Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-02 00:00:00

05.03.2020 року позивачка звернулась до суду з даною позовною заявою, у якій просить розірвати шлюб з відповідачем та стягнути з відповідача аліменти на неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку(доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку в місяць. В обґрунтування позову послалась на те, що шлюб з відповідачем уклали 13.09.2014. Від подружнього життя у них народився син [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось через різні погляди на життя, відсутність спільної згоди на вирішення соціальних та майнових відносин. Шлюбні відносини між ними припинено. Збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам. Крім того, відповідач коштів на утримання дитини добровільно не надає, чим ставить її у скрутне матеріальне становище. Останній працює на шахті, має постійний дохід. Тому просить позов задовольнити. 12.03.2020 у справі було відкрито провадження, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. 03.07.2020 сторони в судове засідання не з`явились. 05.03.2020 позивачка подала заяву про розгляд справи у її відсутності, просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач відзиву не подав, про причини неявки суд не повідомив, що не перешкоджає розгляду справи у його відсутності. Згідно із ч.5 ст.279 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ст.247 ЦПК України, без фіксування судового процесу. Оцінивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Сторони з 13.09.2014 року перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим відділом ДРАЦС реєстраційної служби Червоноградського міського управління юстиції Львівської області, актовий запис №272. Згідно із копією свідоцтва про народження у сторін під час перебування у шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] . За визначенням ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно із ч.2 ст.112 СК України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, їхніх дітей, що мають істотне значення. Сімейне життя в сторін не склалось, позивач зазначає, що шлюбні відносини між ними припинено, збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам. Виходячи з обставин, встановлених судом, умов проживання сторін та взаємовідносин у шлюбі, небажання продовжувати шлюб, суд приходить до висновку, що сім`я сторін розпалася, поновлена бути не може. Що стосується позову у частині стягнення аліментів, судом ураховано наступне. Як встановлено судом, дитина проживає з позивачкою, що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 03.03.2020, та фактично перебуває на її утриманні. Відповідач коштів на утримання сина добровільно не надає. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.180 Сімейного кодексу України). Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ) до усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Законодавство України встановлює пріоритет інтересів дітей при вирішенні сімейних спорів (ч.8 ст.7 СК України), а також зобов`язує дотримуватись засад рівності їх прав щодо батьків (ст.142 СК України) та справедливості у врегулюванні сімейних відносин (ч.9 ст.7 СК України). Відповідно до ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її батька і у твердій грошовій сумі. Статтею 182 Кодексу передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Положеннями п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч.3 ст.181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК) і виплачуються щомісячно. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи вищенаведене, виходячи з принципів розумності та справедливості, беручи до уваги інтереси та потреби неповнолітньої дитини, суд приходить до переконання, що шлюб між сторонами слід розірвати та стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку(доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку в місяць, починаючи з дня звернення з даним позовом до суду і до повноліття дитини. З врахуванням положень ст.141 ЦПК України з відповідача в користь державислід стягнути 840,80 грн. судового збору за вимоги про стягнення аліментів. За позовну вимогу про розірвання шлюбу сплачений судовий збір з відповідача в користь позивачки не стягувати за її проханням.

Outcome: approved