Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому вказує, що 25 жовтня 2015 року, він був обраний Шаргородським міським головою Вінницької області, що підтверджується рішенням 1 сесії 7 скликання Шаргородської міської ради від 04.11.15 року за № 1. [INFO] року у Вінницькій обласній щотижневій газеті «33-й канал» опубліковано статтю під назвою «[INFO]» в м. Шаргороді, авторами якої являються депутати Шаргородської міської ради Вінницької області VII скликання [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та депутат Шаргородської районної ради Вінницької області [PERSON] У вказаній статті міститься недостовірна інформація, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Дана стаття стосується його як міського голови і є недостовірною та порушує його немайнові права, оскільки не відповідає дійсності, подана у формі образи, наклепу і безпідставних звинувачень, а відтак порушує його право на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації. Поширення інформації у цій же статті у вигляді фраз «Бо на яку ще характеристику заслуговують люди, які відверто та нахабно обкрадають ДІТЕЙ?!», «Тобто Шаргородський міський голова своїми діями спробував відібрати у ДНЗ № 2, а по суті - відібрати у місцевих діток земельну ділянку площею близько 0,17 га і в планах голови, швидше за все, це продаж: вивільнених 17 соток», «Але відверто обкрадати ДІТЕЙ - це, мабуть, верх цинізму» без наявного за цим фактом обвинувального вироку суду, який би вступив у законну силу, являється нічим іншим як наклепом на нього, оскільки поширення такої інформації є умисним приниженням його честі та гідності у вигляді поширення ганебних та брудних вигадок про нього. За вказаних обставин відповідачі допустили порушення вимог не лише Конституції України та Цивільного Кодексу України, а й вимог їхнього галузевого Закону - п.п. 1-3 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», які зобов'язують депутатів місцевих рад, як представників інтересів територіальних громад, виборців свого виборчого округу та членів ради, здійснюючи депутатські повноваження, дотримуватися певних правил депутатської етики, а саме: керуватися загальнодержавними інтересами та інтересами територіальної громади чи виборців свого виборчого округу, від яких його обрано; не використовувати депутатський мандат в особистих інтересах чи в корисливих цілях; керуватися у своїй діяльності та поведінці загальновизнаними принципами порядності, честі і гідності. Просить позов задовільнити. Інформацію, опубліковану [INFO] року у Вінницькій обласній щотижневій газеті «33-й КАНАЛ» в статті під назвою «[INFO]» в м. Шаргороді», авторами якої є вказані депутати про те, що «керівництво Шаргородської міської ради поклоняється лише «золотому тельцю», «іконами для них є купюри з зображеннями американських президентів», «багатьом мешканцям міста і депутатам добре відома безпринципність, пожадливість та цинізм нашого керівництва, яку ще характеристику заслуговують люди, які відверто та нахабно обкрадають ДІТЕЙ?!». І в планах голови, швидше за все, це продаж вивільнених 17 соток», «але відверто обкрадати ДІТЕЙ - це, мабуть, верх цинізму» визнати недостовірною та зобов'язати депутатів Шаргородської міської ради Вінницької області VII скликання [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і депутата Шаргородської районної ради Вінницької області [PERSON] протягом 10 днів з дня набрання рішенням законної сили розмістити в найближчому друкованому номері Вінницької обласної щотижневої газети «33-й КАНАЛ» спростування недостовірної інформації аналогічним шрифтом і на тому ж місці шпальти, де містилося повідомлення, що спростовується, наступного змісту: «[INFO] року у Вінницькій обласній щотижневій газеті «33-й КАНАЛ» депутатами Шаргородської міської ради Вінницької області VII скликання [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і депутатом Шаргородської районної ради Вінницької області [PERSON] в статті під назвою «[INFO]» в м. Шаргороді» про те, що «керівництво Шаргородської міської ради поклоняється лише «золотому тельцю», «іконами для них є купюри з зображеннями американських президентів», «багатьом мешканцям міста і депутатам добре відома безпринципність, пожадливість та цинізм нашого керівництва», «на яку ще характеристику заслуговують люди, які відверто та нахабно обкрадають ДІТЕЙ?!», «тобто Шаргородський міський голова своїми діями спробував відібрати у ДНЗ № 2, а по суті - відібрати у місцевих діток земельну ділянку площею близько 0,17 га. І в планах голови, швидше за все, це продаж вивільнених 17 соток», «але відверто обкрадати ДІТЕЙ - це, мабуть, верх цинізму» поширено недостовірну інформацію про Шаргородського міського голову» і викласти резолютивну частину рішення суду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав із наведених в позові підстав та пояснив, що самі вислови, опубліковані в пресі стосовно Шаргородського міського голови не є оціночними судженнями, які висловлені в межах допустимої критики щодо публічної особи, а є прямою образою та наклепом, оскільки вони висловлені в прямій і непристойній формі. В статті чітко вказано «Шаргородський міський голова», а тому безпідставні пояснення відповідачів на своє виправдання надані в своїх відзивах на позов. Всі відповідачі є депутатами міської ради і один депутат районної ради, які відповідно до ст.8 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад» не мають права на образливі вислови. Вказані вислови в першу чергу стосуються міського голови, оскільки в опублікованій статті вказується лише прізвище міського голови. Якщо продається земельна ділянка то це робиться за рішенням депутатів відповідної ради на засіданні сесії, а не рішенням міського голови. Земельної ділянки розміром 1.54 га, про яку говориться в публікації не існує в природі. Земельні ділянки, що межують із ділянкою під ДНЗ №2 узаконені рішеннями попередніх сесій депутатів Шаргородської міської ради. Рішенням 14-ї сесії депутатів Шаргородської міської ради 7-го скликання від 11 квітня 2017 року було прийнято Рішення за №155 «Про надання дозволу на виготовлення проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок комунальної власності в межах міста на території Шаргородської міської ради», надано дозвіл Шаргородській міській раді на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у комунальну власність Шаргородському ДНЗ №2 для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти із земель житлової та громадської забудови орієнтовною площею 1,54 га, яка знаходиться в м.Шаргороді, по вул. Ватутіна, 3». На підставі вказаного дозволу 28 серпня 2017 року міський голова [PERSON] своїм підписом затвердив Додаток 1 до договору №140 від 28.08.2017р. - Завдання на виконання робіт, в якому у розділі «вихідні дані» вказано розмір земельної ділянки 1.54 га, як було зазначено у рішенні сесії. Під час виготовлення землевпорядною організацією технічної документації було проведено точні обміри зазначеної земельної ділянки і встановлено, що її розмір складає 0,9275 га, що стверджується матеріалами технічної документації, зокрема, пояснювальною запискою та планом земельної ділянки. Інформація опублікована в пресі про те, що міський голова одноособово у вихідних даних визначив розмір земельної ділянки для ДНЗ №2 093 га навмисно спотворена відповідачами і доказом того є Проект землеустрою, де знаходиться вказане завдання із зазначенням орієнтовного розміру земельної ділянки - 1.54 га та сфальсифіковане відповідачами завдання на виконання робіт, яке долучено [PERSON] до його заперечень на даний позов (т.1, а.с.49, 202), в якому вже вказано розмір земельної ділянки 0.9275га, як і у вище згаданій статті. Про точний розмір спірної земельної ділянки позивач міг дізнатися лише після того, як виконавцем проекту відведення земельної ділянки було проведено відповідні дослідження, а тому ніяким чином він не міг знати про її фактичні розміри при підготовці завдання на виготовлення проекту. Дана земельна ділянка перебуває в комунальній власності міської ради і, відповідно до ЗК України, передається ДНЗ №2 в користування, а не у власність. Просить позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду, не прибули, причини неявки суду не повідомили. Від імені відповідача [PERSON] на електронну адресу суду надійшла копія заяви про відкладення розгляду справи на іншу дату в звязку необхідністю пройти обстеження та здати аналізи. Дана заява подана без електронного цифрового підпису, із незареєстрованої Користувачем в Підсистемі адреси, що не дозволяє ідентифікувати відправника та суперечить наказу ДСА України №367 від 23.03.2018 року, а тому судом до уваги дана заява не взята. Відповідач [PERSON] надав заперечення та відзив на позов, в яких позовні вимоги не визнав. У запереченні на позов (т.1. а.с. 40- 60) та відзиві на позовну заяву (а.с.193- 204) зазначає, що згідно роз'яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, межа допустимої критики публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. В статті, окремі частини якої оскаржує заявник, жодного слова немає про [PERSON] - пересічного громадянина. В цій статті за окремих обставин, зазначена лише така особа як Шаргородський міський голова, а, отже, публічна особа. А тому, поведінка позивача в частині подання до суду позовної заяви від імені пересічного громадянина, на його думку, не має а ні логіки, ні здорового глузду. У позовній заяві [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та зобов'язання спростувати недостовірну інформацію, безпосередньо об'єктами оскарження є наступні вислови зі статті під назвою «[INFO]» в Шаргороді», опублікованій [INFO] року у Вінницькій незалежній газеті «33-й канал»: 1) «керівництво Шаргородської міської ради поклоняється лише «золотому тельцю»; 2) «іконами для них є купюри з зображеннями американських президентів»; 3) багатьом мешканцям міста і депутатам добре відома безпринципність, пожадливість та цинізм нашого керівництва»; 4) «на яку характеристику заслуговують люди, які відверто та нахабно обкрадають дітей?!»; 5) «тобто Шаргородський міський голова своїми діями спробував відібрати у ДНЗ №2, а по суті - відібрати у місцевих діток земельну ділянку площею близько 0.17 га і в планах голови, швидше за все - це продаж вивільнених 17 соток»; 6) «але відверто обкрадати ДІТЕЙ - це мабуть, верх цинізму». І в першому і в третьому об'єктах оскарження у висловах вжито слово «керівництво». Відповідно до тлумачень Словника української мови (Академічний тлумачний словник (1970-1980)) слово «керівництво» має три визначення: 1) «дія за значенням керувати»: 2) «те, чим керують»: 3) «(збірне) керівники, керівний склад якої-небудь установи, організації тощо». Зі статті, частковий зміст якої оскаржує позивач, вбачається, що слово «керівництво» в реченнях вжите в третьому визначенні, а саме - керівники, керівний склад якої-небудь установи, організації тощо. Взагалі немає жодної ознаки, яка би вказувала на окрему особу. Тобто, немає жодної персоналізації, з якої можливо би було конкретизувати ту чи іншу особу. За таких обставин стає незрозумілим, чому Шаргородський міський голова, чи пересічний громадянин - [PERSON] уособив персонально в собі усе керівництво міської ради? Можливо, використовуючи алегорію, уявив себе таким собі сучасним «князьком». Для подібних випадків в українському фольклорі існує афоризм: "На злодієві і шапка горить". В другому об'єкті оскарження застосований займенник «них», що є похідним від займенника «вони». За інформацією того ж Словника української мови даний займенник (уживається на позначення предмета мовлення, вираженого іменником у множині». А отже, також жодної персоналізації. В четвертому об'єкті оскарження, як і в трьох попередніх, слово «люди» не має ознак, які би вказували на окрему особу, також - жодної персоналізації. А саме запитання носить, швидше за все риторичний характер. Шостий об'єкт оскарження також взагалі не має факту персоналізації. Він (шостий об'єкт оскарження) висловлює особисту думку відповідачів - авторів статті («але відверто обкрадати ДІТЕЙ - це, мабуть, верх цинізму»). Друга частина пятого об'єкта оскарження, а саме - речення «І в планах голови, швидше за все, це продаж вивільнених 17 соток», що є припущенням. Отже це є собиста суб'єктивна думка авторів, їх припущення - оціночне судження, а оціночне судження за законом не може бути об'єктом оскарження, оскільки носить суб'єктивний характер. Зміст же першої частини п'ятого об'єкту оскарження, а саме те, що Шаргородський міський голова своїми діями спробував відібрати у ДНЗ №2, а по суті - відібрати у місцевих діток земельну ділянку площею близько 0.17 га, як суб'єктивна думка, ґрунтується на наступних фактах, які можуть бути документально підтвердженні. 11 квітня 2017 року на 14-ій сесії Шаргородської міської ради 7-го скликання було прийнято Рішення за №155 «Про надання дозволу на виготовлення проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок комунальної власності в межах міста на території Шаргородської міської ради». Пунктом 2 даного рішення було вирішено: - надати дозвіл Шаргородській міській раді виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у комунальну власність Шаргородському ДНЗ №2 для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти із земель житлової та громадської забудови орієнтовною площею 1,54 га, яка знаходиться в м. Шаргород по вул. Ватутіна, 3». А 28 серпня 2017 року міський голова [PERSON] своїм підписом затверджує Додаток 1 до договору №140 від 28.08.2017р. "Завдання на виконання робіт". У даному Завданні на виконання робіт в розділі «Виконувана робота» зокрема зазначається: «складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у комунальну власність Шаргородській міській раді для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти із земель житлової та громадської забудови, яка знаходиться в м. Шаргород Шаргородського району Вінницької області, по вул. Ватутіна, 3». Тобто, майбутнім власником земельної ділянки вже було визначено не ДНЗ №2, а Шаргородська міська рада. Та найцікавішим фактом є наступне: в розділі «Вихідні дані» Завдання на виконання робіт визначено розмір земельної ділянки - 0,9275 га, тобто, міський голова в день укладання з ПП «Геопростір-ГС» договору №140 від 28.08.2017р. на виконання робіт розмір земельної ділянки визначив з абсолютною точністю до 1 метра, що, на його думку, не під силу жодному висококваліфікованому спеціалісту чи провидцю, він зумів без замірів визначити площу земельної ділянки для відведення. Причому, ця площа земельної ділянки у дивний спосіб чомусь виявилася значно меншою, ніж затверджувалося рішенням сесії №155 (0,9275 га замість 1,54 га) та меншою, ніж на даний час ДНЗ №2 фактично використовує. Доказом факту зменшення площі земельної ділянки ДНЗ №2 при виготовленні відповідних документів від площі земельної ділянки, визначеною рішенням №155 Шаргородської міської ради від 11.04.2017р. і за яке проголосували всі депутати та особисто міський голова, від площі земельної ділянки, яку ДНЗ №2 на даний час використовує, є проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у комунальну власність Шаргородській міській раді для будівництва та обслуговування закладів освіти із земель житлової та громадської забудови, яка знаходиться в м.Шаргород, по вул. Ватутіна, Шаргородського району Вінницької області, зокрема -план відведення земельної ділянки. Просить відмовити в задоволенні заявлених вимог. Відповідач [PERSON] надав заперечення на відзив від 07.02.2018 року (т.2,а.с.1-12), в якому підтримує позицію [PERSON] щодо безпідставності вимог позивача та просить закрити провадження у справі. Суд вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч.ч. 1 та 4 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Згідно ч.6 вказаної статті фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови за № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до ст.19 розяснень Пленуму, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" (2657-12) оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК (435-15) не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції ( 475/97-ВР ). Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні іячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. У розумінні ст. 10 Загальної декларації з прав людини це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно повязане з обовязками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Частиною 1. ст.30 Закону України «Про інформацію», передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Згідно ч.2. ст.30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири).Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню к правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 р. за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Відповідно до ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Виходячи із аналізу змісту вище перерахованих норм законодавства суд погоджується із твердженням відповідача [PERSON] в частині того, що вислови у статті під назвою «[INFO]» в Шаргороді», опублікованій [INFO] року у Вінницькій незалежній газеті «33-й канал»: «керівництво Шаргородської міської ради поклоняється лише «золотому тельцю»; «іконами для них є купюри з зображеннями американських президентів»; «багатьом мешканцям міста і депутатам добре відома безпринципність, пожадливість та цинізм нашого керівництва»; «на яку характеристику заслуговують люди, які відверто та нахабно обкрадають дітей?!»; «але відверто обкрадати ДІТЕЙ - це, мабуть, верх цинізму». «І в планах голови, швидше за все, це продаж вивільнених 17 соток»; є оціночними судженнями, так як їх не можна перевірити на предмет відповідності. Позов про відшкодування моральної шкоди позивач не подавав, права на відповідь він не позбавлений. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд справу розглядає в межах позовних вимог. В той же час суд не вважає оціночним судженням вислів у вище згаданій статті в частині «тобто Шаргородський міський голова своїми діями спробував відібрати у ДНЗ №2, а по суті - відібрати у місцевих діток земельну ділянку площею близько 0.17 га », оскільки в статті зазначено не якусь не встановлену особу, а говориться, що саме Шаргородський міський голова вніс неправдиві відомості і дане твердження обґрунтовується точними вимірами - «0.17 га». Позивачі в опублікованій в пресі статті посилаються та конкретні джерела, із яких вони черпали дану інформацію, це рішення 14-ї сесії депутатів Шаргородської міської ради 7-го скликання від 11 квітня 2017 року, на якій було прийнято Рішення за №155 «Про надання дозволу на виготовлення проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок комунальної власності в межах міста на території Шаргородської міської ради» та надано дозвіл Шаргородській міській раді на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у комунальну власність Шаргородському ДНЗ №2 для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти із земель житлової та громадської забудови орієнтовною площею 1,54 га, яка знаходиться в м. Шаргороді по вул. Ватутіна, 3». У публікації під назвою «[INFO]» в Шаргороді», опублікованій [INFO] року у Вінницькій незалежній газеті «33-й канал»: вказано, що міський голова одноособово у вихідних даних зазначив розмір земельної ділянки ДНЗ №2 - 0,93 га, і це при тому, що фактично ДНЗ №2 займає більшу площу близько 1.1.га. Відповідачем [PERSON] долучено до його заперечень на даний позов (т.1, а.с.49) та до відзиву на позов (т.1. а.с..202 ) ксерокопії завдання на виконання робіт (додаток №1 до договору №140 від 28.08.2017 року), затверджений головою Шаргородської міської ради [PERSON], у якому вже вказано розмір земельної ділянки 0.9275га, проте оригіналу даного додатку суду не надано. Клопотань про його витребування у іншої особи відповідачі не надали, хоча на виконання вимог ст. 12, ч. 6 ст. 95 ЦК України ухвалою Тиврівського районного суду від 19.09.2018 року обом сторонам пропонувалось надати оригінали даного Додатку для всебічного і повного з'ясування обставин у справі. Дана ухвала постановлена судом в зв'язку з наявністю у справі двох додатків, що подавались сторонами до вказаного рішення міської ради № 155 від 11.04.2017 року, які були різними за змістом. В той же час сторона позивача надала суду оригінал додатку №1 до договору №140 від 28.08.2017 року, затверджений головою Шаргородської міської ради [PERSON], у якому розмір земельної ділянки вказано 1.54 га, як і в рішенні №155, прийнятому на сесії Шаргородської міської ради від 11.04.2017 р. Доказів на спростування даних обставин суду не надано. Відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Оскільки точний розмір зазначеної земельної ділянки (0,9275 га), встановлено лише під час виготовлення землевпорядною організацією технічної документації при проведенні і обмірів сертифікованими приладами, точність перерахунку координат відповідає точності трансформаційного поля і не перевищує 0.01м для будь-якої базової станції (див. пояснювальну записку до проекту землеустрою), то відповідно до проведення таких обмірів особа, яка готувала дане завдання не могла знати про фактичний розмір спірної ділянки. Отже вислови «тобто міський голова своїми діями спробував відібрати у ДНЗ №2, а по суті - відібрати у місцевих діток земельну ділянку площею близько 0.17 га» не відповідають дійсності, так як спростовуються вищевказаним оригіналом Додатку № 140 від 28.08.2017 року до рішення Шаргородської міської ради № 155 від 11.04.2017року. Слід зазначити, що відповідно до ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Згідно ст. 38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. Враховуючи, що відповідно до ст. 80 ЗК України суб'єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності, на підставі ст. 83 ЗК України. 2. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. 3. Земельні ділянки державної власності, які передбачається використати для розміщення об'єктів, призначених для обслуговування потреб територіальної громади (комунальних підприємств, установ, організацій, громадських пасовищ, кладовищ, місць знешкодження та утилізації відходів, рекреаційних об'єктів тощо), а також земельні ділянки, які відповідно до затвердженої містобудівної документації передбачається включити у межі населених пунктів, за рішеннями органів виконавчої влади передаються у комунальну власність. У відповідності до положень ст.92 ЗК України: 1. Право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. 2. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування"; ґ) заклади освіти незалежно від форми власності; д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Оскільки ДНЗ №2 є комунальним закладом підпорядкованим Шаргородській міській раді і не входить до переліку закладів, які можуть мати у власності земельну ділянку, а така ділянка може бути передана лише в користування, тому зміну формулювання у Завданні на виконання робіт: із «надати дозвіл Шаргородській міській раді виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у комунальну власність Шаргородському ДНЗ №2 для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти із земель житлової та громадської забудови орієнтовною площею 1,54 га, яка знаходиться в м. Шаргород по вул. Ватутіна, 3» на «складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у комунальну власність Шаргородській міській раді для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти із земель житлової та громадської забудови, яка знаходиться в м. Шаргород по вул. Ватутіна, 3, Шаргородського району Вінницької області» суд не вважає такою, що суперечить чинному законодавству і тягне за собою правові наслідки, а тому пояснення відповідача [PERSON] в цій частині є неспроможними. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову сплаченно 640 грн. судового збору. Оскільки позов задоволено частково, суд, відповідно до ст. 141 ЦПК України, частково покладає на відповідачів судові витрати позивача.

Outcome: dismissed