06.2019 року за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved