Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

07.02.2018р. [PERSON] звернувся до суду з позовом [PERSON] про поділ спільного майна подружжя з встановленням порядку користування квартирою. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 23.11.1996р. між ним та відповідачем був укладений шлюб. Під час шлюбу ними на підставі договору купівлі-продажу від 30.07.2004р. придбано квартиру [ADDRESS] . З урахуванням вищевикладеного просить суд здійснити поділ даного спільного майна подружжя, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину цієї квартири та встановити порядок користування нею, виділивши в користування [PERSON] житлову кімнату площею 19,4 кв.м., яку позначено в технічному паспорті під цифрою 8 з прилеглим балконом, площею 0,9 кв.м., а у користування [PERSON] - житлову кімнату, площею 10,9 кв.м, яку позначено в технічному паспорті під цифрою 4 з прилеглим балконом, площею 0,9 кв.м., а також кімнату площею 10,1 кв.м, яку позначено в технічному паспорті під цифрою 7, інші приміщення: коридор, вбудовану шафу, туалет, ванну кімнату, вбудовану шафу - залишити в спільному користуванні сторін. 19.06.2018р. відповідач звернулася до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просила здійснити також поділ автомобіля DAEWOO Lanos, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] , який був придбаний сторонами за час перебування у шлюбі, визнавши за нею право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля. Позивач в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у ньому, не заперечував проти задоволення зустрічного позову. Просив виділити у його користування залу площею 19,4 кв.м., яку він зможе зачиняти на ключ, а в користування відповідача дві житлові кімнати площею 10,9 та 10,1 кв.м., інші приміщення залишити у спільному користуванні сторін. Представник відповідача підтримав зустрічний позов, при цьому не заперечував проти поділу квартири, зазначивши, що дійсно така була придбана у період перебування сторін у шлюбі. Проте вважає вимоги позивача про встановлення порядку користування квартирою необгрунтованими, оскільки такий порядок сторонами вже давно визначений - позивач користується однією житловою кімнатою, іншою відповідач, ці кімнати майже однакові за площею, при цьому зала площею 19,4 кв.м. та інші приміщення знаходяться у спільному користуванні. Відповідач підтримала позицію свого представника, зазначила, що її влаштовує такий порядок користування спільною квартирою та змінювати його вона не вважає необхідним. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 23.11.1996р. між сторонами було укладено шлюб /а.с. 9/, який розірваний рішенням суду від 07.05.2018р. у справі № 589/229/18 /а.с. 43/. Під час шлюбу було придбано квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 30.07.2004р. Право власності на спірний об`єкт нерухомості зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу та довідкою Шосткинського МБТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно /а.с. 12-13/. Крім того, як вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та відповіді на запит суду Територіального сервісного центру № 5945 Регіонального сервісного центру МВС в Сумській області від 24.07.2018р., [PERSON] 12.03.2008р. набув у власність автомобіль DAEWOO Lanos, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] а.с. 53, 54/. Приписами ст. 57 СК України, в редакціях, чинних на час набуття цього майна, жодний з вказаних об`єктів не відносився до особистої приватної власності дружини чи чоловіка. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. При цьому, реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, суд дійшов висновку, що спірна квартира та автомобіль є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. Дані обставини сторонами не оспорювалися. Домовленості про поділ майна сторони не дійшли. Шлюбного договору, яким би були визначені частки майна подружжя при розірванні шлюбу, сторони не укладали. Відповідно до вимог СК України, якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Статтею 70 Сімейного кодексу встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Таким чином, в основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ст.ст. 76, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи, що набуті сторонами в період шлюбу спірні квартира та автомобіль є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя сторонами не надано, тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за сторонами право власності за кожним на 1/2 частину вказаного майна. Вирішуючи вимоги [PERSON] про встановлення порядку володіння та користування спільною квартирою, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Вказане свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року №6-1500цс15. Вказане право суду випливає також із роз`яснень, які містяться в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності», згідно якої квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі кватири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" якщо виділ частки квартири в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (в т.ч. кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Даних про те, що вказана квартира може бути поділена співвласниками в окремі квартири, в матеріалах справи немає, та сторони на можливість поділу квартири в натурі не вказують. Домовленості щодо порядку користування квартирою сторони не досягли, оскільки існуючий порядок користування вказаною квартирою не влаштовує позивача через побутові незручності та невідповідність порядку його законному інтересу у повній мірі реалізувати своє право на частку у спірній квартирі, адже за його поясненнями між сторонами виникають спори щодо користування спільною житловою кімнатою, площею 19,4 кв.м. Таким чином, суд вважає необхідним встановити порядок користування спірною квартирою. Суд погоджується із запропонованим позивачем способом користування спірною квартирою, за яким в користування [PERSON] слід виділити житлову кімнату площею 19,4 кв.м., яку позначено в технічному паспорті під цифрою 8 з прилеглим балконом, площею 0,9 кв.м.; у користування [PERSON] виділити житлову кімнату, площею 10,9 кв.м, яку позначено в технічному паспорті під цифрою 4 з прилеглим балконом, площею 0,9 кв.м., а також кімнату площею 10,1 кв.м, яку позначено в технічному паспорті під цифрою 7; інші приміщення: коридор, вбудовану шафу, туалет, ванну кімнату, вбудовану шафу - залишити в спільному користуванні сторін. Встановлення порядку користування приміщенням квартири між співвласниками відповідно до змісту статей 319, 358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток, належних кожному зі співвласників. На думку суду, при такому порядку користуванні приміщеннями квартири житлові умови сторін будуть відповідати можливостям реалізації ними своїх прав співвласників майна з врахуванням балансу інтересів кожного зі співвласників. Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку, що первісний та зустрічний позови підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат в справі, суд вважає правомірним у відповідності до п. 1, 10 ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача різницю сплаченого судового збору на користь позивача. Вирішуючи заяву позивача про стягнення також з відповідача 1050 грн. 00 коп., які він витратив на отримання висновку експертного дослідження від 24.01.2018р., слід зазначити наступне. Відповідно до частини 1 та 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За змістом указаної норми процесуального закону до складу судових витрат належать витрати на залучення експерта. Як вбачається з матеріалів справи приватним підприємством «Оцінка і право» 24.01.2018р. складений висновок експертного дослідження № 09/2018р. об`єктом якого є квартира [ADDRESS] /а.с. 16/. Разом з тим, 23.01.2018р. цим же підприємством виготовлений технічний паспорт на вказаний об`єкт нерухомості /а.с.14-15/. [PERSON] на користь ПП «Оцінка і право» сплачено 1050 грн. 00 коп. «за послуги з нерухомості», що підтверджується відповідною квитанцією /а.с. 18/. Вказане позбавляє суд можливості встановити, які саме послуги ПП «Оцінка і право» були оплачені [PERSON] , чи дорівнюють сплачені кошти вартості проведення експертного дослідження, чи є сумою вартості всіх послуг, наданих [PERSON] , приватним підприємством «Оцінка і право». З огляду на викладене, у зв`язку з неможливістю відокремити від загальної вартості оплачених послуг наданих ПП «Оцінка і право» від вартості проведення експертного дослідження, понесені позивачем витрати в сумі 1050 грн. компенсації за рахунок відповідача не підлягають.

Outcome: approved