Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

Позивачка звернулася до Василівського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування уточнених заявлених вимог вказує, що вона є власником трикімнатної квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 04.09.1997 року, посвідчений Запорізькою будівельною товарною біржею. В квартирі зареєстровані діти позивачки - відповідачі по справі, які більше 5 років не мешкають у квартирі, але залишаються зареєстрованими в ній та не бажають знятися з реєстрації місця проживання добровільно. Позивачці доводиться нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, що для них є збитковим і виникають інші перешкоди у реалізації їх прав, як власників. Позивачка та її представник адвокат Кара Р.Т. у судове засідання не з"явилися, але в матеріалах справи є заява з проханням розглянути справу без їх участі, уточнені позовні вимоги підтримують і просять задовольнити. Відповідачі у судове засідання не прибули з невідомих суду причин, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином - офіційним оголошенням через електронний веб-сайт судової влади України, заяви про розгляд справи за їх відсутністю не надавали. Справа розглядається на підставі ст. 280 ЦПК України - заочно. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на таке: За ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено у ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав", оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст. 41 Конституції України, ст. 316, 319 ЦК), то власник на підставі ст. 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, ст.ст. 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Так, у судовому засіданні було встановлено, що на праві приватної власності позивачці [PERSON] належить трикімнатна квартира у житловому будинку [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу будинку № 740-В від 04.09.1997 року, посвідченого Запорізькою будівельною товарною біржею, що підтверджується копією даного договору, зареєстрованого 04.09.1997 р. у реєстрі за № 5 і копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 192868223 (а.с. 18). З моменту придбання житлової квартири у власність та до сьогоднішнього дня позивачка вільно та безперешкодно користуються нею, при цьому жодного разу не виникали спірні ситуації з приводу реалізації їх права власності на житлову квартиру, будь-яких претензій щодо самої квартири їм також ніколи не надходили від будь-кого. Однак, у придбаній нею у власність житловій квартирі зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Ці ж обставини були підтверджені довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 28.02.2020 року (а.с. 19). Відповідно до Актів про реєстрацію, але не проживання особи за місцем реєстрації гр. [PERSON] та [PERSON] від 17.06.2019 року, від 27.02.2020 року, підписаного сусідами, та погодженого з депутатом селищної ради, відповідачі [PERSON] з грудня 2014 року та [PERSON] з вересня 2015 року по теперішній час у квартирі [ADDRESS] не проживають. Мешкають за іншою адресою (а.с. 15-16, 28). Таким чином, суд доходить висновку, що до даних правовідносин потрібно застосувати наступні норми Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 321 ЦК України закріплює принцип непорушності права власності, та у ч.ч. 1, 2 цієї статті зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У ст. 346 ЦК України зазначено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Позбавлення відповідача права на користування житловим приміщенням є однією із підстав, передбачених ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», для зняття їх з реєстрації. У даному випадку цей Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання. Положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. З огляду на викладене, суд вважає що є правові та фактичні підстави для задоволення позову про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування належною [PERSON] та [PERSON] на праві власності житловою квартирою [ADDRESS] . На підставі наведеного, суд дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved