Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

03 лютого 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на об'єкт нерухомості. В подальшому позивач уточнив позовні вимоги, в обґрунтування уточненого позову посилається на те, що 01 березня 2000 року він придбав у відповідача житловий будинок № 142 з надвірними побудовами, розташований на вул. Комарова в м.\~Новомосковську Дніпропетровської області, на земельній ділянці площею 600 м2 землі держфонду, який належав продавцю на підставі угоди купівлі-продажу, зареєстрованої ТБ "Новомосковська" 09 листопада 1998 року за № 77-1, щдо підтверджується довідкою-характеристикою, виданою БТІ за місцем розташування об'єкта нерухомості за № 248 від 01 березня 2000 року. Договір купівлі-продажу нерухомості зареєстрований Українською товарною біржею 01 березня 2000 року під № 001356. Позивачем виконано всі умови укладеного між сторонами договору, право власності на зазначений вище будинок в Новомосковському БТІ зареєстровано за ним, але договір не було посвідчено нотаріально, а тому позивач змушений звернутися до суду і просить, з урахуванням уточнення позовних вимог, визнати дійсним зазначений вище договір. В судове засідання позивач не з'явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином. В своїй заяві, поданій суду, просив розглянути справу у його відсутність (а.с. 44). Представник позивача в судове засідання не з'явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи суду не подавав, а тому суд вважає можливим розглянути справу у його відсутність. Відповідач в судове засідання не зявився, про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи суду не надавав, про причини неявки не повідомив, тому суд відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про день, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи суду не подавала, а тому суд вважає можливим розглянути справу у її відсутність. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст.\~197\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За умовами ст.ст. 58-59 ЦПК України докази мають бути належними та допустимими. Згідно з ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Так, позивачем надана суду фотокопія договору купівлі-продажу нерухомості від 01 березня 2000 року (далі договір), відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбав житловий будинок-А, цегла, розміром 11,1 м2 житлової площі з надвірними побудовами: сарай-Б, вбиральня-В, колодязь-К, огорожа № 1-3, п/яма-Я, що знаходиться: м. Новомосковськ Дніпропетровської області, вул. Комарова, 142, розташований на земельній ділянці площею 600 м2 землі держфонду. Цей договір зареєстровано на Товарній біржі "Українська" м. Київ (а.с. 6). Матеріали справи містять фотокопію, не завірену належним чином, реєстраційного посвідчення від 02 березня 2000 року, відповідно до якого Новомосковське бюро технічно інвентаризації засвідчує, що цілий житловий будинок № 142 на вул. Комарова в м. Новомосковськузареєстрований за [PERSON] по праву особистої власності на підставі Договору купівлі-продажу нерухомості від 01 березня 2000 року, записане в реєстрову книгу за № 77-1 (а.с. 7). При цьому, суду не відомо, чи відповідають ці фотокопії договору та реєстраційного посвідчення, які міститься в матеріалах справи, оригіналам. Відповідно до змісту договору спірний житловий будинок, який [PERSON] продала [PERSON], належить продавцю на підставі угоди купівлі-продажу, зареєстрованої ТБ "Новомосковська" 09 листопада 1998 року за № 77-1, щдо підтверджується довідкою-характеристикою, виданою БТІ за місцем розташування об'єкта нерухомості за № 248 від 01 березня 2000 року. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України "Про власність" (тут і далі - чинного на час виникнення спірних правовідносин) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону України "Про власність" громадяни мають право відчужувати належне їм майно. Будь-яких даних про реєстрацію права власності на спірний будинок за відповідачем у встановленому законом порядку матеріали справи не містять і судом не встановлено факту набуття відповідачем права власності на спірне нерухоме майно. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідач не набула у передбаченому законом порядку права власності на спірне нерухоме майно, тому не мала правових підстав для розпорядження даним майном і, зокрема, на укладення договору купівлі-продажу від 01 березня 2000 року з позивачем [PERSON] Окрім того, суд звертає увагу і на наступне. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003\~року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963\~року (далі ЦК УРСР). Відповідно до ст. 49 Закону України "Про власність" володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов'язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно ст. 15 Закону України "Про товарні біржі" не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Тобто у \~період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, оскільки згідно ст.ст. 224, 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. Отже, положення ст. 227 ЦК УРСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення ст.\~15 Закону України "Про товарну біржу" по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний. Таким чином, договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений на біржі в простій письмовій формі,\~може бути визнаний недійсним. Такої самої позиції дотримується і Пленум Верховного Суду України, яку він офіційно виклав у своїй постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року № 3. Так, у п. 4 цієї постанови зазначено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (в тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування житлового будинку (квартири) чи його (її) частини. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Судом не встановлено, що у передбаченому законом порядку договір купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом визнавався недійсним. Позивачем у справі усі умови за договором виконані. Згідно з п. 3 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана відповідачем за 8 639 грн., які отримані продавцем від покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст.\~237 ЦК України, суду не було надано, а тому суд вважає, що, в тому числі і з зазначених обставин, відсутні законні підстави для визнання у судовому порядку дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірного будинку. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки правові підстави для задоволення позову про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 01 березня 2000 року відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed