Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 05.10.2012 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського району управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1227. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05 жовтня 2012 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Сторони не змогли побудувати сімейні відносини на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. У період шлюбу між ними почали виникати суттєві непорозуміння, які з часом лише поглиблювалися. У зв`язку зі викладеним, шлюбні відносини між сторонами припинилися, понад 5 років вони проживають окремо, а шлюб носить суто формальний характер. Таким чином, позивач вважає, що їх подальше спільне життя є неможливим, тому просить суд задовольнити її позовні вимоги та розірвати шлюб між нею та відповідачем. Ухвалою суду від 24 червня 2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, наполягає на позовних вимогах про розірвання шлюбу. У судове засідання відповідач не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги про розірвання шлюбу визнає в повному обсязі, проти розірвання шлюбу не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки, відповідач визнав позов в повному обсязі та визнання позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 05 жовтня 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві між сторонами зареєстровано шлюб, актовий запис № 1227, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 05.10.2012 року. Від спільного життя сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.10.2014 року. Згідно роз`яснень, які викладені у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім"ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму про вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Одночасно, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя й збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, та інтересам спільної дитини. Сторони припинили шлюбні відносини через різні погляди на життя та сімейні цінності. Подача спільної заяви про розірвання шлюбу до органів Реєстрації актів цивільного стану неможлива, так як позивач та відповідача мають спільну неповнолітню дитину. Сторони наполягають на розірванні шлюбу, не бажають залишатись у шлюбних відносинах. Спільне господарство не ведуть. Примирення між ними не досягнуто. Дані правовідносини регулюються ст. ст.110, 112 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. При розгляді справ про розірвання шлюбу, суд за правилами 112 Сімейного кодексу України з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. На підставі вищевикладеного суд вважає, що причини розірвання шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, та інтересам дитини. Збереження шлюбу можливе на почуттях взаємної поваги та любові, взаємодопомоги та підтримки, що є морально-правовою основою шлюбу. Тому, враховуючи фактичні взаємини подружжя, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні, в порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з держаного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що позивачем [PERSON] сплачено при поданні позову до суду 840,80 грн. судового збору, що підтверджено квитанцією № 15485022 від 11.06.2020 року, відповідачем до початку розгляду справи по суті позов визнано повністю, а тому на підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України позивачу слід повернути 50 відсотків судового збору з державного бюджету. За наведених вище обставин, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 420,40 грн.

Outcome: approved