Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

СПД фізична особа-підприємець [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив визнати недійсними договори дарування укладені між [PERSON] та [PERSON] , а саме: - договір дарування 1/3 частини групи підсобних нежилих приміщень № 8,9,10,11,12,13 у жилому будинку по [ADDRESS] від 16.12.2016 №12138; -договір дарування на 1/2 частину земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:82:089:0003) по [ADDRESS] від 20.12.2016 №12275; - договір дарування на 1/2 частину жилого будинку по [ADDRESS] від 20.12.2016 №12274. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 17.12.2014 [PERSON] продав [PERSON] 40% частки у статутному капіталі TОB «Торговий дім «Камілла» за 8000000 грн. та [PERSON] зареєстрував частку у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім « Камілла » на своє ім`я, однак, кошти за цю частку продавцю не перерахував. Вказав, що 05.05.2015 між ним та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім « Камілла» та про заміну первісного кредитора на нового. Проте, [PERSON] не виконав своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім « Камілла » від 17.12.2014. Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 05.09.2016 №370/1226/15-ц стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь позивача понад 12 мільйонів грн. в рахунок погашення боргу. Вважає, що вказані договори дарування є недійсними, оскільки укладені з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому зобов`язання в порядку виконання рішення суду та ухилення від сплати грошового боргу за договірним зобов`язанням шляхом звернення стягнення та конфіскації майна. Ухвалою суду від 25.09.2017 у справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 25.09.2017 задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 25.09.2017 відмовлено в задоволені заяви позивача про забезпечення доказів. На виконання положень п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, яка набула чинності 15.12.2017, у вказаній справі проведено підготовче засідання. Ухвалою суду від 03.12.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 03.10.2019 частково задоволено заяву представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , залишено позов без розгляду в частині вимог до [PERSON] . В судове засідання позивач та представник відповідача не з`явилися. Позивач та представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов з викладених в ньому підстав. Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову заперечував в повному обсязі. Треті особи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 17.12.2014 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла», відповідно до умов якого [PERSON] передав належну йому частку у статутному капіталі товариства у розмірі 40%, а [PERSON] прийняв вищевказану частку у власність та сплачує за неї грошову суму в розмірі, в порядку та на умовах, викладених у договорі (п.1 договору). 14.01.2015 [PERSON] зареєстрував частку у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім « Камілла » на своє ім`я, однак, кошти за цю частку продавцю не перерахував. 05.05.2015 позивачем та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» та про заміну первісного кредитора на нового. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 24.11.2017 у справі №370/1226/15-ц стягнуто з [PERSON] на користь ФОП [PERSON] 7980000,00 грн. як невиконане зобов`язання за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 17.12.2014 та договором про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 05.05.2015, інфляційні втрати - 4192000,00 грн, 3% річних від простроченої суми - 370189,39 грн. Крім того, ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14.12.2016 №370/1226/15-ц було скасовано ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 22.05.2015 про забезпечення позову та відправлено для розгляду питання на новий розгляд. Постановою Верховного Суду від 25.04.2018 рішення Макарівського районного суду Київської області від 05.09.2016, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11.10.2017 та рішення Апеляційного суду Київської області від 24.11.2017 залишено без змін. Поновлено виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 24.11.2017. Оспорюваними договорами дарування відповідач [PERSON] безоплатно передав, а відповідач [PERSON] безоплатно прийняла у власність в дар: - 1/3 частини групи підсобних нежилих приміщень № 8,9,10,11,12,13 у жилому будинку по [ADDRESS] ; 1/2 частину земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:82:089:0003) по [ADDRESS] ; 1/2 частину жилого будинку по [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Звертаючись до суду з даним позовом, СПД фізична особа-підприємець [PERSON] посилався на те, що оспорювані ним договори дарування слід визнати недійсними у зв`язку із їх фіктивністю, оскільки вони укладені з метою приховання майна [PERSON] від кредиторів, що тим самим давало можливість останньому ухилитися від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільного кодексу України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 Цивільного кодексу України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також норми процесуального права кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, що вчиняється без наміру створити юридичні наслідки, які складають зміст цього правочину. Ознака укладення правочину без наміру створити юридичні наслідки може бути притаманна діям однієї або обох сторін правочину. Однак фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки. Судом встановлено, що оспорювані договори дарування були укладені в період перебування сторін в судових процесах щодо стягнення коштів а також ухвалення рішення про стягнення такої заборгованості на користь позивача, а тому [PERSON] , достовірно було відомо про наявність невиконаного зобов`язання щодо оплати за частку у статутному капіталі ТОВ "ТД "Камілла". А тому заслуговує на увагу посилання позивача на те, що відповідачі уклали оспорювані правочини з метою ухилення в подальшому відповідачем [PERSON] від виконання зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення. Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимог іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам стягувача. Боржник, уникаючи сплату боргу та відчужуючи належне йому майно на підставі договорів дарування квартир, укладених зі своєю матір`ю діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки припинення права власності [PERSON] на належне йому майно порушує майнові інтереси кредитора СПД фізичної особи-підприємця [PERSON] і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 22.10.2018 у справі №654/1528/17, від 06.03.2019 справі №317/3272/16-ц, від 11.09.2019 №757/6306/16-ц, 369/11268/16-ц від 03.07.2019. Враховуючи вищевикладене, а також те, що правова мета оспорюваних договорів є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі) та дає підстави вважати такі договори фіктивними, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Посилання відповідача на те, що оспорювані договори дарування, жодним чином не порушують права позивача, так як договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім « Камілла » №1491 від 17.12.2014 був укладений після укладення оспорюваних договорів суд не приймає до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи відповідачем не були невиконані зобов`язання за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 17.12.2014 та в свою чергу рішення судів, якими зобов`язано сплатити борг за вказаним договором на користь позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача у розмірі 1600,00 грн.

Outcome: approved