Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ПрАТ «Київміськбуд-1» про стягнення грошових коштів. А саме, просить стягнути з відповідача на свою користь інфляційні збитки та проценти за користування чужими коштами в розмірі 35124712,03 грн. Вимоги позову мотивовані тим, що 30.12.2009 між ДСПІ МВС України та відповідачем було укладено договір про придбання адміністративної (нежитлової) будівлі №30/12, відповідно до якого відповідач зобов`язався передати позивачу адміністративну (нежитлову) будівлю належним чином уведену в експлуатацію разом із правовстановлюючими документами у строк не пізніше 9-ти календарних місяців з дня підписання договору, але не пізніше 20 вересня 2010 року. Адреса місцезнаходження даної будівлі - [ADDRESS] , площа забудови 2632 м.кв. Відповідно до договору загальна вартість товару становить - 14400,00 грн. Зазначені кошти ДСПІ МВС України перерахувало у повному обсязі. Таким чином, ДСПІ МВС України свої зобов`язання щодо фінансування будівництва виконало у повному обсязі, одна відповідач не передав адміністративну будівлю. Органом прокуратури в інтересах ДСПІ МВС України та у зв`язку із невиконанням відповідачем у встановлені договором строки своїх обов`язків було подано позов про розірвання договору. За результатами розгляду Господарським судом м. Києва рішенням від 13.03.2013 у справі №5011-51/9887-2012 розірвано Договір та стягнуто з ПрАТ «Київміськбуд-1» виплачену суму коштів. Рішення суду не виконано. 16.09.2016 між позивачем та ДСПІ МВС України було укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) за договором купівлі-продажу нежитлової будівлі від 30.12.2009. Позивач стверджує, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням і договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не випливає на правомірність цесії. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахування та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Враховуючи те, що відповідачем рішення Господарського суду м. Києва від 13.03.2013 перед стягувачем - ДСПІ МВС України не виконано, а також, враховуючи, що останнім передано право вимоги за договором цесії до позивача, то майнові вимоги в розмірі 35124712,03 грн. є обґрунтованими. Ухвалою суду від 15.06.2017 відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 25.04.2018 прийнято до спільного розгляду зустрічний позов Приватного акціонерного товариства «Київміськбуд-1» до [PERSON] , Державного спеціального проектного інституту Міністерства внутрішніх справ України, треті особи: державний реєстратор Філії Комунального підприємства Рожівської сільської ради «Рожівське» по місту Києву Носов Сергій Сергійович, Комунальне підприємство Рожівської сільської ради «Рожівське» по місту Києву, про визнання договору про відступлення права вимоги (цесії) недійсним. ПрАТ «Київміськбуд-1» звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , Державного спеціального проектного інституту Міністерства внутрішніх справ України про визнання договору про відступлення права вимоги (цесії) недійсним. Вимоги позову обґрунтовані тим, що дійсно між ПрАТ «Київміськбуд-1» та ДСПІ МВС України було укладено договір від 30.12.2009 про придбання адміністративної (нежитлової) будівлі. Надалі рішенням Господарського суду м. Києва від 13.03.2013 вказаний договір було розірвано. Одночасно, вказаним рішенням суду стягнуто з позивача за зустрічним позовом усю перераховану відповідачем ДСПІ МВС України суму в розмірі 14400000,00 грн. як безпідставно отриману. Вказане рішення Господарського суду не було оскаржено сторонами та набрало законної сили. Таким чином, з моменту набрання рішенням Господарського суду м. Києва від 13.03.2013 у справі №5011-51/9887-2012 законної сили у відповідача 2 за зустрічним позовом не снує жодного права вимоги до позивача за зустрічним позовом на підставі договору про придбання, оскільки договірні зобов`язання між сторонами цього договору припинилися. В силу Закону про банкрутство обов`язок позивача за зустрічним позовом щодо оплати відповідачу-2 за зустрічним позовом грошової суми 14400000,00 грн. є припиненими, тобто будь-які зобов`язання ПрАТ «Київміськбуд-1» перед ДСПІ МВС України, що виникли на підставі договору про придбання адміністративної (нежитлової) будівлі відсутні. Крім того, відповідно до положень ст. 514 ЦК України відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Позивач за зустрічним позовом стверджує, що договір про відступлення права вимоги (цесії) за договором купівлі-продажу нежилої будівлі від 16.09.2016 стосується безпосередньо її прав та інтересів. На підставі спірного договору третьою особою було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та зареєстровано за [PERSON] право приватної власності на нежитлову будівлю, загальною площею 2632,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та яка була предметом розірваного Договору про придбання. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник вимоги позову підтримали, просили задовольнити з підстав, викладених у позові; вимоги зустрічного позову не визнали, просили відмовити у його задоволенні. Представник відповідача ПрАТ «Київміськбуд-1» у судовому засіданні вимоги первісного позову не визнав, просив відмовити у їх задоволенні; вимоги зустрічного позову підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у зустрічному позові. Відповідач за зустрічним позовом ДСПІ МВС України явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про час і місце розгляду справи по суті повідомлялись належним чином. Треті особи за зустрічним позовом державний реєстратор Філії Комунального підприємства Рожівської сільської ради «Рожівське» по місту Києву Носов Сергій Сергійович та Комунальне підприємство Рожівської сільської ради «Рожівське» по місту Києву у судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи по суті повідомлялись належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 30.12.2009 р. між Державним спеціальним проектним інститутом Міністерства внутрішніх справ України та Приватним акціонерним товариством "Київміськбуд-1" укладено договір про придбання адміністративної (нежитлової) будівлі № 30/12, за умовами якого відповідач зобов`язався в порядку, на умовах та у спосіб, що встановлені договором, передати позивачу 2 адміністративну (нежитлову) будівлю належним чином введену в експлуатацію, яка відповідає мінімально встановленим показникам щодо оснащеності та готовності, які визначено у додатку до договору № 1 до договору, а позивач 2 - прийняти товар та сплатити відповідачу його вартість у порядку та на умовах, передбачених договором (а.с. 7-11). Відповідно до п.п. 2.1., 2.2. договору загальна вартість товару за договором становить 14 400 000, 00 грн. та може здійснюватись частинами. Відповідно до п.п. 3.1., 3.2., 3.3. договору відповідач зобов`язується передати в порядку, на умовах та у спосіб, що визначені договором товар, який відповідає технічним вимогам та встановленим позивачем 2 умовам, разом з усіма оформленими належним чином правовстановлюючими документами, у строк не пізніше ніж 9 календарних місяців з дати підписання договору, але не пізніше 20.09.2010 р. Відповідач зобов`язується сприяти у отриманні позивачем 2 права власності на товар та його державної реєстрації у відповідності з вимогами чинного законодавства. Датою поставки товару вважається дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передавання товару. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Господарського суду м. Києва від 13.03.2013 у справі №5011-51/9887-2012 ухвалено розірвати договір № 30/12 від 20.12.2009 р., укладений між Державним спеціальним проектним інститутом Міністерства внутрішніх справ України (01024, м. Київ, вул. Круглоуніверситетська, 16, код ЄДРПОУ 08581887) та Приватним акціонерним товариством "Київміськбуд-1" (04205, м. Київ, вул. Маршала Тимошенка, 29-Б, код ЄДРПОУ 24595667). Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Київміськбуд-1" (04205, м. Київ, вул. Маршала Тимошенка, 29-Б, код ЄДРПОУ 24595667), з будь-якого рахунку, виявленого під час виконання судового рішення на користь Державного спеціального проектного інституту Міністерства внутрішніх справ України (01024, м. Київ, вул. Круглоуніверситетська, 16, код ЄДРПОУ 08581887) 14 400 000, 00 грн. (а.с. 12-22). Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Судом встановлено, що з моменту набрання рішенням Господарського суду м. Києва від 13.03.2013 у справі №5011-51/9887-2012 законної сили договірні зобов`язання, що виникли на підставі договору № 30/12 від 20.12.2009 р., укладеного між Державним спеціальним проектним інститутом Міністерства внутрішніх справ України та Приватним акціонерним товариством "Київміськбуд-1" припинилися. 16.09.2016 між [PERSON] та ДСПІ МВС України було укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) за договором купівлі-продажу нежитлової будівлі від 30.12.2009, відповідно до якого ДСПІ МВС України відступив, а [PERSON] прийняв у повному обсязі право вимоги за договором про придбання адміністративної (нежитлової будівлі) №30/12 від 30.12.2009 на адміністративну (нежитлову) будівлю, загальною площею 2632 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , укладеним між ДСПІ МВС України та ПрАТ «Київміськбуд-1», що є продавцем за цим договором (а.с. 23-25). Пунктами 1.2 та 1.3 Договору про відступлення права вимоги (цесії) встановлено, що право вимоги ДСПІ МВС України до ПрАТ «Київміськбуд-1» станом на дату підписання цього договору являє собою зобов`язання, в порядку та у спосіб, що встановлені цим договором, передати покупцю адміністративну (нежитлову) будівлю. Вартість оплаченого, але не переданого товару за договором про придбання адміністративної (нежитлової) будівлі №30/12 від 30.12.2009 становить 14400000,00 грн. з урахуванням ПДВ. За цим договором [PERSON] одержав право вимагати від ПрАТ «Київміськбуд-1» належного виконання всіх зобов`язань за основним договором, в тому числі реєстрацію на себе право власності на нежитлову будівлю. Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, для чинності правочину, його зміст не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 230 ЦК України, згідно якої - якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. За ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 (далі - Постанова ПВСУ № 9) вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. У п. 20 вказаної Постанови ПВСУ № 9 роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Для визнання правочину фіктивним слід встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, даний правочин визнається недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Згідно із статями 80 і 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, враховуючи те, що договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу нежитлової будівлі між [PERSON] та ДСПІ МВС України було укладено 16 вересня 2016 року, тобто вже після набрання рішенням Господарського суду м. Києва від 13.03.2013, яким договірні зобов`язання, що виникли на підставі договору № 30/12 від 20.12.2009 припинилися, то суд приходить до висновку, що спірний договір укладався учасниками договору заздалегідь знаючи, що він не буде виконаний. Враховуючи все вищевикладене, суд вважає, що договір відступлення права вимоги (цесії) за договором купівлі-продажу підлягає визнанню недійсними. Щодо інших аргументів або міркувань позивача за первинним позовом, то вони не дають підстав для висновку про порушення прав, свобод чи інтересів позивача, а тому не беруться судом до уваги. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення первісного позову про стягнення грошових коштів. Інших належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду, учасниками надано не було. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved