Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

02 березня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням уточнених позовних вимог, посилалася на те, що з 14 січня 1991 року по 15 березня 1996 року вона працювала у колективному сільськогосподарському підприємстві агрофірма «Дружба» та була членом зазначеного підприємства.. 18 лютого 1994 року Багатською сільською Радою народних депутатів Новомосковського району Дніпропетровської області колгоспу «Дружба» було видано Державний акт на право колективної власності на землю Серії ДП Нв № 000018. Відповідно до рішення Багатської сільської Ради народних депутатів від 18 лютого 1994 року № 15 колгоспу «Дружба» Новомосковського району Дніпропетровської області передано у колективну власність землі площею 5856,5 га в межах згідно з планом. У 1997 році було проведено паювання земель КСП АФ «Дружба» між її членами та надано дозвіл на виготовлення сертифікатів на право на земельну частку (пай) площею 6,53 га умовних кадастрових гектари. При складанні списків осіб-членів колгоспу «Дружба», які мають право на земельну частку (пай) була включена позивач [PERSON] , але в Книзі реєстрації сертифікатів на земельний пай членів КСП АФ «Дружба» Новомосковського району Дніпропетровської області за № 0725 зареєстровано лише один сертифікат серії ДП № 0262725, який отримала [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), яка також працювала в КСП АФ «Дружба». Інформація щодо реєстрації та видачі сертифікату позивачу [PERSON] відсутня, ані сертифікату на земельну частку (пай) членів КСП АФ «Дружба», ані державного акту на право на земельну ділянку позивач так і не отримала. Позивач допускає, що в результаті помилки могло статися так, що до Книги реєстрації сертифікатів на земельний пай членів КСП АФ «Дружба» помилково було внесено лише одну [PERSON] , якій видано сертифікат на право на земельну частку (пай), в той час як позивачу, у якої прізвище, ім`я та по батькові українською мовою повністю співпадають з особою, якій видали сертифікат, не було внесено до Книги реєстрації сертифікатів, що призвело до порушення її права на отримання земельного паю. [PERSON] вважає, що має право на земельний пай, оскільки була членом КСП АФ «Дружба» та внесена у список осіб, які мають право на отримання Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою. В зв`язку з наведеним, в позовній заяві [PERSON] просила суд: - визнати за нею право на отримання земельної частки (паю) розміром 6,53 умовних кадастрових гектарів, розташованої за межами населеного пункту на території Багатської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, із земель колишнього колективного сільськогосподарського підприємства агрофірма «Дружба» Новомосковського району Дніпропетровської області. Ухвалою суду від 04 березня 2020 року відкрите провадження у справі. Ухвалою суду від 02 квітня 2021 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена досудового розгляду по суті. У відзиві на позов представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області просив відмовити в задоволенні позову в частині пред`явлених вимог саме до управління Держгеокадастру, посилаючись на те, що з 01 січня 2013 року вступив у силу Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», яким законодавець вніс зміни до ст. 122 Земельного Кодексу України. У відповідності до прийнятих змін Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області законодавчо не наділене повноваженнями щодо розпорядження або виділення земельних ділянок (паїв)., атому вважає себе неналежним відповідачем, оскільки не є розпорядником земель комунальної власності. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просив позов задовольнити, в подальшому звернувся з заявою про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області - Чернікова Л.І. в судовому засіданні вимоги, пред`явлені до управління не визнала з підстав, наведених у відзиві, просила відмовити в задоволенні позову оскільки Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області є неналежним відповідачем. Представники відповідачів - Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області та Новомосковської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явилися, кожен окремо, звернулися до суду з заявою про розгляд справи без їх участі, просили ухвалити рішення згідно до вимог чинного законодавства. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, дійшов до такого висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 14 січня 1991 року була прийнята в члени колгоспу «Дружба» Новомосковського району Дніпропетровської області, який було реорганізовано у КСП АФ «Дружба». 15 березня 1996 року позивача звільнено з членів АФ КСП «Дружба» за власним бажанням, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] року та довідкою ТОВ АФ «Дружба» від 11 березня 2021 року за вих. № 24. У відповідності до Державного акту на право колективної власності на землю серії ДП Нв №000018, виданого 18 лютого 1994 року Багатською сільською Радою народних депутатів, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 18 вбачається, що на підставі рішення Багатської сільської Ради народних депутатів № 15колгоспу «Дружба» Новомосковського району Дніпропетровської області передано у колективну власність землі для сільськогосподарського використання площею 5856,5 га в межах згідно з планом. Згідно доданого до Державного акту серії ДП Нв №000018 списку членів КСП АФ «Дружба», які мають право на земельну частку під номером 15 зазначена [PERSON] . Судом встановлено, що в період 1991-1997 роки працівниками та членами колгоспу «Дружба і в подальшому, в правонаступнику цього колгоспу - колективному сільськогосподарському підприємстві «Дружба» перебували дві особи із схожими прізвищами, ім`ям та по батькові, а саме: [PERSON] , що проживала в с. Рівне новомосковського району Дніпропетровської області) та [PERSON] , що проживала в с. Багате Новомосковського району Дніпропетровської області. Так, [PERSON] була зазначена в списках, які додавалися до Державного акту на колективну власність на землю колгоспу «Дружба» під № 15 та отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) в результаті паювання земель колективної власності. Натомість, [PERSON] , яка була зазначена в списках, які додавалися до Державного акту на колективну власність на землю колгоспу «Дружба» під № 357, за даними ТОВ АФ «Дружба» сертифікату на право на земельну частку (пай) не отримувала, що підтверджується довідкою ТОВ ІФ «Дружба» від 11 березня 2021 року за вих. № 24. Відповідно до довідок Перещепинської міської ради Новомосковського району від 11 березня 2021 року за вих. № 2.25-10, вих. № 29 та 30 у період часу з 1991 року і по теперішній час особи з однаковим прізвищем, ім`ям та по батькові проживають та зареєстровані на території Багатського старостинського округу за інформацією на підставі погосподарської книги № 7, № 04971 об`єкта обліку ст. 38 , а саме: [PERSON] , [INFO] в [ADDRESS] та [PERSON] , [INFO] в [ADDRESS] . Таким чином, в зазначений час в колгоспі «Дружба» працювали та були членами колгоспу дві особи з однаковим прізвищем, ім`ям та по батькові, а саме [PERSON] та [PERSON] , де остання з них сертифікату на земельну частку (пай) не отримувала. В той же час, судом зокрема досліджено використання імен [PERSON] . Так, згідно експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз Національної академії наук України від 15 жовтня 2020 року за № 056/2027-m, в якому зазначено, що в ономастичній традиції слов`янських мов відомі непоодинокі випадки, коли те чи інше повне документальне ім`я є одночасно скороченим чи здрібніло-пестливим варіантом від іншого повного імені (див. Скрипник Л.Г. , Дзятківська Н.П. , Власні імена людей. Словник -довідник.-К.: Наукова думка, 1996, с. 27). З практики лінгвістичних експертиз відомі випадки зближення в усному мовленні (із наступним перенесенням в офіційні документи) етимологічно відділених імен на зразок [PERSON] / білорус. [PERSON] і [PERSON] / [PERSON]. Таке зближення (до зазначених імен, а саме ряду гіпокористиків та демінутивів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і т.п., утворених від [PERSON] або [PERSON] або внаслідок фіксації записів базується на їх співвідношенні з типовими девіаціями, зумовленими вище причинами. Таким чином, з урахуванням зазначеного, особові імена [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є ідентичними. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Частиною другою статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Відповідно до статті 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів. Членами підприємства можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку, визнають і виконують його статут. Згідно статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05 червня 2003 року № 899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до п. 2,7Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» №720/95 від 08.08.1995 року, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу ,сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку,що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. За змістом статей 22,23 ЗК України (в редакції 1990 року, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Тобто право на земельну частку (пай) особа набуває за наявності трьох умов: 1) перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства, кооперативу або акціонерного товариства; 2) отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю; 3) включення особи до списку, доданого до цього акта. Суду не надано даних про отримання позивачем [PERSON] відповідного сертифікату на право на земельну частку (пай). Оскільки [PERSON] була членом КСП АФ «Дружба», яке отримало державний акт на право колективної власності на землю, включена до списку громадян-членів КСП АФ «Дружба», який додано до державного акту на право колективної власності на землю, суд приходить до висновку, що позивач набула право на земельну частку (пай). У відповідності до пункту «а» частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Абзацом 7статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки позивач будучи членом КСП АФ «Дружба» на момент отримання Державного акту на право колективної власності на землю на законних підставах набула право на земельну частку (пай), а тому за нею повинно бути визнане право на отримання земельної частки (паю), розміром 6,53 умовних кадастрових гектарів із земель колишнього КСП АФ «Дружба» Новомосковського району Дніпропетровської області. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Приймаючи рішення,суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У зв`язку з наведеним, позовні вимоги підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 133 ЦПК України, 1. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 2. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. 3. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі на професійну правничу допомогу. На підставі ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. В той же час, враховуючи відсутність вини відповідачів, суд приходить до висновку, що судові витрати повинні бути покладені на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved