Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

У жовтні 2011 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачки про поділ майна подружжя. В обґрунтування пред'явлених вимог зазначав, що з 12 вересня 1995 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 травня 2011 року даний шлюб було розірвано. Від шлюбу позивач і відповідачка мають доньку [PERSON], [INFO]. В шлюбі [PERSON] та [PERSON] за рахунок спільних коштів було придбано квартиру [ADDRESS], загальною площею 63,81 кв. м., автомобіль марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], автомобіль марки CHEVROLET BLAZER, 1994 року випуску. Крім того, зазначив, що під час перебування у шлюбі з відповідачкою відчужив належну йому на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] та за виручені від продажу кошти, придбав квартиру [ADDRESS]. Посилаючись на вищевикладені обставини, просив суд поділити спільно набуте майно, виділити та визнати за ним право власності на 1/2 квартири [ADDRESS], 1/2 автомобіля марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, 2006 року випуску, 1/2 автомобіля марки CHEVROLET BLAZER, 1994 року випуску та визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], виділити і визнати право власності за відповідачкою 1/2 квартири [ADDRESS], 1/2 автомобіля марки CHEVROLET BLAZER, 1994 року випуску, 1/2 автомобіля марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, 2006 року випуску. До початку розгляду справи по суті [PERSON] уточнив позовні вимоги, посилаючись на те, що 16 листопада 2011 року відповідачка відчужила автомобіль марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] за ціною 98 000 грн. [PERSON], що підтверджується довідкою-рахунком серії ДПІ № 027781. У зв'язку з чим, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіль марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, 2006 року випуску укладеного між відповідачкою та [PERSON] на підставі довідки-рахунку серії ДПІ № 027781 з моменту його вчинення; застосувати наслідки недійсності правочину; визнати за ним право власності на 1/2 квартири [ADDRESS], автомобіль марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, 2006 року випуску та визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS], а за відповідачкою визнати право власності на 1/2 квартири [ADDRESS] та автомобіль марки CHEVROLET BLAZER, 1994 року випуску. Також просив стягнути з нього на користь відповідачки компенсацію в сумі 39 000 грн., як різницю між майном, виділеним між позивачем та відповідачкою. В ході розгляду справи [PERSON] повторно уточнив позовні вимоги пославшись на те, що відповідач [PERSON] відчужив автомобіль марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, 2006 року випуску на користь [PERSON], що підтверджується довідкою-рахунком серії ДПІ № 301516. У зв'язку із викладеним, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіль марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, 2006 року випуску укладеного між відповідачкою та [PERSON] на підставі довідки-рахунку серії ДПІ № 027781 з моменту його вчинення та застосувати наслідки недійсності правочину; визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіль марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, 2006 року випуску укладеного між [PERSON] та [PERSON] на підставі довідки-рахунку серії ДПІ № 301516 з моменту його вчинення та застосувати наслідки недійсності правочину та витребувати у [PERSON] спірний автомобіль і повернути у спільну власність позивача та відповідачки. Крім того [PERSON], просив визнати за ним право власності на 1/2 квартири [ADDRESS], автомобіль марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, 2006 року випуску та визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS], а за відповідачкою визнати право власності на 1/2 квартири [ADDRESS] та автомобіль марки CHEVROLET BLAZER, 1994 року випуску; стягнути з нього на користь відповідачки вартість 1/2 частини автомобіля марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, 2006 року в сумі 87 000 грн.; зобов'язати відповідача [PERSON] повернути транспортний засіб марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, 2006 року у власність позивача. Також просив зобов'язати відповідачку повернути [PERSON] грошові кошти в сумі 98 000грн. сплачені ним за договором купівлі-продажу транспортного засобу автомобіль марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, 2006 року випуску. 16 серпня 2013 року [PERSON] в черговий раз уточнив позовні вимоги, остаточно просив визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіль марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, 2006 року випуску укладеного між відповідачкою та [PERSON] на підставі довідки-рахунку серії ДПІ № 027781 з моменту його вчинення та застосувати наслідки недійсності правочину, визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіль марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, 2006 року випуску укладеного між [PERSON] та [PERSON] на підставі довідки-рахунку серії ДПІ № 301516 з моменту його вчинення та застосувати наслідки недійсності правочину та витребувати у [PERSON] спірний автомобіль і повернути у спільну власність позивача та відповідачки. Просив поділити спільно нажите майно подружжя між ним і відповідачкою та виділити і визнати за ним право власності на 1/2 квартири [ADDRESS] вартістю 510 480 грн., 1/2 автомобіля марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, 2006 року випуску вартістю 117 050,29 грн., автомобіль марки CHEVROLET BLAZER, 1994 року випуску, вартістю 10 000грн. Просив виділити та визнати за відповідачкою право власності на 1/2 квартири [ADDRESS], вартістю 510 480 грн. та 1/2 автомобіль марки CHEVROLET BLAZER, 1994 року випуску, вартістю 117 050,29 грн., автомобіль марки CHEVROLET BLAZER, 1994 року випуску, вартістю 10 000грн. Просив визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS]. Також просив зобов"язати [PERSON] повернути транспортний засіб марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, 2006 року у власність позивача (т.2. а.с.155). В ході розгляду справи до участі у справі на підставі ст. 33 ЦПК України, за клопотанням позивача, в якості співвідповідачів було залучено [PERSON] та [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. У зв'язку з тим, що позивач [PERSON] [INFO] помер, протокольною ухвалою суду від 02 липня 2014 року було здійснено заміну позивача його спадкоємцями - [PERSON], [PERSON], в інтересах якого діє законний представник [PERSON] та [PERSON] в інтересах якої діє її законний представник [PERSON] та залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Печерську районну в м. Києві державну адміністрацію, як орган опіки та піклування. Оскільки представником дочки позивача [PERSON] є [PERSON], яка по справі одночасно є відповідачем, судом було здійснено заміну законного представника неповнолітньої [PERSON] з [PERSON] на [PERSON], яка є бабою [PERSON] В судовому засіданні представник відповідачки проти задоволення позову заперечувала. Представник законного представника [PERSON] позов підтримала частково, зокрема просила суд поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, між [PERSON] та правонаступниками [PERSON]; визнати за правонаступниками [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] та автомобіль марки CHEVROLET BLAZER, 1994 року випуску; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. У задоволенні інших пред'явлених [PERSON] вимог відмовити. Законний представник [PERSON] - [PERSON] у судове засідання не з"явилася, про час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи у судове засідання не з"явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. В матеріалах справи наявна заява про розгляд справи представника за його відсутності. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 12 вересня 1995 року між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладено шлюб зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського району м. Києва актовий запис № 596. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі у сторін 06 липня 1998 року народилась [PERSON] Крім того, судом встановлено, що під час перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі за рахунок спільних коштів останніми було придбано: 1. квартиру [ADDRESS], право власності на яку було зареєстровано за відповідачкою [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Київською Універсальною біржею 23.09.1996 р.; 2. квартиру [ADDRESS] право власності на яку було зареєстровано за позивачем [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Київською Універсальною біржею 14.04.1998 р.; 3. автомобіль марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований за відповідачкою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу РСА [NUMBER]; 4. автомобіль марки CHEVROLET BLAZER, 1994 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 травня 2011 року зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (Том справи №1, а.с. 19). 16 листопада 2011 року відповідачка відчужила автомобіль марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] за договором купівлі-продажу ціною 98 000 грн. [PERSON], що підтверджується довідкою-рахунком серії ДПІ № 027781 (Том справи № 1, а.с. 104 зворот). В свою чергу, 16 травня 2012 року [PERSON] за відплатним договором відчужив спірний автомобіль [PERSON], що підтверджується довідкою-рахунком серії ДПІ № 301516 (Том справи № 1, а.с. 214). [INFO] позивач [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть видане Відділом реєстрації смерті у м. Києві (Том справи № 2, а.с. 205). Після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини до Шостої Київської державної нотаріальної контори 10 жовтня 2013 року звернулись його мати [PERSON] та законний представник його малолітнього сина [PERSON] [INFO] - [PERSON], у зв'язку з чим Шостою Київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №688\\2013. (Том справи № 3 а.с. 50). Крім того, 22 жовтня 2013 року із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] до Шостої Київської державної нотаріальної контори звернулась його неповнолітня дочка [PERSON] [INFO]. Також із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] до Шостої Київської державної нотаріальної контори 27 березня 2014 року звернулась [PERSON], посилаючись на те, що вона перебувала з померлим у фактичних шлюбних відносинах, на підставі рішення Гоосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2014 року, встановлено факт постійного проживання їх однією сім'єю без реєстрації шлюбу з червня 2008 року (Том справи № 3 а.с. 75). Між тим, листом державного нотаріуса Шостої Київської державної нотаріальної контори Пінчук Л.І. від 31 березня 2014 року [PERSON] було відмовлено, оскільки із заявами про прийняття спадщини після померлого [PERSON] звернулись спадкоємці першої черги, а [PERSON] є спадкоємцем четвертої черги то у відповідності до положень ст. 1258 Цивільного кодексу України вона не закликається до спадкування (Том справи №3, а.с. 78). Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у томі числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Виходячи із вищенаведених норм ЦК України, спадкоємцями та правонаступниками померлого [PERSON] є його мати [PERSON] та його діти [PERSON] та [PERSON] Під час розгляду справи судом встановлено, що в спільній сумісній власності подружжя перебувало наступне майно: квартира [ADDRESS], загальною площею 63,81 кв. м., автомобіль марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], автомобіль марки CHEVROLET BLAZER, 1994 року випуску. Згідно ст.ст. 60, 61, 70 СК України будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Якщо виділити в натурі частину із загального майна не можна, хтось один із подружжя має право на отримання від іншого грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частини. Проте, така компенсація може бути надана лише за згодою колишньої дружини чи чоловіка. Крім того, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, відповідно до частин 4, 5 ст. 71 СК присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою за умовою попереднього внесення другим подружжям відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Однак в ході розгляду справи, жоден із подружжя та у подальшому правонаступники після смерті позивача, не вчинили дій для отримання грошової компенсації, а також не вчинили дій щодо припинення права власності другого з подружжя на частку у спільному майні, передбачених ст. 365 ЦК України. У відповідності до ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. За таких обставин, суд дійшов висновку, що за відповідачкою слід визнати право власності на 1/2 частину квартира [ADDRESS] та право власності на 1/2 частину автомобіль марки Chevrolet Blazer, державний номерний знак - [NUMBER], 1994 року випуску. В свою чергу за спадкоємцями [PERSON] - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] визнати за кожним право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] та право власності на 1/6 частину автомобіля марки Chevrolet Blazer, державний номерний знак - [NUMBER], 1994 року випуску. В обґрунтування заявлених вимог в частині визнання недійсними договорів по відчуженню автомобіля марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, 2006 року випуску та зобов'язання повернути його у власність [PERSON] та спільну сумісну власніть, останній посилався на те, що відчуження спірного транспортного засобу було здійснено відповідачкою без його згоди, що є порушенням ч. 3 ст. 65 СК України. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи. Судом встановлено, та що не заперечувалась сторонами в ході розгляду справи, що спірний автомобіль належав подружжю на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі. Однак, відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Таким чином, законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Вимогу про стягнення з відповідачки відповідної компенсації вартості відчуженого автомобіля, [PERSON] пред'явлено не було. Аналогічна правова позиція щодо застосування вищезазначених норм висловлена у постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15. Таким чином вимоги про визнання недійними договір купівлі-продажу автомобіля марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, 2006 року випуску задоволенню не підлягають. Оскільки позовні вимоги в частині застосування наслідків недійсності правочинів та зобов'язання повернути спірний автомобіль у спірну сумісну власність є похідними від вимоги про визнання правочинів недійсними, позов в цій частині також підлягає залишенню без задоволення. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги частині визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] з огляду на наступне. Обґрунтовуючи вимоги в цій частині [PERSON] посилався на те, що вищевказана спірна квартира належить йому на праві особистої приватної власності, оскільки вона придбана ним за кошти виручені від продажу іншого нерухомого майна, яке придбане ним до реєстрації шлюбу з відповідачкою. Між тим, твердження [PERSON], що він придбав квартиру [ADDRESS] за кошти отримані від продажу квартири [ADDRESS] свого підтвердження під час розгляду справи не знайшли. Як встановлено судом, 17 червня 1991 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбав квартиру [ADDRESS] (Том справи №1, а.с. 9). У подальшому 03 квітня 1998 року [PERSON] уклав договір № 1-0364/98, згідно якого продав вищезазначену квартиру за 36 000 грн., якою володів на праві приватної власності (Том справи №1, а.с.9). Згідно ч.1. ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 14 квітня 1998 року [PERSON] перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою придбав квартиру [ADDRESS] за 18 000 грн. (Том справи №1 а.с.14). Відповідно до ч. 3. ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Однак, в ході розгляду справи не надано доказів, що [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] за кошти, які отримав від продажу квартири [ADDRESS] та не надано доказів, що при купівлі квартири № 25 не використовувалися спільні кошти подружжя, а тому підстави для визнання спірної квартири особистою приватною власністю [PERSON] відсутні. Враховуючи, що суд частково задовольняє вимоги, відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати, понесені [PERSON] у вигляді сплати суми судового збору у розмірі 1700 грн. 00 коп. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн. підлягають стягненню з відповідачки на користь [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які є правонаступниками [PERSON] пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме з відповідачки на користь [PERSON] підлягають стягненню сума судового збору у розмірі 566 грн. 67 коп. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 40 грн., на користь [PERSON] підлягають стягненню сума судового збору у розмірі 566 грн. 67 коп. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 40 грн. та на користь [PERSON] підлягають стягненню сума судового збору у розмірі 566 грн. 67 коп. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 40 грн. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial