Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

у липні 2020 р. [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами про поділ спільного майна подружжя, шляхом визнання за ним права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовує тим, що в період з 27.11.1993 по 15.08.2018 позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, у період якого придбали майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2003, право власності на яке зареєстровано на [PERSON] . Враховуючи, що квартира набута сторонами в період шлюбних відносин, майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу, виходячи з рівності часток. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.07.2020 відкрито провадження по справі, призначено підготовче засідання (а.с. 17). 17.09.2020 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у задоволенні позовних вимог просить відмовити. Зазначає, що дійсно, в період шлюбних відносин з [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] за ціною 118400 грн 00 коп. Проте, відсутні підстави вважати вказане майно безумовною спільною сумісною власністю подружжя у рівних частках, оскільки більша частина коштів (70%) придбана за особисті кошти [PERSON] , які вона отримала в дар від своїх батьків, з умовою в подальшому здійснити їхню реєстрацію в спірній квартирі. Зокрема, за придбання квартири, відповідач сплатила 83318 грн 75 коп., що становить 7/10 вартості квартири. Таким чином, позивачу належить частка квартири в розмірі 3/20, а відповідачу -17/20. Проте, позивач створює перешкоди щодо проживання відповідача у квартирі, застосовує фізичну силу, вчиняє домашнє насильство, не дозволяє користуватисть окремими кімнатами, зачиняє їх на замок, деякий період часу відповідач була позбавлена можливості проживати у квартирі (а.с. 26-30). 09.10.2020 судом прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом вимоги за зустрічним позовом [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину транспортного засобу- автомобіль Dacia Logan 90L, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , Ѕ частину гаража (боксу) № [NUMBER] по [ADDRESS] , стянення з [PERSON] 80650 грн. 00 коп. коменсації в рахунок Ѕ частини гаражу (боксу), визнання права власності на Ѕ частину банківського вкладу в ПАТ АБ "Укргазбанк", сума коштів 140372 грн 39 коп., номер депозитного рахунку [NUMBER] , вид депозиту - строковий з продовженням, стягнення з [PERSON] 70186 грн 20 коп. та процентів, нарахованих на дану суму, визнання права власності на Ѕ частину банківського вкладу в ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України"-35000 грн 00 коп., номер депозитного рахунку [NUMBER] , вид депозиту - класичний строковий, стягнення з [PERSON] 17500 грн 00 коп. та процентів, визнання права власності на Ѕ частину банківського вкладу в ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України"- 1736 Євро 01 цент, номер депозитного рахунку [NUMBER] , вид депозиту - класичний строковий, стягнення з [PERSON] 868 Євро та проценти, стягнення судових витрат. Зустрічні позовні вимоги обгрунтовує тим, що в період перебування у шлюбних відносинах, сторонами набуто спільне майно та заощаджено грошові кошти. Зокрема, придбано автомобіль Dacia Logan 90L, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , який зареєстровано за [PERSON] , гаражний бокс [NUMBER] по [ADDRESS] , ордер на користування яким видано [PERSON] . Користуватись автомобілем відповідач забороняє, вважає, що дане майно належить лише йому. Крім того, під час перебування у шлюбі подружжям заощаджено грошові кошти, які знаходяться в банківських установах: ПАТ АБ "Укргазбанк" 140372 грн 39 коп., ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України"-35000 грн 00 коп. та 1736 Євро 01 цент. Враховуючи, що вказане майно набуте сторонами в період шлюбних відносин, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу, виходячи з рівності часток (а.с. 60-66). 09.10.2020 представник позивача за первісним позовом подав відповідь на відзив, зазначив, що посилання на сплату [PERSON] квартири у розмірі 83318 грн 75коп. не відповідає дійсності. Спірну квартиру придбано за спільно накопичені кошти та кошти, які належали чоловікові особисто в розмірі 7000 дол. США 00 центів, які отримав від продажу частини іншої квартири. Крім того, [PERSON] не чинить перешкоди [PERSON] в користуванні квартирою (а.с. 102-104). 26.10.2020 представник відповідача за зустрічним позовом подав відзив на зустрічну позовну заяву, у задоволенні вимог просить відмовити, посилаючись на їх безпідставність та необгрунтованість. Зазначає, що договір купівлі-продажу на гаражний бокс від 26.04.2007 він не підписував, оригінал документу у нього відсутній. Він є лише членом кооперативу, якому надано право користуватисть гаражем. Власником гаражного приміщення він не є. Також відповідачу за зустрічним позовом не належать кошти, розміщені на банківському рахунку в ПАТ АБ "Укргазбанк" у розмірі 140372 грн 39 коп., вони належали його тітці та вносились на банківський рахунок на її прохання (а.с. 121-122). 28.10.2020 представник позивача за зустрічним позовом подала заперечення на відповідь на відзив, зазначила, що посилання [PERSON] про наявність у нього особистих коштів для придбання квартири, не заслуговують на увагу, з огляду на те, що останній зазначає про отримання таких коштів внаслідок дарування своїй сестрі частини квартири, на підставі чого між ними укладено договір дарування. Проте, даний вид правочину передбачає безоплатне передання майна, без отриманння грошової винагороди. А тому вказані посилання є безпідставними (а.