Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

16 січня 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій посилається на те, що 21.06.2006 року між Банком і відповідачкою укладено договір №DZHCGK12660227, згідно з яким відповідачка отримала кредит у розмірі 47672.00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.06.2026 року. Відповідачка зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 13.10.2014 року - 79006,38 грн., яка складається з наступного: 39716,45 грн. - заборгованість за кредитом; 21488,01 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5004,59 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 12797,33 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідачка 21.06.2006 року уклали договір іпотеки №DZHCGK12660227. Згідно з договором іпотеки [PERSON] надала у іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 43,30 кв.м, житловою площею 28,00 кв.м, розташовану у [ADDRESS]. Майно належить відповідачці на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотека ціна предмету іпотеки дорівнює 59590,00 грн. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DZHCGK12660227 від 21.06.2006 року в розмірі 79006,38 грн. Банк просить звернути стягнення на квартиру загальною площею 43.30 кв.м. житловою площею 28,00 кв.м розташовану у [ADDRESS]. Шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на підставі договору іпотеки №DZHCGK12660227 від 21.06.2006 року ПАТ КБ "ПриватБанк" з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, можливістю здійснення ПАТ КБ "ПриватБанк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселити відповідачку та інших зареєстрованих з нею осіб із квартири без надання іншого житлового приміщення. Стягнути з неї (відповідачки) судові витрати( а.с.5-7). Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 квітня 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення, виселення - задоволенні. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DZHCGK12660227 від 21.06.2006 року в розмірі 79006,38 грн. звернуто стягнення на квартиру загальною площею 43,30 кв.м, житловою площею 28,00 кв.м, розташовану у [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №DZHCGK12660227 від 21.06.2006 року) Публічним Акціонерним товариством Комерційним Банком "ПриватБанк" (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ "ПриватБанк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселено [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], із квартири [ADDRESS] без надання іншого приміщення. Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с. 129-132). В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.139-141). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити часткова, рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки скасувавши та ухваливши в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову, змінивши суму стягнутого судового збору, виходячи з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 21.06.2006 року ПАТ КБ "ПриватБанк" і [PERSON] був укладений кредитний договір №DZHCGK12660227, згідно з яким відповідачка отримала кредит у розмірі 47672,00 грн. Зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.06.2026 року. Відповідачка зобов'язання за кредитним договором не виконує, у зв'язку з чим на 13.10.2014 рік виникла заборгованість 79006,38 грн., яка складається із заборгованості за кредитом, заборгованості за відсотками за користування кредитом, заборгованість за комісіями за користування кредитом, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ "ПриватБанк" і [PERSON] уклали договір іпотеки №DZHCGK12660227. Згідно з договором іпотеки відповідачка надала в іпотеку нерухоме майно, квартиру загальною площею 43,30 кв.м, житловою площею 28,00 кв.м, розташовану у [ADDRESS] . Майно належить відповідачці на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 59590,00 грн. Відповідачка зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 13.10.2014 року - 79006,38 грн., яка складається з наступного: 39716,45 грн. - заборгованість за кредитом; 21488,01 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5004,59 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 12797,33 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Заборгованість за кредитним договором відповідачкою не сплачена. Задовольняючи позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що боржник належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання згідно умов кредитного договору, а саме в терміни, встановлені кредитним договором, кошти не повертала, графіку погашення заборгованості не дотримувалася, а тому у іпотекодержателя виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки, виходячи зі змісту договору та Закону України «Про іпотеку». Щодо задоволення позовних вимог про виселення суд 1 інстанції керувався ч.2 ст.39 Закону України "Про іпотеку"та виходив з того, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя в праві винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлові приміщення, а також згідно з ч.1 ст.40 Закону України "Про іпотеку" та ст.109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, [PERSON] підлягає виселенню з житла, яке є предметом іпотеки, із квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Із вказаними висновками суду 1 інстанції щодо виселення колегія суддів погоджується, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у ч. 1 якої передбачені підстави виселення. За змістом ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком випадків, зазначених у відповідному житловому законодавстві. Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що в порушення п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", суд 1 інстанції задовольнив вимоги позивача щодо виселення, колегія судді не приймає до уваги оскільки відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Зі змісту зазначених норм вбачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку».З урахуванням ч. 2 ст. 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-455 цс 15 від 9 вересня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Інші доводи апеляційної скарги в частині виселення суттєвими не являються та зводиться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці, тоді як, згідно ст. 212 ЦПК України, оцінка доказів є виключним правом суду. Судом 1 інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в цій частині є законним і обґрунтованим, і його слід в зазначеній частині залишити без змін. Що стосується задоволених вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, то колегія суддів з висновками суду в повній мірі не погоджується. Так, згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що позичальник належним чином умови договору не виконував, у зв'язку з чим виникла заборгованість за договором, і відповідно до умов договору іпотеки та на підставі ЗУ «Про іпотеку» у банка виникло право щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, належний відповідачу. Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється в тому числі і на підставі рішення суду. Відповідно до ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, опис нерухомого майна, спосіб реалізації предмета іпотеки, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Отже, позивач, враховуючи наявну заборгованість за кредитним договором, скористувався правом на звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до умов договору та Закону. Однак, суд 1 інстанції вирішуючи питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, не встановив фактичну суму заборгованості та не зазначив всіх складових розміру заборгованості та початкової ціни предмету іпотеки, що призвело до порушень у застосуванні вимог ст.. ст.. 33, 38, 39 Закону України «Про іпотеку». При цьому суд надав позивачу права щодо отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ "ПриватБанк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, що Законом України «Про іпотеку», не передбачено, та які є погідними і додаткового надання не потребують. Так, з матеріалів справи вбачається, що судом при визначенні суми заборгованості не було перевірено її розмір, не враховано квитанції про сплату заборгованості за договором у сумі 20690 грн., які згідно відомостям банку були зараховані на погашення заборгованості: 2950 грн. - на погашення заборгованості за кредитом, 18010 грн. - на погашення пені по договору. Сума 1155,46 грн. банком зарахована на погашення заборгованості не була і з самої квитанції не вбачається що вона була сплачена позивачкою на погашення заборгованості. Таким чином, заборгованість по договору, з урахуванням положень п. 3.3 договору станом на 13.10.2014 року складає 63259,05 грн.: 36766,45 грн. - заборгованість за кредитом; 21488,01 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5004,59 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом, в в рахунок погашення якої й слід звернути стягнення на спірне майно. Вирішуючи питання про стягнення, колегія враховує вимоги частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку», якою встановлено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до ч.6 ст. 38, ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, а також з аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», в розумінні норми статті 39 цього Закону зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, визначеної за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону, означає встановлення її в грошовому вираженні. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 2 листопада 2016 року у справі № 6-1923цс15. З матеріалів справи вбачається, що сторони визначили вартість предмета іпотеки в сумі 59590,00 грн., яку й слід зазначити як початкову ціну предмета іпотеки при вирішенні звернення стягнення на нього у спосіб визначений позивачем та який відповідає Закону України «Про іпотеку» в рахунок погашення заборгованості в сумі 63259,05 грн., з урахуванням сплаченої суми 20690 грн. При цьому колегія звертає увагу, що посилання відповідачки на те, що банком не було дотримано вимог ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» та не направлено письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання, що на думку апелянта призвело до безпідставного звернення стягнення, оскільки на думку апелянта лише у разі залишення вимоги без задоволення протягом встановленого строку, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону, є безпідставними. Частиною 2 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Також, враховуючи суму заборгованості, в рахунок погашення якої звертається стягнення, колегія суддів вважає за необхідне, відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення судового збору змінити, зменшивши стягнену суму з 790,06 грн. до 632,59 грн.

Outcome: partial