Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

Позивач, Товариство з додатковою відповідальністю Страхове товариство «Домінант» звернулось до суду з позовом, в якому зазначено, що 22.04.2015 року між [PERSON] та позивачем був укладений договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АЕ №4103116 з терміном дії з 22.04.2015 по 21.04.2016 року, забезпечений транспортний засіб «МАЗ» д/н [NUMBER]. 08.06.2015 року в м. Одеса по вулиці Грушевського трапилося ДТП за участю автомобілів «Нісан», д/н [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] та забезпеченого транспортного засобу «МАЗ», д/н [NUMBER], під керуванням [PERSON]. 12.08.2015 року Постановою Миколаївського районного суду Одеської області справа 508/721/15 - п встановлено, що ДТП сталося внаслідок порушення водієм [PERSON] ст. 124, ст. 130 ч. 1 КпАП України. Тому, власник пошкодженого автомобіля [PERSON] з метою отримання відшкодування звернувся до Товариства з додатковою відповідальністю Страхове товариство «Домінант» з відповідною заявою за № 2663. 06.07.2016 року позивач здійснив виплату страхового відшкодування на користь [PERSON], в розмірі 33 174,71 гривень. 06.06.2017 року позивач звернувся до відповідача із Регресною вимогою № 1032, що була отримана [PERSON], в якій пропонував відповідачу в добровільному порядку здійснити погашення боргу, що виник у зв'язку із керуванням забезпеченим транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння. Отже, [PERSON] керував забезпеченим транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння тому [PERSON], зобов'язаний в порядку регресу компенсувати Товариству з додатковою відповідальністю Страхове товариство «Домінант» суму виплаченого останнім страхового відшкодування в розмірі 33 174,71 гривень. Представник позивача в судове засідання не з'явився, від нього до суду надійшла заява в якій він просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON], в судовому засіданні з позовними вимогами не згоден та пояснив, що йому не належить транспортний засіб «МАЗ», д/н [NUMBER], яким він керував, він лише водій та під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 08.06.2015 року він не перебував стані алкогольного сп'яніння. Протокол про вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 130 ч. 1 КУпАП був складений 29.06.2015 року коли він керував вантажним автомобілем «МАЗ» по вул. Зінковецька в м. Одеса, а отже він не є належним відповідачем. Суд, вислухавши в судовому засіданні відповідача, дослідивши надані докази, проаналізувавши матеріали справи, вважає заявлені вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи встановлено, що Постановою Миколаївського районного суду Одеської області 12.08.2015 року справа 508/721/15 - п [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124, ст. 130 ч. 1 КпАП України. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Як вбачається з постанови суду, відповідач 08.06.2015 року, керуючи транспортним засобом «МАЗ», д/н [NUMBER] в м. Одеса по вул. Грушевського, здійснив зіткнення з автомобілем марки «Нісан», д/н [NUMBER], під керуванням водія [PERSON]. 29.06.2015 року відповідач, керуючи транспортним засобом «МАЗ», д/н [NUMBER] в м. Одеса по вул. Зінковецька, перебував у стані алкогольного сп'яніння. За наслідками розгляду справи громадянин [PERSON] був визнаний винуватим за ст. ст. 124, 130 ч. 1 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення згідно постанови Миколаївського районного суду Одеської області від 12.08.2015 року( а.с. 8-9 ). Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. На підставі наведеного суд, вважає доведеним винуватість [PERSON], у вчиненні ДТП, в якій було пошкоджено автомобіль «Нісан», д/н [NUMBER], під керуванням водія [PERSON]. В результаті зазначеної ДТП автомобіль «Нісан», д/н [NUMBER], зазнав механічні пошкодження. Вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля відповідно про оцінку автомобіля складає 33 174,71 грн. (а.с. 14-22). Зазначена шкода особисто винуватцем ДТП не була відшкодована потерпілій особі. Власник пошкодженого автомобіля [PERSON], з метою відшкодування шкоди звернулася до Товариства з додатковою відповідальністю Страхове товариство «Домінант» з відповідною заявою ( а.с. 7). Позивачем здійснено виплати відшкодування потерпілій особі на відновлення автомобіля в розмірі 33 174,71 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 84 від 12.07.2016 року. Відповідно до ст. 1191 ЦК України- особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги ( регресу ) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. У відповідності до вимог ст. 27 Закону України "Про страхування "т аст. 993 ЦК України до Позивача, який виплатив страхове відшкодування, переходить право вимоги до особи , відповідальної за заподіяний збиток , тобто право вимоги до відповідача. Згідно до ст. 38 цього ж Закону позивач після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність у розмірі виплаченого відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Пленум Верховного суду України у Постанові «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992N 6 (із змінами та доповненнями) роз'яснює, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Більше того, при заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов'язок по її відшкодуванню лише тоді, коли шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого (абз. 1, 2 п. 2 Постанови). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (абз. 2, 3 п. 4 Постанови). Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 № 4 не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа може бути притягнена до відповідальності лише самим роботодавцем в регресному порядку. Згідно п.п. 38.1.1 «а» п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що шкода (в тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 06.11.2013 у справі № 6-108цс13. У позовній заяві позивач вказує на те, що саме відповідач, 08.06.2015 року, як водій автомобіля, який йому не належить, а належить [PERSON] з яким він перебував у трудових відносинах, керуючитранспортним засобом «МАЗ», д/н [NUMBER] в м. Одеса по вул. Грушевського при здійсненні ДТП перебував в стані алкогольного сп"яніння. Однак з такими доводами позивача, суд не може погодитись, оскільки згідно постанови Миколаївського районного суду Одеської області від 12.08.2015 року, відповідача було визнано у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 130 ч. 1 КУпАП, яке він вчинив 29.06.2015 року в м. Одеса по вул. Зінковецькій о 12 годині 20 хвилин, тобто через 21 день після того як за його участю була здійснена ДТП 08.06.2015 року. А тому в судовому засіданні відповідачем була висловлена саме така позиція щодо не визнання позовних вимог позивача. Суд, приходить до обгрунтованого висновку про те, що такі доводи відповідача заслуговують на увагу з огляду на наступне. Належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин. Належність відповідача визначається перш за все, за нормами матеріального права. Відповідно до вимог ст. 33 ЦПК України, ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити саме від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач повинен обґрунтовувати необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є належним відповідачем. Встановлення неналежності первісного відповідача без зясування особи, яка повинна відповідати за позовом, не дає можливості провести заміну. Подання позивачем такого клопотання означає, що він не лише згоден, а й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права притягати належного відповідача як співвідповідача. Якщо суд вважає, що відповідач визначений неправильно і якщо позивач відповідного клопотання про заміну неналежного відповідача на належного не подає, суд повинен розглядати справу далі і відмовляти у задоволенні позову. Таким чином, враховуючи, що матеріали справи свідчать про те, що на момент дорожньо- транспортної пригоди відповідач [PERSON] не перебував у стані алкогольного сп'яніння та був у трудових відносинах з власником транспортного засобу «МАЗ», д/н [NUMBER] та 08.06.2015 року потрапив у ДТП на автомобілі, що належить [PERSON], тому така вимога позивача про стягнення з нього витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування не може бути задоволена, оскільки повинна бути пред'явлена до власника транспортного засобу з яким відповідач перебував у трудових відносинах на момент скоєння ДТП. Враховуючи вище викладене, суд вважає доцільним відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з додатковою відповідальністю Страхове товариство «Домінант» до [PERSON] про стягнення сплаченого страхового відшкодування в порядку регресу, оскільки він поданий до останього, як до неналежного відповідача. Оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог позивача то судові витраті, які позивач просить стягнути з відповідача на його користь, згідно ст. 88 ЦПК України відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed