Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

09.09.2021 представник позивача [PERSON] адвокат Сковронський Віктор Іванович звернувся до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області з цивільним позовом до [PERSON] про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ цього майна. Позов обґрунтовував тим, що 06.02.1992 позивач зареєструвала шлюб з відповідачем, в якому вони перебувають і на даний час. 10.05.2005 відповідач успадкував спадкове майно, яке складалось в тому числі й з Ѕ літньої кухні, яка мала загальну площу 42,3 кв м, матеріал стін - цегла, відсоток зносу - 35 %. 20.04.2016 [PERSON] та [PERSON] спільною заявою надали згоду на проведення реконструкції літньої кухні під житловий будинок з виділенням в окрему адресу: [ADDRESS] , та проведення державної реєстрації права власності вищевказаного домоволодіння в цілому на [PERSON] . Так, технічний паспорт на житловий будинок був виданий на нього одноосібно 19.04.2016. 13.05.2016 за відповідачем зареєстровано право власності на житловий будинок. Зазначив, що протягом 2014-2017 років здійснювалась реконструкція літньої кухні в житловий будинок, в результаті якої суттєво змінились якісні характеристики самого об`єкта та істотно збільшилась його вартість. Стверджує, що дане покращення здійснювалось особистими затратами позивача, яка не є власником майна, так як остання тривалий час працювала за кордоном та перераховувала відповідачу кошти для реконструкції літньої кухні. Загальна сума перерахованих коштів становить 1 063 200, 00 грн. Із врахуванням того, що новостворений об`єкт, який з`явився під час шлюбу у результаті грошових затрат іншого з подружжя, який не є власником, зріс у вартості на 90,69 %, то позивач має право на визнання за нею права власності на 45/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 175 кв м та житловою площею 87, 3 кв м. Від відповідача до суду надійшов відзив, в якому просив залишити позов без задоволення. Відзив обґрунтовував тим, що 10.05.2005 він та [PERSON] успадкували домогосподарство по [ADDRESS] . В період 201-2016 років ними проводилась реконструкція літньої кухні та 11.05.2016 за ним зареєстровано право власності на будинок по [ADDRESS] . Щодо зазначень позивача про внесення особистих коштів на проведення реконструкції, зазначив, що остання дійсно з 2012 року перебувала за кордон та здійснювала перекази коштів. Однак дані кошти витрачались на оплату за навчання синів, а в 2015-2016 роках для дітей було куплено дві машини, тому твердження позивача про особисті затрати на покращення об`єкту нерухомості є безпідставними. Також, зазначає, що домогосподарство по [ADDRESS] належить йому в порядку спадкування, є особистою приватною власністю і не підлягає поділу як спільне майно подружжя. 26.11.2021 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначив, що позивач окремо перераховувала гроші на утримання дітей і дані кошти не включаються в суму перераховану відповідачу на реконструкцію літньої кухні. Також, вказав, що загальна сума судових витрат, які поніс позивач становить 33 439, 54 грн. Ухвалою судді від 10.09.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 15.11.2021 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, однак вказав, що витрати понесені позивачем надто великі, він немає змоги їх сплатити, тому просив не стягувати їх з нього. Вислухавши думку сторін, розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 06.02.1992 зареєстрували шлюб у відділі ЗАГС Івано-Франківського міськвиконкому, про що зроблено запис №139. [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.05.2005 ВСА №623865 є спадкоємцем [PERSON] , яка померла [INFO] . Спадкове майно складається з Ѕ житлового дерев`яного будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.05.2005 №7303430 власником Ѕ частки домоволодіння [ADDRESS] , є [PERSON] . Як вбачається із заяви від 20.04.2016, зареєстрованої в реєстрі за №930, 931, [PERSON] і [PERSON] , співвласники домоволодіння [ADDRESS] ,дали згоду на проведення реконструкції літньої кухні під житловий будинок з виділенням в окрему адресу: [ADDRESS] , та просили провести державну реєстрацію прав власності двох окремих об`єктів: домоволодіння [ADDRESS] зареєструвати в цілому на [PERSON] ; домоволодіння [ADDRESS] зареєструвати в цілому на [PERSON] . 19.04.2016 на [PERSON] одноосібно видано технічний паспорт на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 175 кв м, житловою площею 87,3 кв м. 13.05.2016 за [PERSON] зареєстровано право власності на вищевказаний житловий будинок. Як зазначалось представником позивача та не заперечувалось відповідачем, реконструкція кухні в житловий будинок здійснювалась протягом 2014-2017 років. Так, в результаті даної реконструкції змінились характеристики даного об`єкту, збільшилась його вартість. Так, згідно з висновком експерта за результатами проведення будівельно-технічної та оціночно будівельної експертизи від 19.08.2021 №19/08/21 оціночна вартість літньої кухні площею 42,3 кв м, з урахуванням характеристик вказаних в технічному паспорті станом на час здійснення експертизи становить 92 892, 00 грн, а оціночна вартість новоутворення об`єкта загальною площею 175 кв м (житловою площею 87,3 кв м) становить 997 675, 00 грн. Істотне збільшення вартості майна відбулось внаслідок грошових затрат позивача, що підтверджується квитанціями з офіційним перекладом та скріном з офіційного сайту НБУ про курс валют станом на момент здійснення переказів. Даний факт відповідачем не заперечувався. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Як випливає з роз`яснень в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Виходячи з наведених положень законодавства та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що предметом доказування спору про визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно є не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ч.1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Судом встановлено, що спірний житловий будинок, за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 175 кв м та житловою площею 87, 3 кв м., власником якого є [PERSON] , є реконструкцією літньої кухні, яку він успадкував за законом, однак реконструкція здійснювалась за кошти [PERSON] , тому воно є спільною сумісною власністю подружжя. Щодо рівності часток подружжя в спільному майні подружжя слід зазначити наступне. Як зазначено у висновку Верховного Суду України у постанові від 08.11.2017, справа №1512/17004/2012 визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Враховуючи, що новостворений об`єкт, який з`явився під час шлюбу внаслідок реконструкції літньої кухні у результаті грошових затрат позивача зріс у вартості на 90,96%, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, присутні докази щодо наявності підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя з урахуванням вартості успадкованого майна, суд дійшов висновку про задоволення позову, визнавши за позивачем право власності на 45/100 частини та за відповідачем 55/100 частини спільного сумісного майна подружжя - житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 175 кв м та житловою площею 87, 3 кв м. Відповідно до ч. 1ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи (п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). Згідно з ч. 1-4 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 визначено докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу, а саме: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Як зазначено в Постанові Верховного Суду від 16.04.2020р. у справі №727/4597/19 відповідно до положень статті 14 Податкового кодексу України, адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів», затверджене Наказом Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року №13 та «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», затверджене Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148, не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність. Законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом гонорару, а також не встановлено форму такого документа. Адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Отже, представником позивача надано належні докази (договір про надання правничої допомоги від 12.10.2021, квитанції до прибуткового касового ордера №15 від 25.08.2021 на суму 8 300, 00 грн, №17 від 25.11.2021 на суму 8 650,00 грн, розрахунок витрат у позовній заяві та відзиві на позов), які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 «розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено». Враховуючи реальний обсяг допомоги представника позивача у суді, час витрачений на надання таких послуг (обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду у суді першої інстанції та тривалість судових засідань), критерій реальності таких витрат, суд вважає, що заявлений представником позивача розмір витрат на правничу допомогу є співмірним та таким, що відповідає складності справи та виконаних адвокатом робіт, обсягом наданих адвокатом послуг. Беручи до уваги вищевикладене, виходячи із засад об`єктивності, розумності та справедливості, приймаючи до уваги вартість предмета спору, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 16 950, 00 грн. Також, відповідно до ст. 139 ЦПК України судом встановлено витрати на проведення експертизи на підставі квитанції прибуткового касового ордера №19/08/21 від 19.08.2021 судового експерта Худака М.Я. в розмірі 9 500,00 грн, на залучення перекладача згідно з квитанцією №420575 від 02.09.2021, №420576 від 24.11.2021 Бюро перекладів «Розарка» в розмірі 1 200, 00 грн та 900, 00 грн, на залучення нотаріуса відповідно до довідок від 23.11.2021, 25.11.2021 в загальному розмірі 400 грн. Як вбачається з квитанції про сплату від 09.09.2021 №51765 позивачем сплачено судовий збір в розмірі 4 489, 54 грн. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. У зв`язку із вищевикладеним суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються із витрат на правничу допомогу, заручення перекладача, нотаріуса, проведення експертизи та судового збору в загальному розмірі 33 439 (тридцять три тисячі чотириста тридцять дев`ять) грн 54 коп.

Outcome: approved