Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

Позивач у січні 2015 року звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача 65 249, 26 гр. боргу за договором позики, які складалися з: 42500,00гр. основного боргу, 9005, 75гр. відсотків, 2857, 40гр. річних та 10886, 11 гр. інфляційних витрат. Посилається в позові на те, що 12.01.2012 року між ним та відповідачем був укладений Договір позики, за яким він надав відповідачу в борг 42 500,00 гр., про що відповідач видав йому власноручну розписку. Строк повернення боргу ними за договором був обумовлений 30.10.2012 року. Не дивлячись на сплив встановленого договором терміну для повернення позики, відповідач до цього часу свої зобов"язання перед ним не виконав, борг не повернув. Виходячи з цього, просить задовольнити позов, стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 42 500, 00гр., а також проценти за користування коштами, виходячи з облікової ставки НБУ,в розмірі 9005, 75 гр. Крім того, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України просить стягнути з відповідача 2857, 40гр. річних та 10886, 11 гр. інфляційних витрат. Позивач та його представник у судове засідання не з»явилися. Представник позивача звернувся до суду з заявою, якою просить розглядати справу в її відсутності та відсутності позивача. Відповідач у судове засідання двічі не з»явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд до відома не поставив. Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу в його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим, виходячи з наступного. Встановлено, що 12.01.2012 року між сторонами був укладений Договір позики, за яким позивач надав відповідачу в борг 42 500,00 гр., про що відповідач видав власноручну розписку та зобов»язався повернути борг до 30.10.2012 року. / а.с. 6 -8 / Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона/позикодавець/ передає у власність другій стороні/позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів/суму позики/ або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Ч.1 ст.1049 кодексу передбачено, що позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Виходячи з того, що відповідачем борг у строки, встановлені договором позики, не повернуто, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх задоволення. Відповідно до ст.1048 кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. З проведеного позивачем розрахунку процентів в розмірі облікової ставки НБУ, яка діяла в період дії договору позики, укладеного між сторонами, і до ухвалення рішення судом, розмір процентів за користування позикою становить 90054, 75 гр. Крім того, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З боргової розписки відповідача вбачається, що кошти в позику відповідачу надавалися позивачем у національній валюті. З розрахунку позивача, перевіреного судом, вбачається, що сума річних від простроченої відповідачкою суми позики становить 2857, 40 гр., а інфляційні витрати 10886, 11 гр. Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з ч.2 ст.11 ЦПК особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В ч. 1 ст. 15 ЦК України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту. Відповідач, отримавши копію позовної заяви з додатками, будучи повідомленим про час розгляду справи судом, своїм правом подати суду свої заперечення особисто або шляхом направлення їх суду не скористався, проти вимог позивача заперечень не подав. З цього випливає, що відповідач не вважає свої права порушеними з боку позивача його зверненням до суду з даним позовом. За таких обставин суд виходить з того, що своїми мовчазними діями відповідач погодився з вимогами позивача, а тому, з врахуванням викладеного вище правового обґрунтування, суд приходить до висновку про задоволення його вимог. Крім того, при вирішенні спору сторін суд зважає також на наступне. З точки зору закону в разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів позивач надав суду копію розписки відповідача про отримання грошових коштів, наявність якої у нього є свідченням невиконання відповідачем умов договору позики. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З точки зору даної норми закону виконання зобов'язання - це здійснення боржником на користь кредитора обумовленої дії, яка складає предмет зобов'язання. При цьому дія повинна точно відповідати всім умовам договору, вимогам ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за їх відсутності - вимогам, що звичайно висуваються, у тому числі звичаїв ділового обігу, правил ділової етики. Виходячи з викладеного вище, законодавчо врегульованого принципу засад здійснення цивільного судочинства, викладеного в ст.10 ЦПК України, а саме принципу змагальності, відсутності заперечень проти позову з боку відповідача, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві-пропорційно до тієї частки позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно зі ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Враховуючи дану норму закону та задоволення вимог позивача в судовому засіданні, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на його користь 652, 50гр. судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду.

Outcome: approved