Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-30 00:00:00

08 липня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що з 12 травня 2006 року по 18 червня 2015 року він працював у ПАТ «Азовзагальмаш». 18 червня 2015 року він звільнився за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. На день звільнення підприємство мало перед ним заборгованість по заробітній платі, не сплатило компенсацію за невикористану відпустку за період з листопада 2014 року по червень 2015 року, але розрахунок при звільненні з ним не проведений. Посилаючись на діюче законодавство, просить суд стягнути з ПАТ «Азовзагальмаш» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 20000 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18 червня 2015 року по дату винесення рішення в сумі 1861,20 гривень. 25 серпня 2015 року позивач збільшив свої позовні вимоги та в остаточній редакції просив стягнути із відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 23363,04 гривень, середній заробіток за весь час затримки розрахунку до дня винесення рішення в сумі 6098,24 гривень. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Литвин Л.П., яка діє на підставі договору про надання юридичних послуг, просили розглянути справу за їх відсутності, на задоволенні позовних вимог в остаточної редакції, наполягали. Представник відповідача до суду не прибув, про причини неприбуття не повідомив, надав суду письмові заперечення в яких зазначив, що позов визнає частково, а саме визнає заборгованість по заробітній платі з листопада 2014 року по червень 2015 року в сумі 23363,04 гривень, решту позовних вимог не визнає. Суд дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком. Згідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ст.47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз'яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24 грудня 1999 року, суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як вбачається з трудової книжки серії [NUMBER], [PERSON], [INFO], у період з 12 травня 2006 року по 18 червня 2015 року працював у ПАТ «Азовзагальмаш» на посаді останній час заступником начальника цеху з ремонту та експлуатації санітарно-технічного устаткування. Наказом № 25 від 18 червня 2015 року був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Згідно довідки ПАТ «Азовзагальмаш» № 238/867 від 19 серпня 2015 року, заборгованість підприємства по заробітної платі перед [PERSON] становить 23363,04 гривень, з яких заборгованість за листопад 2014 року складає 1804,78 гривень, грудень 2014 року - 3722,48 гривень, січень 2015 року - 1127,71 гривень, лютий 2015 року - 2742, 88 гривень, березень 2015 року - 667,63 грн., квітень 2015 року - 104,36 грн., травень 2015 року - 4549,58 грн., червень 2015 року - 8643,62 грн., у тому числі компенсація за не невикористану відпустку у сумі 7339,79 гривень. Сума заборгованості зазначена з врахуванням утриманих податків та зборів. Вказана сума позивачем не оспорюється та підлягає стягненню з відповідача. Розраховуючи середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд приходить до наступного. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок). Зокрема, відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини, для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. 09 липня 2015 року судом була винесена ухвала про витребування доказів з ПАТ «Азовзагальмаш» (а.с.13). Однак, дана ухвала суду була частково проігнорована відповідачем і з боку відповідача суду не була надана довідка-розрахунок про розмір середнього заробітку, обчисленого відповідно до законодавства, який необхідно застосовувати для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку згідно ст..117 КЗпП України, як зазначено в ухвалі. З боку позивача у позовній заяві про збільшення розміру позовних вимог, даний розрахунок приведений за період з 08.07.2015 року (день звернення до суду із позовною заявою) по 31.08.2015 року (день винесення рішення судом) і він складає 6098,24 грн. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 2 ст.60 ЦПК України передбачає, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як вбачається із письмових заперечень, відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, мотивуючи тільки тим, що в день звільнення, тобто 18.06.2015 року позивач не працював і відповідно до вимог ст..116 КЗпП повинен був звернутися до підприємства із вимогами про здійснення розрахунку при звільненні. Однак, відповідно до наказу № 25 від 18.06.2015 року, [PERSON] був звільнений 18.06.2015 року, в цей же день був ознайомлений з наказом та отримав трудову книжку, про що свідчать його підписи. Інших доказів або розрахунків з боку відповідача суду надано не було. Відповідно до ст..11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем зроблений розрахунок заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунок за період з 08.07.2015 року по 31.08.2015 року і він становить 6098,24 гривень, який приймається судом в межах заявлених позовних вимог. Доказів, що затримка розрахунку сталася не з вини відповідача, суду не надано, тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Таким чином, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в сумі 23363,04 гривень, яка розрахована відповідачем з врахуванням утриманих податків та зборів та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 6098,24 гривень, з утриманням з вказаної суми при її виплаті передбачених законом податків і зборів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника. Крім того, ч. 3 ст. 88 ЦПК України встановлено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Зважаючи, що позовні вимоги [PERSON] задоволені, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,60 гривень.

Outcome: approved