Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

04 грудня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON], [INFO]. 14 грудня 2015 року на підставі ст. 45 ЦПК України прокурор вступив до участі у справі в якості співпозивача. В судовому засіданні позивачі позов підтримали повністю, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] позов визнала повністю, не заперечувала проти його задоволення та суду показала, що [PERSON], 2000 року народження, являється її сином. Відомості про батька сина в актовому записі про його народження записані з її слів. Вона постійного місця проживання не має більше 10 років, ніде не працює, існує за рахунок родичів, а в останній час за рахунок співмешканця. На обліку в міському центрі зайнятості, як особа, яка потребує працевлаштування, вона не перебуває. В даний час проживає у співмешканця в житловому приміщенні, в якому не може створити умов для проживання сина. Забезпечити сина та його інтелектуальні потреби вона не взмозі. У зв»язку з цим приблизно з лютого місяця 2015 року між нею та сином стали виникати конфлікти. А з квітня місяця 2015 року син перестав проживати з нею і спочатку жив у її сестри. Але враховуючи те, що вона перебуває у тяжкому матеріальному становищі, з серпня місяця 2015 року [PERSON] звернувся до центру соціально-психологічної реабілітації дітей у м. Красний Лиман з проханням про його влаштування та позбавлення її батьківських прав. В 2014-2015 навчальному році вона школу, де навчався син, не відвідувала, успіхами та проблемами сина не цікавилася. З квітня місяця ні сестру, ні центр реабілітації, де жив син не відвідувала, з сином спілкується лише іноді по телефону. Їй відомо що держава забезпечила влаштування її сина на навчання до Краматорського вищого професійного металургійного училища. Але вона участі як в цьому, так і в вихованні сина під час навчання в училищі не приймала. Психологічний контакт між нею та сином втрачено. Тому проти задоволення позову вона не заперечує. Представник третьої особи Олійник І.А. вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню бо відповідач не приймає участі у вихованні та забезпеченні [PERSON], не цікавиться його успіхами та проблемами більше ніж 6 місяців без поважних причин. Умови для проживання дитини в сім»ї відповідача відсутні, психологічний контакт між відповідачем та дитиною втрачено. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи судом встановлено, що відповідач має неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Відомості про батька дитини в актовому записі про її народження зазначені в порядку ч.1 ст.135 СК України(а.с.8,9). Практично з квітня місяця 2015 року, неповнолітній [PERSON] проживав з сестрою відповідача [PERSON], а потім у центрі соціально-психологічної реабілітації дітей у м. Красний Лиман, куди звернувся за допомогою самостійно тому, що відповідач неналежним чином виконувала свої обов»язки по вихованню дитини - проживала окремо від дитини з новими сім»ями, участі у вихованні сина не приймала. Деякий час знімала житло, але була виселена звідти у зв»язку з порушенням правил проживання(а.с.5,7,15). Весь вказаний час неповнолітній [PERSON] перебував та перебуває на повному забезпеченні спочатку [PERSON], а потім держави, які займаються його вихованням, утриманням, забезпеченням його духовних потреб, створили йому умови для життя та розвитку(а.с.5,7,13,14,32). Після вступу до Краматорського вищого професійного металургійного училища, та забезпечення державою [PERSON] на час навчання тимчасовим житлом(гуртожитком за місцем навчання), 09.10.2015 року [PERSON] звернувся до центру соціально-психологічної реабілітації дітей у м. Красний Лиман з заявою про вирішення питання позбавлення відповідача батьківських прав, у зв»язку з тим, що вона не виконує свої обов»язки по його вихованню, утриманню та розвитку(а.с.6). На підставі ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, духовний і фізичний розвиток, забезпечити одержання нею повної загальної середньої освіти, готовити дитину до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину, їм заборонено застосовувати фізичні покарання дітей. У відповідності до ст.155,164 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків, є підставою залучення їх до відповідальності й позбавлення батьківських прав. Преамбула Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. А ст.ст. 3,4 Декларація про соціальні і правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей... , прийнята резолюцією Генеральної Асамблеї від 3 грудня 1986 року передбачає, що турбота про дитину лежить насамперед на її власних батьках. Якщо батьки не виявляють турботи про свою дитину або вона є неналежною, то варто розглянути питання про турботу про неї з боку родичів батьків дитини, про передачу дитини на виховання в іншу сім'ю, або про усиновлення, або у разі потреби, про поміщення дитини до спеціальної установи. Але відповідач участі у вихованні сина не приймає, необхідних умов для виховання дитини не створює, умисно відсторонилася від виконання своїх батьківських обов»язків - утриманням та вихованням сина [PERSON] не займається, зловживає спиртними напоями, ніде не працює, покинула дитину на призволяще, її долею не цікавиться, з дитиною не спілкується, дитина не бажає з нею зустрічатися(а.с.11-12). Крім того відповідач [PERSON] суспільно-корисною працею не займається, постійного місця проживання не має більше 10 років, заходів до працевлаштування не застосовує, побутові умови та умови для проживання та виховання дитини не створює, за місцем проживання характеризується негативно(а.с.16,30-32). Всі ці обставини в судовому засіданні підтвердили позивачі, їх же не заперечувала відповідача, також вони знайшли підтвердження в наданих ними письмових доказах. Тобто відповідач неналежно виконує свої обов'язки по вихованню дитини, в результаті чого [PERSON], [INFO], позбавлений батьківської опіки, втратив почуття любові та поваги до відповідача, фактично біля 8 місяців перебуває під опікою [PERSON] та держави, які опікуються ним з метою усунення загрози його життю та здоров'ю, в зв»язку з чим орган опіки та піклування 26.05.2015 року та 01.12.2015 року двічі приходив до висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно [PERSON], [INFO](а.с.17,32). Тому дослідивши зібрані в справі докази в їхній сукупності, суд дійшов висновку про те, що в судовому засіданні доведено, що відповідач на протязі більше 8 місяців не виконує обов»язки по вихованню та утриманню власної дитини, спільне проживання дитини з відповідачем не відповідає інтересам неповнолітньої дитини та створює загрозу її життю та здоров»ю, у зв'язку з чим позовні вимоги позивача суд в цій частині знаходить обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню, а дитина до вирішення питання щодо призначення опікуна, підлягає переданню під опіку органу опіки та піклування. Розглядаючи позовні вимоги позивача в частині стягнення аліментів на утримання дитини, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. При визначенні розміру аліментів відповідно до ст. 182 СК України суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність чи відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інші обставини. При цьому мінімальний розмір аліментів на одну дитину відповідно до ч.2 ст. 182 СК України, не може бути меншим за 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який згідно ст.. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" від 28.12.2014 року № 80-УШ в редакції Закону України від 17.09.2015 року встановлено з 01.09.2015 року в розмірі 1455 грн. При цьому суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в цій частині являються обгрунтовани та підлягають задоволенню повністю, бо дитина перебуває на утриманні держави і будь-якої допомоги на її утримання відповідач добровільтно не надає. Крім того, відповідно до п.14 ч.2 ст.3, п.1,2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року при зверненні до суду позивача було звільнено від сплати судового збору в сумі 2436 грн.(1218+1218), який відповідно до ст.. 88 ЦПК України за результатами розгляду справи підлягає розподілу між сторонами, або стягненню з них. Відповідно до п.35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат (частина друга статті 88 ЦПК). Враховуючи те, що позовні вимоги позивача задоволено повністю то і судовий збір з відповідача підлягає стягненню повністю в сумі 2436 грн.

Outcome: approved