с. 130-132). 17.11.2020 представник позивача за зустрічним позом подала відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, зазначила, що [PERSON] є членом гаражного кооперативу, 28.04.2007 спірний гаражний бокс переоформлено на відповідача та є спільною сумісною власністю подружжя, проте останній одноособово користується даним майном. Посилання відповідача щодо того, що кошти банківського вкладу у ПАТ АБ "Укргазбанк" йому не належать, не відповідає дійсності та не підтверджується належними доказами (а.с. 148-152). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.12.2020 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 187). Позивач, представник позивача за первісним позовом (відповідач, представник відповідача за зустрічним позовом) позовні вимоги первісного позову підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Проти вимог зустрічного позову заперечували з підстав їх необгрунтованості та безпідставності. Відповідач, представник відповідача за первісним позовом (позивач, представник позивача за зустрічним позовом) проти вимог первісного позову заперечували з підстав їх необгрунтованості та безпідставності. Вимоги зустрічного позову підтримали. Третя особа та представники третіх осіб за зустрічним позовом первісним позовом в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 196). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 27.11.1993 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с. 4-6). У період шлюбних відносин, а саме, 15.03.2003 сторони придбали квартиру [ADDRESS] , загальною площею 60,60 кв.м., жилою площею 41,60 кв.м. Право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] (а.с. 8). Вказану квартиру придбано на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2003 за ціною 118400 грн 00 коп. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №516 (а.с. 37). 26.04.2007 на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] придбав гаражний бокс № [NUMBER] в ГБК "Новосел" (а.с. 73-74). Відповідно до ордеру [NUMBER] від 08.05.2007, [PERSON] надано право зайняття гаражу (боксу) в ГБК "Новосел" (а.с. 77). Відповідно до висновку оціночного дослідження ФОП [PERSON] від 11.09.2020, середня ринкова вартість гаражного боксу № [NUMBER] в ГБК "Новосел" становить 161300 грн 00 коп. (а.с. 71). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 20.08.2008 за [PERSON] зареєстровано право власності на автомобіль марки Dacia, модель Logan 90L, тип - сєдан, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] (а.с. 68-69). Відповідно до висновку ТОВ "бюро "Ваш експет+" від 10.10.2019, ринкова вартість автомобіля Dacia, модель Logan 90L, 2007 року випуску становить 110900 грн 00 коп. (а.с. 70). 31.10.2020 спірний автомобіль продано (а.с. 144-145). 18.05.2018 між ПАТ АБ "Укргазбанк" та [PERSON] укладено договір №078/05/18/0034, за умовами якого вкладник розміщує грошові кошти на депозитний рахунок банку, сума депозиту 140373 грн 30 коп., з процентною ставкою 15,25%, терміном повернення 20.08.2018 (а.с. 175-177). 11.06.2018 між ПАТ "Державний експертно-імпортний банк України" та [PERSON] укладено договір банківського вкладу "Класичний строковий" №130658, відповідно до умов якого банк відкрив вкладнику вкладний (депозитний) рахунок для розміщення вкладу в розмірі 35000 грн 00 коп. за процентною ставкою 0,05 %, терміном повернення 12.12.2018 (а.с. 166- 167). 06.08.2018 між ПАТ "Державний експертно-імпортний банк України" та [PERSON] укладено договір банківського вкладу "Класичний строковий" №143903, відповідно до умов якого банк відкрив вкладнику вкладний (депозитний) рахунок для розміщення вкладу в розмірі 1736 Євро 01 цент за процентною ставкою 1,5 %, терміном повернення 07.11.2018 (а.с. 162- 165). 15.08.2018 позивач та відповідач розірвали шлюб (а.с. 7). Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У ст. 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто ст. 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. Аналогічні положення щодо того, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, містить й ст. 22 КпШС України, яка відповідно до п.п. 1, 4 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України та п. 1 роз. VII Прикінцевих положень СК України підлягає застосуванню при вирішені судом питання поділу майна, набутого подружжям до 01.01.2004. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками:1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя може виключатися в разі набуття такого майна за час шлюбу, але за кошти, які належали одному із подружжя особисто. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Вирішуючи вимоги первісного позову щодо поділу майна подружжя, шляхом визнання права власності на Ѕ частину квартири за [PERSON] , суд зазначає, що відповідно до матеріалів справи, квартиру [ADDRESS] придбано 15.03.2003 за ціною 118400 грн 00 коп. (а.с. 37). Позивач за первісним позовом зазначає, що його особисті кошти для придбання спірної квартири склали 7000 дол. США 00 центів, отримані від договору дарування за 1/5 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , на підтвердження чого надав договір дарування квартири від 28.09.2002 (а.с. 109). Проте, суд не приймає до уваги вказані посилання, оскільки за умовами договору [PERSON] подарував свою частку квартири. Даний вид правочину передбачає безоплатне передання майна, без отриманння грошової винагороди, що узгоджується з вимогами ст. 717 ЦК України. Протилежного, позивачем за первісним позовом доведено не було. На підтвердження внесення значної частини особистих коштів на придбання майна та спростування презумції спільності права власності подружжя на майно, відповідач за первісним позовом зазначає, що нею для придбання спірної квартири внесено наступну суму: 8750 дол. США, що еквівалентно 46637 грн. 00 коп., станом на момент придбання квартири, та 13400 грн. 00 коп. Кошти отримано від батьків [PERSON] , що підтверджуться змістом договору купівлі-продажу квартири від 01.11.2002, угодою про внесення змін до договору та розпискою від 14.03.2003 (а.с. 32-36). Також зазначає, що мала в наявності особисті кошти у розмірі 4375 дол. США 00 центів, що еквівалентно 23318 грн 75 коп., отримані від продажу квартири за договором від 01.11.2002. Тобто загальна сума сплачених відповідачем за первісним позовом особистих коштів за спірну квартиру, становить 83356 грн 25 коп., що становить 7/10 суми загалом сплаченої квартири (а.с. 36). З огляду на викладене позивачем за первісним позовом не встановлено наявності особистих коштів для придбання майна. А відповідачем за зустрічним позовом спростовано презумцію спільності права власності подружжя на квартиру. Оскільки доказів, що придбання спірної квартири здійснено за спільні кошти подружжя, не надано, то квартира лише частково є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Поділ між сторонами в рівних частках є 3/10 спірної квартири. Тобто, позивачу за первісним позовом належить 3/20 частки квартири [ADDRESS] . Щодо зустрічних вимог, суд зазначає наступне. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а тому майно, яке не перебуває у власності подружжя не може бути об`єктом права спільної сумісної власності та не підлягає поділу. Згідно ч. 2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету, або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Встановлено, що під час перебування у шлюбних відносинах, а саме, 11.07.2018, 06.08.2018, [PERSON] уклав договір банківського вкладу на суму 35000 грн 00 коп. та 1736 Євро 01 цент. Вказані кошти є спільною сумісною власністю подружжя, про що сторонами не заперечувалось, а тому кошти підлягають поділу, виходячи з рівності часток. У стягненні з [PERSON] на користь [PERSON] по депозитному рахунку [NUMBER] у ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України проценти, нараховані на суму 17500 грн 00 коп. та процентита, нараховані на суму 868 Євро 00 центів судом відмовлено, оскільки позивачем за зустрічними позовними вимогами не надано доказів щодо суми нарахованих відсотків. Щодо визнання права власності на Ѕ частину банківського вкладу в ПАТ АБ"Укргазбанк" на суму 140372 грн 39 коп., то відповідач за зустрічним позовом заперечував щодо здійснення їх поділу, посилючись на те, що вказані кошти не є спільною сумісною власністю подружжя, кошти вносились ним на прохання тітки [PERSON] . Під час допиту в якості свідка [PERSON] зазначила, що кошти у розмірі 140372 грн 39 коп. належать їй та чоловікові, які ними заощаджувались впродовж життя. Враховуючи, що у неї нема дітей, попросила свого племінника, якому довіряла, укласти від його імені договір банківського вкладу, так як він більше знав усі нюанси. Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що позивачем за зустрічним позовом не доведено існування права спільної сумісної власності на кошти у розмірі 140372 грн 39 коп., а тому дані кошти не підлягають поділу між подружжям. Судом встановлено, що під час шлюбних відносин сторонами придбано автомобіль марки Dacia, модель Logan 90L, тип - сєдан, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , а тому дане майно є cпільною сумісною власністю подружжя. Проте, спірний автомобіль після розірвання шлюбу проданий відповідачем за зустрічним позовом, а тому на дане майно не може бути визнано право власності, порядку вимог ч. 1 ст. 69 СК України. На користь позивача може бути стягнення компенсації Ѕ вартості автомобіля, проте даної вимоги під час розгляду справи не заявлялось, а суд, відповідно до ст. 13 ЦПК України розглядає позов відповідно до заявлених вимог, тому у задоволенні даної вимоги необхідно відмовити. Щодо визнання права власності на гаражний та стягнення компенсації, суд зазначає, що позивачем за зустрічним позовом не надано доказів належності відповідачу за зустрічним позовом права власності на вказане майно. З наданих суду докаів встановлено, що [PERSON] є членом обслуговуючого кооперативу "Новосел", на підставі ордеру йому надано право користування гаражним приміщенням. Доказів того, що [PERSON] є власником спірного майно та воно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, позивачем за зустрічним позовом не доведено, відповідних доказів суду не надано. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги первісного позову підлягають частковому задоволенню. Вимоги зустрічного позову необхідно задовольнити частковому. У зв`язку з тим, що позивач за первісним позовом не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на його користь судових витрат у вигляді судового збору, суд,

Outcome: partial