Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

03.09.2020 року [PERSON] звернувся до суду даним позовом (а.с. 2-5), що згодом неодноразово уточнювася його представником Мороз Н. М. (а.с. 26-29, 75-78), яка остаточно просила суд: - здійснити поділ спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] , набутого ними в період шлюбу, а саме : 7/9 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою [ADDRESS] та складається з - житлового будинку літ «А», сараю літ «В», вбиральні літ «Г», душу літ «Г», вбиральні літ «Д», сараю літ «Е», лазні літ. «Ж», гаражу лат. «З», спорудження №1-7, І, загальною площею 97,2 кв.м., житловою площею 44,0 кв.м., що належать [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу серії ВЕВ № 131969, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, Наявко І. М., зареєстровано в реєстрі за № 1074; а також 7/9 частин земельної ділянки площею 0,0647 га, кадастровий номер 1211600000:03:053:0080, яка розташована за адресою - [ADDRESS] , надана для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва; - визнати за [PERSON] право власності на 7/18 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою [ADDRESS] та складається з - житлового будинку літ «А», сараю літ «В», вбиральні літ «Г», душу літ «Г», вбиральні літ «Д», сараю літ «Е», лазні літ. «Ж», гаражу лат. «З», спорудження №1-7, І, загальною площею 97,2 кв.м., житловою площею 44,0 кв.м., загальною вартістю 154\~467, 00 грн. та на 7/18 частин земельної ділянки площею 0,0647 га, кадастровий номер 1211600000:03:053:0080, яка розташована за адресою - [ADDRESS] , надана для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, вартістю 24\~000,00 грн.; - визнати за [PERSON] право власності на 7/18 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою [ADDRESS] та складається з - житлового будинку літ «А», сараю літ «В», вбиральні літ «Г», душу літ «Г», вбиральні літ «Д», сараю літ «Е», лазні літ. «Ж», гаражу лат. «З», спорудження №1-7, І, загальною площею 97,2 кв.м., житловою площею 44,0 кв.м., загальною вартістю 154\~467, 00 грн. та на 7/18 частин земельної ділянки площею 0,0647 га, кадастровий номер 1211600000:03:053:0080, яка розташована за адресою - [ADDRESS] , надана для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, вартістю 24\~000,00 грн. Крім того, просила стягнути з відповідача судові витрати по справі. Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] з 18.09.1999 року перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.01.2020 року було розірвано. Від цього шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За час їхнього шлюбу, а саме 31.08.2016 року було придбано 7/9 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою [ADDRESS] , загальною площею 97,2 кв.м., житловою площею 44,0 кв.м. та 7/9 частин земельної ділянки площею 0,0647 га, кадастровий номер 1211600000:03:053:0080, яка розташована за адресою - [ADDRESS] , надана для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва. Враховуючи те, що вищезазначене майно було придбано подружжям [PERSON] та [PERSON] за їх спільні кошти та внаслідок спільної праці, однак їх власником є відповідач, представник позивача просила суд зазначене майно поділити в рівних частках. Ухвалою про відкриття провадження від 02.10.2020 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. 22.01.2021 року від відповідача [PERSON] до суду надійшли заперечення на позовну заяву (а.с. 35-37), в яких відповідач зазначила наступне. Так, дійсно, вони з позивачем з 18.09.1999 року по 10.01.2020 року перебували у зареєстрованому шлюбі, мають двох неповнолітніх дітей. Під час шлюбу ними було придбано 7/9 частин житлового будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] на якому на земельній ділянці площею 650 кв. м. знаходяться: А житловий будинок, житлова площа 44 кв. м., загальна площа 97,2 кв.м., відсоток зносу 55%), Б- літня кухня- сарай, В- сарай, Г вбиральня, Е-душ, Кпд підвал, Т-теплиця, 1-5,І спорудження. Зазначає, що вказане майно було придбано на спільні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя, але придбано на її ім`я. У 2014 році ними було придбано автомобіль марки «RENAULT» 2007 року випуску, загальний легковий пасажирський-В, реєстраційний номер [NUMBER] , який було придбано за гроші, що надав її батько в сумі 5500 доларів США, який також є спільним майном подружжя та був зареєстрований на позивача. Після припинення шлюбних відносин з позивачем у 2019 році вони добровільно усно домовилися про те, що позивачу залишається у власність вказаний автомобіль, а їй та її двом неповнолітнім дітям залишається у власність 7/9 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою [ADDRESS] . Пізніше, тобто 20.11.2019 року позивач розпорядився вищезазначеним автомобілем на власний розсуд, продав його третій особі, а вона розпорядилася належними їй 7/9 частинами спірного будинку на свій розсуд - стала проживати в ньому з дітьми, оскільки іншого майна не має, стала сплачувати за комунальні послуги, проводить поточний ремонт. Таким чином, майно набуте ними у шлюбі давно фактично ними добровільно поділено, а спірний будинок є її частиною спільного майна. Вважає, що є всі підстави для відмови у задоволенні позовних вимог позивача. Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.09.1999 року, який був розірваний рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 10.01.2021 року (а.с. 8). Сторони мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 6,7). Згідно Договору купівлі-продажу ВЕВ № 131969 від 31.08.2006 року, посвідченого Наявко І. М., приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 1074 (а.с. 9-11), в період шлюбу, сторони придбали 7/9 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 97,2 кв.м, житловою площею 44,0 кв.м, право власності на який було зареєстровано на ім`я [PERSON] . Також сторонами за період шлюбу було придбано 7/9 частин земельної ділянки площею 0,0647 га, кадастровий номер 1211600000:03:053:0080, яка розташована за адресою - [ADDRESS] , надана для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва (а.с.30). Відповідачем не оспорювалося, що вказане майно було придбано в період їх перебування з позвачем у шлюбі. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.1\~Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3\~за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1\~ст. 58 Конституції України) норми\~Сімейного кодексу України\~(далі\~СК України) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми\~СК України\~застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених\~СК України. Спірні правовідносини (придбання спірного майна) виникли між сторонами після 01.01.2004 року, тобто під час дії\~Сімейного кодексу України, а тому порядок набуття спільного майна та його правовий режим визначається за нормами\~Сімейного кодексу України\~(надалі\~СК України), який ці відносини регулює. Згідно ч.3\~ст.\~368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилом\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма\~статті 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Згідно зі\~статтею 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої\~статті 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Отже, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень частини першої\~статті 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено. Таким чином, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання. При цьому, за приписами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Дослідження доказів-це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення. Згідно з ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст.\~76\~ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Положеннями ч. 2 ст.\~78\~ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що 7/9 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою [ADDRESS] , загальною площею 97,2 кв.м., житловою площею 44,0 кв.м. та 7/9 частин земельної ділянки площею 0,0647 га, кадастровий номер 1211600000:03:053:0080, яка розташована за адресою - [ADDRESS] , надана для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки це майно було придбано ними у період шлюбу. А тому незалежно від того, що спірне майно було зареєстроване на ім`я\~\~ [PERSON] , воно належить сторонам у рівних частках. Доводи відповідача про те, що між нею та позивачем було добровільно укладено будь-який усний договір щодо добровільного поділу майна, придбаного у період шлюбу, судом не приймаються, оскільки належних та допустимих доказів цього відповідачем суду не надано. Посилання відповідача на те, що позивачем було реалізовано автомобіль, придбаний у період шлюбу та що через вказаний спір про поділ майна їх спільний син почав хворіти внаслідок переживань та стресу, а їй, у свою чергу приходиться лікувати його за свої кошти за відсутності допомоги позивача на лікування, навчальні потреби тощо та за нерегулярності оплати аліментів, судом не приймаються, як такі, що не мають правового значення для вирішення даного спору. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих доказів, суд, вважає, за можливе позов задовольнити, поділити між [PERSON] та [PERSON] \~спільне сумісне майно подружжя, яке складається з 7/9 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою [ADDRESS] ., загальною площею 97,2 кв.м., житловою площею 44,0 кв.м. та 7/9 частин земельної ділянки площею 0,0647 га, кадастровий номер 1211600000:03:053:0080, яка розташована за адресою - [ADDRESS] , надана для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, що зареєстровані за\~\~ [PERSON] , наступним чином: - визнати за [PERSON] право власності на 7/18 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою [ADDRESS] та складається з - житлового будинку літ «А», сараю літ «В», вбиральні літ «Г», душу літ «Г», вбиральні літ «Д», сараю літ «Е», лазні літ. «Ж», гаражу лат. «З», спорудження №1-7, І, загальною площею 97,2 кв.м., житловою площею 44,0 кв.м., загальною вартістю 154\~467, 00 грн. та на 7/18 частин земельної ділянки площею 0,0647 га, кадастровий номер 1211600000:03:053:0080, яка розташована за адресою - [ADDRESS] , надана для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, вартістю 24\~000,00 грн.; - визнати за [PERSON] право власності на 7/18 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою [ADDRESS] та складається з - житлового будинку літ «А», сараю літ «В», вбиральні літ «Г», душу літ «Г», вбиральні літ «Д», сараю літ «Е», лазні літ. «Ж», гаражу лат. «З», спорудження №1-7, І, загальною площею 97,2 кв.м., житловою площею 44,0 кв.м., загальною вартістю 154\~467, 00 грн. та на 7/18 частин земельної ділянки площею 0,0647 га, кадастровий номер 1211600000:03:053:0080, яка розташована за адресою - [ADDRESS] , надана для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, вартістю 24\~000,00 грн. У силу вимог ст.\~141\~ЦПК України суд розподіляє між сторонами судові витрати. Так, частиною 1\~статті 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] були задоволені у повному обсязі, з відповідача [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 840, 80 грн., сплачений ним про подачі цього позову.

Outcome: approved