Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

09 червня 2021 року до Вовчанського районного суду Харківської області надійшла позовна заява Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача посилається на те, що малолітній [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку Служби у справах дітей по Основ`янському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, як такий, що перебуває у складних життєвих обставинах. Мати дитини, [PERSON] , проживає за адресою: [ADDRESS] , останнє відоме місце реєстрації: [ADDRESS] . Відомості про батька дитини внесені до актового запису про народження відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Підставою взяття дитини на облік була перевірка інформації, яка надійшла до ССД по Основ`янському району за телефоном щодо бездоглядної дитини, батьки якої зловживають алкогольними напоями. Під час виїзду робочої групи оперативного реагування на повідомлення та заяви про жорстоке поводження з дітьми або можливості його вчинення 23.02.2021 було встановлено, що за місцем можливого перебування дитини за адресою: [ADDRESS] , знаходиться занедбана квартира, яка потребує ремонту. В квартирі брудно, скрізь розкидані речі, умов для проживання малолітньої дитини не створено. На момент виїзду малолітнього [PERSON] за даною адресою не виявлено. Відповідно до пояснень господарки квартири [PERSON] , яка назвалася бабусею [PERSON] , дитина з матір`ю [PERSON] знаходиться у м. Вовчанськ Харківської області. Однак, малолітнього [PERSON] було виявлено у сторонньої особи, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пояснень, які надала [PERSON] , малолітній [PERSON] знаходиться у неї близько двох тижнів. Місцезнаходження батьків дитини не відоме, телефонного зв`язку з ними не має, у зв`язку з чим малолітнього [PERSON] за актом органу внутрішніх справ та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 23.02.2021 доставлено до КНП «Міська дитяча клінічна лікарня № 24». Після проходження медичного обстеження 16.03.2021 малолітнього [PERSON] тимчасово влаштовано до КЗ «Харківський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей». Згідно інформації КНП «Міська дитяча клінічна лікарня № 24», малолітній [PERSON] не перебував і не перебуває під наглядом педіатра та фахівців закладу. Декларація про надання первинної допомоги з лікарем-педіатром не укладена, відповідно висновку про стан здоров`я, фізичний та розумовий розвиток дитини, у [PERSON] множинний карієс зубів. Відповідно до висновку оцінки потреб сім`ї центру соціальних служб Основ`янського району від 09.03.2021, основними ознаками та чинниками, що спричиняють складні життєві обставини, є відсутність належних умов для проживання малолітньої дитини, [PERSON] не перебуває під наглядом лікарняного закладу, за дитиною доглядають сторонні особи. Згідно інформації відділу поліції № 1 Харківського районного управління поліції № 1 ГУНП в Харківській області від 05.04.2021, [PERSON] , [INFO] , згідно ІПС «Армор» неодноразово притягалася до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.184 КУпАП (невиконання батьками обов`язків щодо виховання дітей), за ч.1 ст.173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування), за ч. 1 ст 178 КУпАП (розпивання пива, алкогольних напоїв у громадських місцях), за ч. 2 ст. 156 КУпАП (торгівля пивом, алкогольними напоями в заборонених місцях, продаж неповнолітнім). Спеціалістами ССД по Основ`янському району матері дитини, [PERSON] було доведено до відома про необхідність протягом двох місяців звернутися з заявою про повернення сина на виховання в сім`ю та усунути недоліки, які призвели до вилучення [PERSON] , а саме: створити належні умови для проживання дитини, працевлаштуватися, пройти наркологічне обстеження, та у разі необхідності пролікуватися. Але до теперішнього часу [PERSON] з заявою про повернення дитини на виховання в сім`ю не звернулася, не надала необхідних документів, за соціальними послугами не зверталася, під соціальним супроводом не перебувала, у зв`язку з чим Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, який діє від імені органу опіки та піклування, вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Вовчанського районного суду Харківської області від 09.06.2021 р. вищевказана позовна заява прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження. Відповідач своїм правом на надання відзиву та доказів на підтвердження своїх заперечнь проти позову не скористалася, у зв`язку з чим ухвалою суду від 28.09.2021 підготовче провадження у зазначеній справі закрито, справа призначена до судового розгляду. Представник позивача Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради за довіреністю № 21 від 04.01.2021 - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про час та дату розгляду справи належним чином, своєчасно, просила суд розглянути справу за відсутності представника позивача, всі докази, на які позивач посилається у позові, надані. Просила суд врахувати інтереси малолітньої дитини та позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , стягнути з відповідача аліменти в розмірі ј частини від усіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця на утримання малолітнього [PERSON] до досягнення ним повноліття (а.с.30-31, 40-41, 51-52, 66-67). Відповідач [PERSON] в судові засідання неодноразово не з`являлася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася завчасно, належним чином, своїм правом на подання відзиву на позов та доказів на підтвердження заперечень проти позову не скористалася, про причини своєї неявки суд не сповістила. Статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України визначені наслідки неявки учасника справі у судове засідання. Зокрема, згідно з частиною 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 2 статті 191 Цивільного процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. При цьому, відповідно до частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд розглядає справу за його відсутності. При цьому, судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі. Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд розглядає справу за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. При одночасному існуванні умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, приходить до наступного. Вимогами ч.1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , Серія [NUMBER] , батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, в свідоцтво про народження [PERSON] , відомості про батька записані відповідно до ч.1 ст.135 сімейного Кодексу України (а.с.14). 23 лютого 2021 року складено Акт органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку, відповідно до якого малолітнього [PERSON] виявлено у сторонньої особи [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно пояснень останньої, малолітній [PERSON] знаходиться у неї близько двох тижнів, місцезнаходження батьків дитини не відоме, телефонного зв`язку з ними не має (а.с.7). Відповідно інформації відділу поліції № 1 Харківського районного управління поліції № 1 ГУНП в Харківській області від 05.04.2021 № 3749/119-63/01/11-2021, мати дитини, [PERSON] , 1988 року народження, згідно ІПС «Армор» неодноразово притягалася до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.184 КУпАП (невиконання батьками обов`язків щодо виховання дітей), а саме: 10.08.2017, 24.02.2021, 09.03.2021, за ч.1 ст.173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування), 09.03.2021 за ч.1 ст.178 КУпАП (розпивання пива, алкогольних напоїв у громадських місцях), 09.03.2021 за ч.2 ст.156 КУпАП (торгівля пивом, алкогольними напоями в заборонених місцях, продаж неповнолітнім) (а.с.8). Згідно інформації відділу поліції № 1 Харківського районного управління поліції №1 ГУНП в Харківській області від 05.04.2021 № 3757/119-63/01/11-2021, [PERSON] не має постійного місця проживання, періодично проживає за адресами: [ADDRESS] , [ADDRESS] , останнє відоме місце реєстрації: [ADDRESS] . Веде бродяжницький спосіб життя, систематично вживає алкогольні напої, періодично залишає свлю дитину без нагляду або на сторонніх людей. Малолітній [PERSON] жодного разу не проходив медичний огляд, ззовні неохайний, має неприємний запах (а.с.9). Під час виїзду робочої групи оперативного реагування на повідомлення та заяви про жорстоке поводження з дітьми або можливості його вчинення 23.02.2021 складено акт, відповідно до якого встановлено, що за місцем можливого перебування дитини за адресою: [ADDRESS] , знаходиться занедбана квартира, яка потребує ремонту. В квартирі брудно, скрізь розкидані речі, умов для проживання малолітньої дитини не створено (а.с.20). Згідно відповідді КНП «Міська дитяча клінічна лікарня № 24» Харківської міської ради на запит від 22.03.2021 № 152/0/590-21, малолітній [PERSON] , [INFO] , не перебував під наглядом педіатра та фахівців, декларація про надання первинної медичної допомоги дитині не укладена з лікарем педіатром (а.с.21). Відповідно до висновку оцінки потреб сім`ї центру соціальних служб Основ`янського району від 09.03.2021, основними ознаками та чинниками, що спричиняють складні життєві обставини, є відсутність належних умов для проживання малолітньої дитини, [PERSON] не перебуває під наглядом лікарняного закладу, за дитиною доглядають сторонні особи (а.с.11). Спеціалістами ССД по Основ`янському району матері дитини, [PERSON] доведено до відома про необхідність протягом двох місяців звернутися з заявою про повернення сина на виховання в сім`ю та усунути недоліки, які призвели до вилучення [PERSON] , а саме: створити належні умови для проживання дитини, працевлаштуватися, пройти наркологічне обстеження, та у разі необхідності пролікуватися. Але до теперішнього часу [PERSON] з заявою про повернення дитини на виховання в сім`ю не звернулася, не надала необхідних документів, за соціальними послугами не зверталася, під соціальним супроводом не перебувала (а.с.10, 22,23). 28.05.2021 Департаментом служб у справах дітей надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.17-19). Відповідно вказаного висновку від 28.05.2021 № 332, [PERSON] не може забезпечити належний догляд та проживання свого сина, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, ухиляється від виконання свої батьківських обов`язків по вихованню дитини, неодноразово притягалася до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП (невиконання батьками обов`язків щодо виховання дітей), за ч.1 ст.173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування), за ч.1 ст.178 КУпАП (розпивання пива, алкогольних напоїв у громадських місцях), за ч.2 ст.156 КУпАП (торгівля пивом, алкогольними напоями в заборонених місцях, продаж неповнолітнім). Не зверталася з заявами про повернення сина на виховання в сім`ю та не усунула недоліки, які призвели до вилучення [PERSON] , а саме: створити належні умови для проживання дитини, працевлаштуватися, пройти наркологічне обстеження, та у разі необхідності пролікуватися. [PERSON] за соціальними послугами не зверталася, під соціальним супроводом не перебувала, тому Департамент служб у справах дітей вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.17-19). Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За нормами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Пунктом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Практикою Європейського суду з прав людини визначені два обов`язкові критерії, які мають бути враховані національними судами при вирішенні будь-якого спору відносно дітей: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Mamchur v. Ukraine», п. 100). У рішенні в справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)». Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948\\06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява №31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. За вимогами частини 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У цьому контексті недостатньо встановити, що дитину може бути поміщено у краще середовище для її виховання. Не може також бути виправданим захід, що роз`єднує сімейні зв`язки, самим лише посиланням на ненадійний стан батьків, що може бути вирішено за допомогою менш радикальних засобів, такими як цільова матеріальна допомога та соціальна підтримка, а не шляхом розлучення сім`ї. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частинами першою, другою і шостою ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Згідно ст.141, ст.150, ст.153, ст.155 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками ( п.п.15 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частина 1 ст. 13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що в свідоцтві про народження [PERSON] відомості про батька записані зі слів матері відповідно до ст.135 Сімейного Кодексу України, а матір не піклується про фізичний і духовний розвиток свого сина, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток тощо, всі зазначені вище фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як винну поведінку матері та свідоме нехтування нею своїх батьківських обов`язків, а тому позовні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню. Судом роз`яснюється, що відповідно до ч.2 ст.166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав не звільняє від обов`язку щодо утримання дитини. За ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Окрім цього, частиною 4 ст. 170 СК України передбачено, що при задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, суд вирішує питання про стягнення з матері аліментів на дитину. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789XII (78912) від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім того, стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст.141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст.ст.180, 181, 182 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" встановлено розмір прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Суд, при визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі враховує положення ст.182, 183,184 СК України. Згідно з вимогами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 180 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. З урахуванням зазначених норм, відповідач зобов`язана утримувати свого сина [PERSON] , незалежно від факту позбавлення її батьківських прав та сплачувати визначені судом аліменти. Враховуючи, що відповідач [PERSON] є фізично здоровою людиною, знаходиться в працездатному віці, інші зобов`язання з приводу стягнень за виконавчими листами у неї відсутні, суд вважає за можливе стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Згідно ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ст.430 ЦПК України, у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного і

Outcome: approved