Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-03 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом. Просила визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане 08 серпня 1997 року виконкомом Міньковецької сільської ради [PERSON] на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS]; визнати недійсним договір дарування вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, посвідчений державним нотаріусом Андрушівської державної нотаріальної контори 17.03.1999 року за реєстраційним номером 265, укладений [PERSON] на користь [PERSON]; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на нерухоме майно, а саме, на ? частини спірного житлового будинку, визнати за нею право власності на 3/4 частини цього будинку. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що [INFO] року померла її мати [PERSON], яка проживала разом з її батьком [PERSON] без реєстрації шлюбу по [ADDRESS]. Їх господарство мало статус майна колгоспного двору. Проте після смерті матері свідоцтво про право власності на спірний будинок в цілому 08.08.1997 року було видано виконкомом Міньковецької сільської ради [PERSON] В подальшому це право зареєстроване в Бердичівському МБТІ. На підставі вказаного свідоцтва [PERSON] подарував житловий будинок своєму синові, а її брату [PERSON]. [INFO] року батько помер. Позивачка вважає незаконною видачу свідоцтва про право власності [PERSON] на цілий житловий будинок, оскільки він мав право лише на його половину, а також без відповідного рішення сільської ради. Вона одна прийняла спадщину після смерті матері [PERSON], а тому має право на спадкування належної останній 1/2 частини будинку. Крім цього вважала, що має право на спадкування 1/4 частини будинку після смерті батька [PERSON], спадщину після якого вона також прийняла. Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2014 року визнано недійсним свідоцтво про право власності, видане 08.08.1997 року виконкомом Міньковецької сільської ради [PERSON] на цілий житловий будинок в с.Миньківці по [ADDRESS] Андрушівського району. Визнаний недійсним договір дарування житлового будинку в с.Миньківці по [ADDRESS], посвідчений нотаріусом Андрушівської державної нотаріальної контори 17 березня 1999 року за реєстраційним номером 265, укладений [PERSON] на користь [PERSON]. Визнано частково недійсним в частині ? свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом 15-ої Київської державної нотаріальної контори 02.03.2009 року за реєстраційним №10-493 [PERSON] на спадкове майно після смерті [PERSON], що складається з цілого житлового будинку [ADDRESS] Андрушівського району. Скасовано в частині ? державну реєстрацію прав на нерухоме майно: житловий будинок [ADDRESS] Андрушівського району, яка проведена на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом 15-ої Київської державної нотаріальної контори 02.03.2009 року за реєстраційним №10-493. Цим же рішенням визнано за [PERSON] право власності на ? частини житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами [ADDRESS] Андрушівського району. У поданій апеляційній скарзі відповідачка [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Вважає, що суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення закону щодо строків позовної давності та не дав належної оцінки всім зібраним у справі доказам. На думку апелянта, висновки суду про визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок та про визнання за позивачкою права власності на ? частини спірного будинку суперечать вимогам матеріального закону. Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є батьками позивачки, перебували в фактичному шлюбі та проживали в житловому будинку по [ADDRESS] Андрушівського району. Відповідно до запису в книзі погосподарського обліку на час набуття чинності Законом України „Про власність" спірний будинок мав статус майна колгоспного двору. Згідно з ч.1 ст.120 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Таким чином, мати позивачки мала право на ? частину спірного нерухомого майна. [PERSON] померла [INFO] року (а.с.9). На день смерті останньої відкрилася спадщина на належну померлому спадкодавцю половину будинку. При цьому суд враховує, що земельна ділянка, призначена для будівництва та обслуговування спадкового будинку, була передана померлому [PERSON] у приватну власність рішенням сільської ради від 03.11.1993 року №26 та належала останньому на підставі Державного акта 01-19 ЖТ №1188 (а.с.23). Тобто, будинок зведений на спеціально відведеній для цієї мети земельній ділянці. Згідно з випискою із книги погосподарського обліку спадковий будинок був зареєстрований в цій книзі за особовим рахунком №350. Крім того, в подальшому на спірний будинок було видано свідоцтво про право власності. Наведені обставини свідчать про належність померлому спадкодавцю нерухомого майна, на яке відкрилася спадщина, оскільки державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час виникнення цього права регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно лише у містах і селищах міського типу, проте виникнення права власності на будинки, споруди у сільській місцевості не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже,у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. В даному випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються судом у сукупності з іншими доказами. За наведених обставин не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в тій частині, що у померлої матері позивачки відсутнє спадкове майно. Спадщину в установленому законом порядку прийняла її донька - позивачка [PERSON], оскільки 12 квітня 2011 року отримала в нотконторі свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) (а.с.24). [PERSON] до кола спадкоємців за законом не належить. Видачею зазначеного свідоцтва встановлений факт прийняття спадщини позивачкою після смерті матері. Крім того законом не обмежений строк для видачі свідоцтва про право на спадщину. Тому доводи апелянта про пропуск позивачкою строку звернення до суду є безпідставними. Відповідно до роз'яснень, що викладені в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку позивачка позбавлена можливості оформити спадщину після смерті матері в нотконторі. Тому суд обгрунтовано визнав за нею право власності на це спадкове майно. Висновки суду в цій частини вимог по суті є правильними. Разом з тим, суд помилково вважав обгрунтованими вимоги позивачки в частині спадкування нею частини нерухомого майна, належного її батькові. При цьому апеляційний суд виходить з наступного. 8 серпня 1997 року Міньковецькою сільською радою [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] (а.с.20). Визнаючи недійсним зазначене свідоцтво, суд виходив з того, що воно не відповідає типовій формі та недотриманий визначений законом порядок його видачі. Проте, в повній мірі погодитися з такими висновками суду неможливо. Виходячи із загальних засад судочинства судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси (ч.1 ст.3 ЦПК). Тобто, в даному випадку, позивачка мала довести, що оспорюваними правовстановлюючими документами (свідоцтвом про право власності, договором дарування, свідоцтвом про право на спадщину) порушені її права як спадкоємця після смерті батька. Останній помер [INFO] року (а.с.11). За нотаріально посвідченим договором від 17 березня 1999 року [PERSON] за життя подарував спірний будинок [PERSON] (а.с.23). На підставі свідоцтва про право на спадщину від 2 березня 2009 року спадкоємцем майна померлого є його донька [PERSON] (а.с.25). Враховуючи, що позивачка має право на ? частину спірного будинку в порядку спадкування після смерті матері, про що зазначалося вище, то оспорювані нею правовстановлюючі документи у вказаній частині порушують її права. Разом з тим, відсутні законні підстави вважати, що позивачка має право спадкувати ще і ? частину будинку, належну померлому батькові, оскільки на час його смерті це майно йому вже не належало. Ще за свого життя він розпорядився ним на свій розсуд - подарував синові [PERSON] Саме по собі недотримання Міньковецькою сільською радою порядку видачі свідоцтва про право власності на спірний будинок не порушує прав позивачки, не спростовує належність померлому половини цього будинку та його волю на відчуження належного йому майна на користь сина. У зв"язку з цим оспорювані позивачкою свідоцтво про право власності на будинок, договір дарування та свідоцтво про право на спадщину не відповідають вимогам закону та порушують права позивачки лише в ? частині. При цьому суд вважає, що строк звернення до суду в цій частині вимог позивачкою не пропущений, оскільки початок перебігу цього строку слід обраховувати з дня видачі їй свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай) після смерті матері (12.04.2011 року). За наведених обставин та відповідно до п.3 ч.1 ст.309 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення позову. Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК слід зобов"язати відповідачку [PERSON] відшкодувати понесені позивачкою судові витрати.

Outcome: approved