Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що згідно укладеного договору № б/н від 06.09.2011 [PERSON] отримала кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", та "Тарифами банку", складає між нею та банком договір, про що свідчить її підпис у заяві. При укладенні кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Відповідач порушила умови кредитного договору і станом на 31.10.2019 заборгованість за кредитом становить 42188,33 грн, яка складається з наступного: заборгованості по кредиту - 513,47 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 37859,70 грн.; заборгованості за комісією - 0,00 грн., заборгованості за пенею - 1330,00 грн., а також з штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 "Умов та правил надання банківських послуг": 500 грн - штраф (фіксована частина) та 1985,16 грн - штраф (процентна складова). За таких обставин позивач вважає, що відповідач своїх зобов`язань по договору не виконала і просив суд стягнути вказані кошти з відповідача. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав з підстав, вказаних в позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечував. 04.09.2020 року на адресу суду надійшло клопотання позивача про долучення письмових доказів до матеріалів справи. Відповідач в судовому засіданні вказала, що укладення кредитного договору з позивачем мало місце, кредит сплачувала частинами, позов не визнає. Представник відповідача в судовому засіданні позов до його довірителя не визнав, вказав, що позивач звернувся до суду із позовом в порушення строків позовної давності, та зазначив, що з поданого позову вбачається, що предметом спору є стягнення заборгованості за картковими кредитами, які утворилися з 2011 року, термін дії обох кредитних карток сплив у травні та липні 2015 року відповідно, а з позовом позивач звернувся лише у грудні 2019 року, а тому просив застосувати строки позовної давності та відмовити в позові. Також висловив думку про те, що надані позивачем письмові докази подані з порушенням строків за вимогами чинного законодавства, а тому при розгляді справи не повинні братися судом до уваги. Вислухавши пояснення відповідача, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків: За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення, що регулюють правовідносини, що випливають з договору позики. Судом встановлено, що 06.09.2011року між АТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит в розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач погодилася з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Тарифами банку", що складає між нею та банком договір, про що свідчить її підпис у заяві (а. с. 9). При укладенні кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідач порушила умови кредитного договору і станом на 31.10.2019 заборгованість за кредитом становить 42188,33 грн, яка складається з наступного: заборгованості по кредиту - 513,47 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 37859,70 грн.; заборгованості за комісією - 0,00 грн., заборгованості за пенею - 1330,00 грн., а також з штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 "Умов та правил надання банківських послуг": 500 грн - штраф (фіксована частина) та 1985,16 грн - штраф (процентна складова). За матеріалами справи, судом, зокрема, встановлено, що термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії картки. Термін дії кредитних карток, які надано відповідачу за підписаним договором №б/н сплив у травні 2015 року (картку відкрито 06.11.2011 року) та липні 2015 року (картку відкрито 18.11.2011 року). Таким чином, враховуючи, що строк дії договору відповідає строку дії платіжної картки, який сплив в травні та липні 2015 року, суд приходить до висновку, що позивач, звернувшись в грудні 2019 року до суду із позовною заявою з вимогами про захист своїх прав стосовно повернення кредитних коштів, наданих відповідно до умов кредитного договору від 06.09.2011 року та процентів нарахованих на протязі строку дії договору про стягнення заборгованості, пропустив строк позовної давності в три роки. За приписами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу. В силу ст. 257 ЦК України визначено загальну тривалість позовної давності у три роки. Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 267 ЦК України, а саме ч.ч. 3, 4, 5 цієї статті, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно ч. 4 ст. 631 ЦК України, передбачено, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору, однак при цьому слід врахувати строки позовної давності, що передбачені ст.ст.257,258,259 ЦК України. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом строку позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки). З огляду на викладене, враховуючи, що позивач не звертався до суду з вимогою про поновлення пропущеного строку позовної давності, письмового договору про продовження чи збільшення строку позовної давності між сторонами не укладено, таких умов і не містить кредитний договір, а тому з врахуванням вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України, слід прийти до висновку, що сплив строків позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed