Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що їй на праві власності належить 5/6 частин нежитлового приміщення, розташованого по вул. О.Кобилянської, 25 у м. Чернівці (майстерня), загальною площею 26,3 кв.м., а відповідач в свою чергу є власником 1/6 частини вказаного приміщення. Відповідно до висновку №422 експертного будівельно-технічного дослідження від 08.12.2015 року ринкова вартість вказаного нежитлового приміщення становить 670000 грн., а вартість належної відповідачу 1/6 частини зазначеного приміщення становить 112 000 грн. Однак, спільно користуватися спірним приміщенням разом із відповідачем вона позбавлена можливості, оскільки між нею та відповідачем існує спір щодо порядку користування та розпорядження вищевказаним спірним нерухомим майном. При цьому, відповідач не погоджується у добровільному порядку отримати грошову компенсацію вартості його частки у спільному майні, у звязку з чим в досудовому порядку врегулювати спір не представляється можливим, а виділ в натурі частини майстерні площею 4,1 кв.м. з окремими входом технічно неможливий, що підтверджується висновком №369 експертного будівельно-технічного дослідження від 15.09.2014 року. Також зазначала, що відповідач не має можливості користуватись спірним житловим приміщенням, оскільки його частка у вказаному майні є незначною, а тому він свою підприємницьку діяльність безпосередньо у приміщенні майстерні по вул. О.Кобилянської, 25 в м.Чернівці він не здійснює й відповідно припинення права на його частку у спірному майн не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача. Посилаючись на вказане а також норми матеріального права, зокрема положення ст. 365 ЦК України, просила припинити право власності відповідача на 1/6 частку нежитлового приміщення 18-1 (майстерня) першого поверху, загальною площею 26,3 кв.м., яке є ізольованим, обладнане самостійним входом, розташоване у м.Чернівці по вул. О.Кобилянської, 25, стягнувши на його користь вартість даної частки у розмірі 112000 грн., а також визнавши за нею право власності на цю 1/6 частку нежитлового приміщення 18-1 (майстерня) першого поверху загальною площею 26,3 кв.м., розташованого у м. Чернівці по вул. О.Кобилянської, 25; стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати по справі. В судове засідання позивач не зявилась, хоча повідомлялась судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, вказаних у позові та просили позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях в яких, зокрема, зазначав, що позивач постійно проживає в США та не користується спірним приміщенням, при цьому відповідач не чинить будь-яких перешкод позивачу, а скоріше навпаки, оскільки мати позивача [PERSON] забрала ключі від майстерні та не допускає його до спірного приміщення. Крім того, вказував, що йому у спадок перейшла частка спірного приміщення, загальна площа якого становить 24,40 квм., при цьому позивач просить припинити його права власності на 1/6 нежитлового приміщення площею 26,30 кв.м. Зміна розмірів спірного приміщення відбулась внаслідок його самочинної реконструкції, у звязку з чим право власності на реконструйований обєкт нерухомості не виникло. Також, вказував, що частка відповідача у спірному майні є для нього значною, оскільки, будучи позбавленим можливості нею користуватись, він змушений орендувати частину приміщення площею 4 кв.м. в ТРЦ «Депот» для здійснення підприємницької діяльності по ремонту та виготовленню ювелірних виробів. Просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, положеннями ст. 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. При цьому, згідно вимог ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями майна померлого [PERSON], якому належала ? частка нежитлового приміщення 18-1 (майстерня) першого поверху загальною площею 24,0 кв.м. по вул. О. Кобилянської. 25 в м. Чернівці та після прийняття спадщини [PERSON] належало 2/3 частки вказаного приміщення, а [PERSON] та [PERSON] по 1/6 частки майстерні. Вказані обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 04.02.2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про поділ спадкового майна шляхом припинення права власності на частку у спільній власності та сплату грошової компенсації та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про виділення майна в натурі, а тому відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, а також не заперечуються сторонами (а.с. 96). Крім того, як убачається з копії договору дарування частки нежитлового приміщення від 16 жовтня 2015 року [PERSON] подарувала [PERSON] належну їй на праві власності частку у спірному нерухомому майні (а.с. 10). Таким чином, на час розгляду справи, [PERSON] є власником 5/6 часток спірного майна, що підтверджується також відповідним витягом з реєстру права власності на нерухоме майно, а відповідачу належить 1/6 зазначеного нежитлового приміщення. Зокрема, звертаючись до суду із вищевказаним позовом, [PERSON] просила припинити право власності відповідача на належну йому на праві власності 1/6 частку спірного нерухомого приміщення (майстерні), вказуючи на те, що дійти згоди з приводу спільного користування та розпорядження майном вона з відповідачем не має можливості, крім того, належна йому на праві власності частка є незначною та не може бути виділена в натурі, а тому припинення його права власності на дану частку з виплатою компенсації її вартості не завдасть йому істотної шкоди. Так, статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі\~ст. 317 ЦК України \~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не випливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. При цьому, у\~ст. 321 ЦК України\~зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Також основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а також не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зокрема, Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 листопада 2007 року у справі "Україна-Тюмень" проти України"\~\~зазначив, що позбавлення власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання та що відсутність будь-якого відшкодування може бути виправданою відповідно до пункту 1 статті 1 Першого протоколу лише за виключних обставин. При цьому, підстави припинення права власності на частку у спільному майні, зокрема визначені у ч. 1\~ст. 365 ЦК України, відповідно до якої право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. \~\~\~\~\~ \~ Таким чином, зі змісту вищевказаної статті убачається, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених\~\~пп. 1-3 ч. 1\~ст. 365 ЦК України\~умов та з урахуванням того, чи таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Разом з тим, не зважаючи на вказане, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується судом в кожному конкретному випадку з урахуванням усіх обставин справи та об'єкта, який є спільним майном. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6 - 81 цс 11, від 15 травня 2013 року № 6 - 37 цс 13 та від 2 липня 2014 року\~№ 6 - 68 цс 14, які в силу\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковим для усіх судів України. Крім того, як убачається з розяснень, які містяться в п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»від 04.10.1991 року, з подальшими змінами та доповненнями, при вирішення справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що при неможливості виділу частки в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутньої такої згоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункту чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може врахувати конкретні обставини справи і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов'язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов'язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою житловою площею. Згідно розяснень, які містяться в п. 1 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки згідно з чинним законодавством суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених\~пунктами 1 - 4 частини першої\~та\~частини другої статті\~ 365\~ЦК, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. Відповідно до п. 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 р оку № 55 поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм. При цьому, судом встановлено, що належна відповідачу частка у спільному майні становить 1/6 та з урахуванням площі спірного приміщення складає 4,38 кв.м. й відповідно технічна можливість її виділення в натурі відсутня, що також підтверджено висновком судової будівельно-технічної експертизи №972 від 12.11.2014 року, відповідно до якого технічна можливість виділення в натурі 1/6 частки памятки архітектури місцевого значення, охоронний номер 9-Чв/13, взятої на облік рішенням облвиконкому №128 від 18.06.1986 року нежитлового приміщення майстерні №18, що розташована в м. Чернівці по вул. О.Кобилянської, 25 є неможливим (а.с. 54). При цьому, відповідачем в розумінні положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України належних та допустимих доказів, з урахуванням предмету доказування в даному спорі, суду не надано (а.с. 54). Крім того, висновком експертного будівельно-технічного дослідження від 15 вересня 2014 року встановлено, що загальна площа приміщення майстерні становить 24,4 кв.м. та виділ в натурі частини приміщення майстерні №18 за адресою м. Чернівці. вул. Кобилянської, 25 площею 4,1 кв.м. з окремим входом технічно неможливий (а/с 25). Разом з тим, висновком судової будівельно-технічної експертизи від 23 березня 2016 року, яка була призначена за клопотанням представника позивача в ході розгляду даної справи, встановлено що загальна площа приміщення майстерні (18-1), що находиться за адресою: м. Чернівці, вул. О. Кобилянської, 25 становить 26,30 кв.м, а належна відповідачу [PERSON] площа 1/6 частки нежитлового приміщення 18-1 (майстерня) першого поверху загальною площею 26,30 кв.м. становить 4,38 кв.м. Виділ в натурі приміщення площею 4,38 кв.м. з окремим входом, з влаштуванням сходів приведе до зміни функціонального призначення приміщення (здійснення комерційної діяльності, зокрема влаштування майстерні будь-якого профілю технічно неможливо) та зміну фасадної частини памятки архітектури. Виділ в натурі приміщення майстерні № 18 за адресою: м. Чернівці, вул. О. Кобилянської, 25, площею 4,38 кв.м. з окремим входом технічно неможливе. При цьому, згідно висновку експертного будівельно-технічного дослідження №422 від 08 грудня 2015 року, ринкова вартість нежитлового приміщення майстерні №18 за адресою м. Чернівці, вул. Кобилянської, 25 станом на 03.12.2015 року становить 67 0000 грн., вартість 1/6 частини вказаного приміщення майстерні становить 112000 грн. (а/с 18). Зокрема, як убачається зі змісту ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому, позивачем на виконання даної умови на депозитний рахунок внесено кошти в сумі 112\~000 грн., що становить вартості належної відповідачу частки у спірному майні й відповідно відповідачем вартість належної йому частки у спірному майні не оспорюється (а.с. 106). Разом з тим, відповідно до правової позиції сформованої Верховним Судом України у постанові №6-68цс від 02.07.2014 року, відповідно до цієї норми, зокрема пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. З огляду на вказане, судом встановлено, що відповідач є приватним підприємцем та здійснює підприємницьку діяльність з ремонту ювелірних виробів та годинників, що підтверджується відповідними доказами, наявними у матеріалах справи. Крім того, відповідач для здійснення своєї діяльності, а саме з метою здійснення підприємницької діяльності по ремонту та виготовленню ювелірних виробів, на підставі договору суборенди №3-ЮСМ/12/15 від 01.12.2015 року орендує приміщення розміром 4 кв.м., а відповідно до матеріалів справи, належна йому 1/6 частка спірного житлового приміщення (приміщення майстерні) становить 4, 38 кв.м., у звязку з чим, суд приходить до висновку, що частка у спірному нежитловому приміщенні є значною для відповідача та позбавлення його права власності на неї завдасть йому істотної шкоди, у тому числі й в частині позбавлення його права на її використання для здійснення своєї підприємницької діяльності (а.с. 93-95). При цьому, до аналогічного висновку прийшов й апеляційний суд Чернівецької області в рішення від 4 лютого 2015 року при розгляді справи за позовом [PERSON] (попереднього власника 2/3 часток спірного приміщення) до [PERSON] про припинення права власності на частку в спірному приміщення й відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені рішенням апеляційного суду, зокрема в частині того, що позбавлення відповідача права власності на частку у спірному приміщенні завдасть істотної шкоди, не підлягають доказуванню (а.с. 96-100). При цьому, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що дані обставини переслати існувати та становище відповідача по відношенню до належної йому частки в спільному майні змінилося й відповідно припинення права власності відповідача на частку у спірному нежитловому приміщенні не завдасть йому істотної шкоди. Також позивачем з посиланням на відповідні докази не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження звернення його до відповідача із пропозицією щодо можливого мирного врегулювання спору чи встановлення відповідного порядку користування спірним приміщенням, у тому числі й належною відповідачу часткою. За таких обставин, суд оцінивши надані сторонами докази на підтвердження їх вимог та заперечень, приходить до висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів наявності сукупності вимог передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України, які дають право на припинення права власності на 1/6 частки нежитлових приміщень (майстерні) по вул. Кобилянської, 25 в м. Чернівці, що належить відповідачу шляхом її викупу, зокрема, що таке припинення права власності на частку не завдасть відповідачу істотної шкоди. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed