Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

03 січня 2020 року до Піщанського районного суду Вінницької області надійшла заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 2 050 000 гривень. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 26 червня 2019 року відповідач взяв у нього грошові кошти у розмірі 2 050 000 гривень та зобов`язався повернути грошові кошти до 01 листопада 2019 року, однак у встановлений строк борг не повернув. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 січня 2020 року її було передано на розгляд судді Щербі Н. Л. Ухвалою суду від 03 січня 2020 року вказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, викладених в ухвалі, який не може перевищувати дес`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, та роз`яснено, що в іншому випадку позовна заява буде вважатись неподаною і буде повернута позивачу. Ухвалою суду від 07 лютого 2020 року в даній цивільній справі було відкрито провадження, проведення підготовчого засідання призначено на 09 годину 00 хвилин 05 березня 2020 року. В підготовчому засіданні 05 березня 2020 року позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 05 березня 2020 року позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. Відповідно до ч.1. ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4\~ ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України\~передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, заслухавши учасників провадження, дослідивши матеріали даної цивільної справи, вивчивши правові норми, що регулюють дані правовідносини, приходить до переконання, що позовну заяву слід задовольнити повністю з наступних підстав. Відповідно до абз.3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Судом встановлено, що 26 червня 2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] була складена розписка, відповідно до якої відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 2 050 000 гривень та зобов`язався повернути вказані кошти до 01 листопада 2019 року, однак не повернув. Під час судового розгляду було встановлено та не заперечувалося сторонами, що на день розгляду справи відповідач борг не віддав, пояснюючи це відсутністю відповідних коштів. Правовідносини які склалися між сторонами регулюються ст.ст. 1046 ЦК України, в якій зазначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦПК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно положенгь ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. В частині 1 ст. 1050 ЦПК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги, що сторонами були виконані усі істотні умови договору позики, відбулося передання грошей позивачем, та у встановений строк кошти відповідачем поверунті не були, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв`язку з\~ безумовним визнанням заявлених вимог відповідачем, за наявності законних на те підстав, оскільки це не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб. При вирішенні питання про судові витрати суд бере до уваги норми ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, яка визначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд, у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічні положення закріпленні в ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір". У зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволені в повному обсязі, відповідач позовні вимоги визнав на стадії підготовчого провадження, суд вважає за необхідне повернути позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (згідно квитанції № ПН16886С1 від 24 січня 2020 року (а.с.14) та стягнути з відповідача на користь держави 50% судового збору, який підлягає сплаті при зверненні до суду із вказаною позовною заявою.

Outcome: approved