Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

Позивач ПАТ «Дельта Банк», третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] України, звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом передачі у власність квартири [ADDRESS], що належить іпотекодавцю, шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк». До початку розгляду по суті, [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] про визнання частково недійсним договору іпотеки. Позивач за первинним позовом посилався на те, що 13.06.2008 р. між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та [PERSON] (далі Позичальник, Відповідач), укладений кредитний договір № 2508/0608/45-004, згідно з умовами якого [PERSON] надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 50\~000,00 дол. США з розрахунку 11,9 % річних на строк до 13.06.2026 року. В частині надання кредитних коштів [PERSON] свої зобовязання виконав, надавши Відповідачеві кредит, в розмірі та строки передбачені кредитним договором. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Кредитним договором іпотекодавець [PERSON] за Іпотечним договором № 2508/0608/45-004-Z-1 від 13.06.2008 р. передав у іпотеку нерухоме майно, а саме: - квартиру, яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 93,80 кв.м, що знаходиться за адресою: м.Чернівці, вул. Горького, 12/4. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, тобто право вимагати (замість АТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами. Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 36 ЗУ «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; Згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Відповідно до ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання іпотекодержатель надсилає письмову вимогу про усунення порушення. Положення цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобовязань згідно умов кредитного договору. Однак зобовязання не виконані, у звязку з чим, станом на 28.07.2015 р. за Відповідачем наявна заборгованість у сумі: 1\~099\~417,14 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом 962\~942,32 грн.; сума заборгованості за відсотками 136\~474,82 грн.; Враховуючи невизнання та порушення прав іпотекодержателя, існують всі підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом його передачі у власність іпотекодержателю. На думку позивача, він має право вимагати захисту свого права власності та усунення його порушень згідно положень ст.ст. 321, 386, 391 ЦК України, а також внаслідок порушення відповідачем взятих на себе зобовязань (ст.ст. 530 ч. 1, 536, 610, 625, 1049, 1050 ч. 2 ЦК України), у встановлений зобовязанням строк (термін). Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 р. № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК», далі АТ «Дельта Банк», код ЄДРПОУ 34047020, МФО 380236, місцезнаходження: вул. Щорса, 36-Б, м. Київ, 01133. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк» призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків [PERSON]. Тимчасову адміністрацію в АТ «Дельта Банк» запроваджено строком на три місяці з 03.03.2015 по 02.06.2015 включно. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 08.04.2015 р. № 71 "Про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду від 02.03.2015 р. №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», яким тимчасову адміністрацію в АТ «Дельта Банк» запроваджено строком на шість місяців з 03.03.2015р. по 02.09.2015 р. включно. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», надалі за текстом Закон, встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, [PERSON] банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Згідно ч. 1 ст. 3 Закону, Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. За приписами ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 37 Закону уповноважена особа Фонду діє від імені Фонду відповідно до цього Закону і нормативно-правових актів Фонду. Уповноважена особа Фонду, зокрема, має право: вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 37 Закону на виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку. Згідно ч.ч. 1,6 ст. 38 Закону уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку та вжити передбачені законодавством заходи щодо стягнення простроченої заборгованості позичальників та інших боржників банку. Просили ухвалити рішення, яким в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 1\~099\~417,14грн., з яких: сума заборгованості за кредитом 962 942,32 грн., сума заборгованості за відсотками 136\~474,82 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: - квартиру під номером чотири (№ 4), яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 93,80 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вулиця Горького Максима, в будинку під номером дванадцять (№12), реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 22811755, що належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири посвідченого 13 червня 2008 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] за реєстровим № 4644 бланк ВКМ № 238706, зареєстрованого в Державному реєстрі право чинів 13 червня 2008року шляхом визнання права власності на нього за Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» (код ЄДРПОУ 34047020). Визнати за Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» (ЄДРПОУ 34047020) право власності на Квартиру під номером чотири (№ 4), яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 93,80 кв.м, що знаходиться за адресою: м.Чернівці, вулиця Горького Максима, в будинку під номером дванадцять (№12), реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 22811755. Всі судові витрати по справі покласти на Відповідача. Позивач за зустрічним позовом посилалася на те, що 13.06.2008 р., під час перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON], вони, за спільні кошти, придбали квартиру [ADDRESS], яка є спільним майном подружжя і зареєстрована на чоловіка відповідача за первинним і зустрічним позовом [PERSON] 13.06.2008 р. між ВАТ «Сведбанк», в подальшому перейменованому на ПАТ «Сведбанк», та [PERSON] укладено договір іпотеки, предметом якого виступила квартира [ADDRESS]. Договір іпотеки укладений між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON], просить визнати недійсним, в частині включення до нього пункту 12.3, в якому зазначено про укладення між банком та [PERSON] договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог, викладених в підпунктах 12.3.1. та 12.3.2. пункту 12.3. договору іпотеки, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.75 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (ч.1). Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч.2). Згідно зі ст. 578 ЦК України та ч.2 ст.6 ЗУ «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. У відповідності до вимог ст. 203 ч. 1 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Стаття 215 ч. 3 ЦК України передбачає, якщо недійсність правочину прямо не встановлено законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 36 ЗУ «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. В Узагальненнях судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Щодо судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна» від 01.02.2015 р., зокрема, пункті 2 (майно, що є у спільній власності (спільній частковій, спільній сумісній), розділу ІІІ (Деякі особливості передачі в іпотеку майна, визначеного як предмет іпотеки), зазначається наступне. Згідно із ч. 1 ст. 36 Закону № 898-ІV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Зважаючи на те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя є окремим від іпотечного договору договором, який потребує нотаріального посвідчення, на його укладення повинна бути також надана нотаріально засвідчена згода другого з подружжя, якщо предметом цих договорів є спільне майно. Прирівнювання до договору про задоволення вимог іпотекодержателя також відповідного застереження про це в іпотечному договорі (ч. 2 ст. 36 Закону № 898-ІV) потребує під час укладення іпотечного договору щодо спільного майна отримання окремої згоди другого з подружжя на включення до цього договору іпотеки відповідного застереження. Відсутність такої згоди дає можливість визнати договір про задоволення вимог іпотекодержателя і відповідного застереження недійсним, а у разі здійснення звернення стягнення на їх підставі - оскаржити таке стягнення в суді. Позивач за зустрічним позовом стверджує, що не давала згоду на укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, так як і не давала згоду на включення відповідного застереження у договір іпотеки, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. У нотаріуса вона не підписувала заяву про надання згоди на укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя так як і не давала згоду на включення відповідного застереження у договір іпотеки, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. За таких обставин, договір іпотеки в оскаржуваній частині пункт 12.3., є недійсним, оскільки укладений без одержання її згоди з порушенням вимог Закону «Про іпотеку» та СК України. Про той факт, що в договір іпотеки було включено застереження, яке вважається договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, вперше дізналася тільки у жовтні 2015 року, коли її залучили як третю особу на стороні відповідача до участі у цивільній справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі у власність ПАТ «Дельта Банк» і її представник одержав копії документів, в тому числі і договір іпотеки, з текстом якого вона вперше ознайомилася і зокрема з п.12.3. Підтвердженням цього є п.18 договору іпотеки, згідно якого договір іпотеки складено у двох примірниках, з яких перший залишається у справах нотаріуса, а другий у справі Іпотекодержателя, тобто ВАТ «Сведбанк». Отже Іпотекодавцю [PERSON] примірник договору іпотеки не видавався, і відповідно вона не могла з ним ознайомитись, тому вважає строки позовної давності не пропущеними. Просила ухвалити рішення, яким відмовити в задоволенні первинної позовної заяви та задовольнити зустрічну позовну заяву. Визнати недійсним пункт 12.3. договору іпотеки від 13.06.2008 р. укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON], щодо передачі в іпотеку квартири [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 4646. В судовому засіданні представник позивача за первинним позовом [PERSON] вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві і просила їх задовольнити. Позовні вимоги за зустрічним позовом не визнала і просила відмовити в їх задоволенні за безпідставністю. Зустрічний позов не визнає з тих підставах, що [PERSON] така згода надавалась. В матеріалах кредитної справи міститься нотаріально посвідчена заява від 13.06.2008 р. якою [PERSON] дала свою згоду на купівлю та передачу в іпотеку її чоловіком [PERSON] квартири під номером 4, яка знаходиться в м. Чернівці по вул. Горького Максима, в будинку під номером 12, за ціною та на умовах за його розсудом. Крім того, [PERSON] згідно Договору поруки № 2508/0608/45-004-Р-1 від 13.06.2008р. є поручителем [PERSON] по кредитному договору № 2508/0608/45-004 від 13 червня 2008 року. Згідно п.15 Договору поруки поручитель підтверджує, що ознайомлений з усіма умовами кредитного договору № 2508/0608/45-004 від 13 червня 2008 року та повністю погоджується з цими умовами. В матеріалах справи міститься копія нотаріально посвідченої заяви від 13.06.2008р. якою [PERSON] дала свою згоду на купівлю та передачу в іпотеку її чоловіком [PERSON] квартири під номером 4, яка знаходиться в м. Чернівці по вул. Горького Максима, в будинку під номером 12, за ціною та на умовах за його розсудом. Цією заявою [PERSON] стверджує, що її чоловік [PERSON] діяв за її згодою та в інтересах їх сімї. Отже в матеріалах справи містяться докази того, що [PERSON]І надавалась згода на укладення іпотечного договору на відповідних умовах. Крім того, слід зазначити, що позивачем за зустрічним позовом [PERSON] пропущений строк позовної давності для звернення до суду із позовом про в визнання умов іпотечного договору від 13.06.2008 р. недійсними. Так як відповідно до п. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. [PERSON] була обізнана про укладення іпотечного договору від 13.06.2008 р., а також надала свою згоду на його укладення в той самий день, і про те що вказаний договір, або його окремі пункти, можуть порушити її право, вона також довідалась (або могла довідатись) 13.06.2008 р. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Отже 14.06.2011 р. сплив строк позовної давності за вимогами про визнання іпотечного договору, або окремих його частин недійсними. Відповідно до положень ч.4 ст. 267 Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Умови договору відповідач не виконував, кредит не погасив, в звязку з чим утворилася заборгованість, а положеннями іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто банк має право на визнання права власності на предмет іпотеки, або на укладення від імені банку договору купівлі-продажу іпотечного майна. В разі встановлення в договорі такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки як набуття іпотекодержателем права власності на обтяжене іпотекою майно, останній вправі вимагати застосування такого способу звернення стягнення у судовому порядку. На підставі викладеного вважає зустрічний позов [PERSON] необґрунтованим. Представник [PERSON] Банку України - третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, в судове засідання не зявився і будучи обізнаним про час та місце розгляду справи, направив до суду письмові пояснення, в яких просив задовольнити первинний позов до [PERSON] та проводити розгляд справи у відсутності представника. Про прийняте рішення повідомити на вказану у заяві електронну адресу (Т.2 а.с.78-81). Представник відповідача за первинним та зустрічним позовом [PERSON], в судовому засіданні вимоги за первинним позовом не визнала і просила відмовити в їх задоволенні. Позовні вимоги за зустрічним позовом визнає повністю і не заперечує щодо їх задоволення. Представник позивача за зустрічним позовом (вона ж третя особа на стороні відповідача за первинним позовом) [PERSON], в судовому засіданні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в зустрічній позовній заяві і просила їх задовольнити. Заперечувала щодо задоволення первинного позову і просила відмовити в їх задоволенні. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що первинний позов необґрунтований і не підлягає до задоволення. Зустрічний позов суд також вважає необґрунтованим і таким, що не підлягає до задоволення, з наведених нижче підстав. Судом встановлено, що 13.06.2008 р. між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та [PERSON] укладено кредитний договір № 2508/0608/45-004, згідно якого [PERSON] надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 50\~000,00 дол. США з розрахунку 11,9 % річних на строк до 13.06.2026 року (Т.1 а.с.7-12). Згідно п. 1.4. Кредитного договору, кредитні кошти призначені для здійснення Позичальником розрахунків по Договору купівлі-продажу квартири № 4, в будинку № 12, що знаходиться за адресою: 58000, Чернівецька обл., Чернівецький р-н. м. Чернівці, вул. Максима Горького, загальною площею 93,80 кв.м. (далі «Обєкт нерухомості»). Пунктом 2.1. Кредитного договору визначено, що забезпеченням виконання зобовязання Позичальника по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, оплаті комісій, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у звязку з порушенням умов даного Договору та інших витрат Банку, повязаних з одержанням виконання, виступає іпотека Обєкта нерухомості, що придбавається Позичальником за Договором купівлі-продажу, зазначеним в п. 1.4. цього Договору (далі «заставлене майно» або «предмет іпотеки») (Т.1 а.с.7). Крім того, під текстом договору міститься нотаріально посвідчена згода [PERSON] на отримання кредиту її чоловіком [PERSON] згідно кредитного договору № 2508/0608/45-004 від 13.06.2008 р. на умовах та з метою передбаченою цим кредитним договором, з умовами якого вона ознайомлена (Т.1 а.с.10 звор.) Згідно висновку судового експерта № 6/51 від 18.04.2016 р., підпис в графі «Дата підписання 13.06.2008 р.» від імені [PERSON] в кредитному договорі № 2508/0608/45-004 (Кредитний договір на купівлю житлової нерухомості), який посвідчений 13.08.2008 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] - виконано громадянкою [PERSON] (Т.1 а.с. 209-212). 13.06.2008 р. [PERSON], письмовою нотаріально посвідченою заявою, дала свою згоду на купівлю та передачу в іпотеку її чоловіком [PERSON] квартири під номером четвертим (№4), яка знаходиться в м. Чернівці по вул. Горького Максима, в будинку під номером дванадцять (№12), за ціною та на умовах на його розсуд. Цією заявою стверджує, що чоловік діє за її згодою та в інтересах їх сімї. До підпису цієї заяви їй нотаріусом було розяснено зміст ст. 60, 65, 74 Сімейного кодексу України (Т.2 а.с. 140). Згідно висновку судового експерта № 6/51 від 18.04.2016 р., підпис в графі «Підпис» від імені [PERSON] в документі «Заява на надання згоди на передачу [PERSON] в іпотеку квартири [ADDRESS], яка посвідчена 13.08.2008 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON]О.» - виконано громадянкою [PERSON] (Т.1 а.с. 209-212). 13.06.2008 р., в забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Кредитним договором, між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та [PERSON] укладено іпотечний договір № 2508/0608/45-004-Z-1, згідно якого [PERSON] передав у іпотеку нерухоме майно, а саме: - квартиру під номером чотири (№ 4), яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 93,80 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вулиця Горького Максима, в будинку під номером дванадцять (№12), що належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 13.06.2008 р. Згідно п. 12. Іпотечного договору, за вибором Іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на Предмет іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя: 12.1. За рішенням суду. 12.2. У безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. … 12.3. Згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, викладене в п.п. 12.3.1. та 12.3.2. цього пункту Договору: 12.3.1. Задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобовязання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п. 12.3. Договору, договір про задоволення вимог Іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Предмет іпотеки. При цьому, вважається, що Предмет іпотеки набувається у власність Іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття Іпотекодержателем рішення про обрання незалежного експерта-субєкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом субєкта оціночної діяльності. При цьому, Сторони домовляються, що кандидатура субєкта оціночної діяльності визначається Іпотекодержателем. При оцінці Предмета іпотеки незалежний експертом повинен використовувати всі методи оцінки, які будуть передбачені чинним законодавством на момент оцінки. Якщо фактичний розмір заборгованості Іпотекодавця за Основним зобовязанням менший за вартість, що вказана у висновку незалежного експерта-субєкта оціночної діяльності, Іпотекодержатель перераховує різницю на поточний рахунок Іпотекодавця протягом 60 (шістдесяти) робочих днів з моменту набуття у власність Предмета іпотеки. Сторони, з розумінням змісту статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право Іпотекодержателя зареєструвати право власності на Предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту п. 12.3. цього Договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій Іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на Предмет іпотеки може бути оскаржене Іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав Основне зобовязання (Т.1 а.с.14). Згідно висновку № 16066 судової будівельно-технічної експертизи від 22.08.2016 р., ринкова вартість квартири № 4, яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 93,8 м2, в тому числі житловою площею 44,1 м2, що знаходиться в одноповерховому житловому будинку № 12 по вул. Горького в м. Чернівціях, визначена за порівняльним підходом станом на дату оцінки 22.08.2016 р. без врахування ПДВ, становить: 2\~435\~986,00 грн. (Т.2 а.с. 101-118). Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. 25.05.2012 р. між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, АТ «Сведбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі від АТ «Сведбанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість АТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами (Т.1 а.с.22-25, 68-93). На підставі вказаного Договору та Актів приймання передачі права вимоги і кредитних файлів, ПАТ «Дельта Банк» набуло статус Нового кредитора, зокрема права вимоги по кредитному договору № 2508/0608/45-004 від 13.06.2008 р. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 р. № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», далі АТ «Дельта Банк», код ЄДРПОУ 34047020, МФО 380236, місцезнаходження: вул. Щорса, 36-Б, м. Київ, 01133. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк» призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків [PERSON]. Як визначено абзацом 1 ч. 1, ч. 2 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. На період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділи, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності уповноваженій особі Фонду і діють у визначених нею межах та порядку. Станом на 28.07.2015 р. заборгованість [PERSON] за вказаним Кредитним договором перед Кредитором становить 1\~099\~417,14 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом 962\~942,32 грн.; сума заборгованості за відсотками 136\~474,82 грн. (Т.1 а.с. 17). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся в письмовій формі. Однак, станом на 28.07.2015 р. зобовязання не виконані (Т.1 а.с.18-21). Статтею 35 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення основного зобов'язання іпотекодержатель надсилає письмову вимогу про усунення порушення. Положення цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних спав від 30.03.2015 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»: «Невиконання вимог ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця письмової вимоги про усунення порушення зобовязання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України». Згідно ст. 33 ч. 3 ЗУ «Про іпотеку», «Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя». Відповідно до ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції, чинній на день укладення кредитного та іпотечного договорів від 13.06.2008 р.), «Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; …» Згідно положень ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції, чинній на день укладення кредитного та іпотечного договорів від 13.06.2008 р.), «Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя». Положеннями п. 39 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», передбачається, що «З урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом». Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. В той же час, згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 30.03.2016 р. у справі N 6-1851цс15, яка на підставі ст. 360-7 ЦК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, «Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки». Зокрема, позивач за первинним позовом не використав своє право, визначене іпотечним договором у застереженні, згідно п.п. 12.3.1. якого договір про задоволення вимог Іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Предмет іпотеки. Таким чином, позивач не скористався своїм правом зареєструвати за собою право власності на Предмет іпотеки, а також не навів доказів того, що іпотекодавець чинить йому перешкоди в реалізації такого права, тому вимоги переходу права власності на предмет іпотеки в судовому порядку є необґрунтованою. Стаття 215 ч.ч. 1, 3 ЦК України, «1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. … 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)». У відповідності до вимог ст. 203 ч.ч. 1, 4 ЦК України, «1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. … 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом». Судом встановлено і сторони не оспорюють той факт, що Предметом іпотеки є придбана 13.06.2008 р. за договором купівлі-продажу, під час перебування у шлюбі подружжям [PERSON], квартира [ADDRESS], а відтак є спільним майном подружжя та зареєстрована на чоловіка [PERSON] Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (ч.1). Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч.2). Згідно зі ст. 578 ЦК України та ч.2 ст.6 ЗУ «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Доводи позивача за зустрічним позовом про те, що іпотечне застереження, яке міститься в договорі іпотеки, є по своїй природі окремим правочином, який потребує нотаріального посвідчення, однак [PERSON] не надавала згоди на укладення такого застереження, а відтак, пункти пункт 12.3. договору іпотеки від 13.06.2008 р. є недійсними, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вони є такими, що не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, тобто ст. 36 ЗУ «Про іпотеку», на яку послалася позивач обґрунтовуючи свою вимогу, не передбачає надання окремої нотаріальної згоди іншого з подружжя, в разі наявності в договорі іпотеки застереження. Окрім того, згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 30.03.2016 р. у справі N 6-533цс16, яка на підставі ст. 360-7 ЦК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, «За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя». При цьому, судом достеменно встановлено, що дружина іпотекодавця - [PERSON] була обізнана про укладення чоловіком [PERSON] іпотечного договору, на що дала свою усвідомлену згоду, викладену в окремій письмовій нотаріально посвідченій заяві, як і згоду на укладення кредитного договору, п. 2.1. якого також передбачає передачу придбаної за кредитні кошти квартири в іпотеку. Суд, вважає встановлені обставини справи доведеними належними та допустимими доказами. Крім того, пунктом 18 іпотечного договору № 2508/0608/45-004-Z-1 від 13.06.2008 р. визначено, що «Договір складено у двох примірниках, з яких перший залишається у справах нотаріуса, а другий залишається у справі Іпотекодержателя» (Т.1 а.с. 15). З іпотечним договором та його змістом представник [PERSON] [PERSON] ознайомилася після 05.10.2015 р., внаслідок притягнення її до участі в справі в якості третьої особи на стороні відповідача за первинним позовом ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28.09.2015 р. (Т.1 а.с. 63, 95). 26.10.2015 р. ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці відкрито провадження за зустрічним позовом [PERSON] та обєднано з первинним позовом (Т.1 а.с.114). Згідно ст. 256 ЦК України, «1. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу». Статтею 257 ЦК України визначено, що «1. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки». У відповідності до ст. 261 ч. 1 ЦК України, «1. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила». Таким чином, [PERSON] могла довідатися про порушення свого права починаючи з 13.06.2008 р., коли надала усвідомлену згоду на укладення оспорюваного договору іпотеки, в частині п. 12.3. Суд вважає, що [PERSON] мала реальну можливість звернутися до Банку або до нотаріуса і на правах дружини іпотекодавця ознайомитися з умовами договору іпотеки, а відтак, строк позовної давності (з 13.06.2008 р. по час звернення з позовом до суду 28.09.2015 р.) слід вважати пропущеним без поважних причин. Однак, в разі наявності підстав для відмови у задоволенні позову, суд зобовязаний прийняти рішення по суті, не зважаючи на пропуск позивачем строків позовної давності. Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Висновок суду ґрунтується на усних та письмових поясненнях сторін, всіх наявних у справі письмових матеріалах в сукупності, які були досліджені в судовому засіданні, і яким дана правова оцінка. Враховуючи вищенаведене, в задоволенні первинного позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] України, до [PERSON], третя особа на стороні відповідача [PERSON], про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2508/0608/45-004 від 13.06.2008 р., шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS], що належить Іпотекодавцю [PERSON], необхідно відмовити за безпідставністю. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» та [PERSON] про визнання недійсним пункт 12.3. договору іпотеки від 13.06.2008 р. укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON], щодо передачі в іпотеку квартири [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 4646, необхідно відмовити за безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed