Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-09 00:00:00

08.11.2019 року [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до Новоскоморохівської сільської ради і просить ухвалити рішення, яким встановити факт, що [PERSON] і [PERSON] була одна і та сама особа і, що Сертифікат на право на земельну частку (пай) та сертифікат про право приватної власності на землю в межах середньої земельної частки, видані на ім`я [PERSON] належить [PERSON] , яка померла [INFO] ; визнати за нею право власності на земельну частку (пай) розміром 36,91 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що перебувала у колективній власності с/п "Промінь" та належала [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) та на підставі сертифікату на право приватної власності на землю в межах середньої земельної частки, в порядку набувальної давності. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що її тітці- [PERSON] , на підставі рішення за № 7 Новоскоморохівської сільської ради Галицького району від 15.02.1996 року було надано у приватну власність земельну ділянку у розмірі 35.63 умовних кадастрових гектарів, що розташована на території Новоскоморохівської сільської ради, Галицького району у межах середньої земельної частки без визначення на місцевості, про що свідчить Сертифікат на право приватної власності на землю в межах середньої земельної частки серії ІФ 03-26-2/051, реєстраційний номер № 51. У зв`язку із станом свого здоров`я, тітка не виявила бажання займатися обробкою земельної ділянки, яка була передана їй у приватну власність, а тому передала Сертифікат на право приватної власності на землю в межах середньої земельної частки їй, позивачці, після чого, до сьогоднішнього дня вона добросовісно та відкрито, безперервно володіла цим Сертифікатом, не порушуючи права та інтереси будь-яких інших осіб. За невідомих обставин у 2018 році нею було втрачено вказаний документ, але його копія збереглась. [INFO] померла тітка (рідна сестра її батька) - [PERSON] . Після смерті тітки, представниками сільської ради, які знали, що у її користуванні та розпорядженні перебуває земельна ділянка, яка виділялася тітці у приватну власність, було передано [PERSON] Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РН № 289613 на ім`я [PERSON] , тобто даний документ вже був виданий після смерті [PERSON] . Позивач прийняла даний документ, а тому добросовісно, безперервно до цього часу користувалася майном. Після смерті тітки спадкових прав на вищевказану земельну частку (пай) до цього часу ніхто не оформляв. [PERSON] була одинокою, належний догляд за нею здійснювала позивач, піклувалася нею. Заповіт від імені [PERSON] не складався та не посвідчувався. Отже, враховуючи те, що вона більше 18 років добросовісно, відкрито, безперервно володіла Сертифікатом на право приватної власності на землю в межах середньої земельної частки серії ІФ 03-26-2/051, реєстраційний №51, виданий на ім`я [PERSON] тому вважає, що є всі законні підстави для визнання за нею права на земельну частку (пай), яке належить [PERSON] в порядку набувальної давності. Також просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме: встановити, що [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , прізвище, ім`я та по батькові які вказані: у Сертифікаті на право приватної власності на землю в межах середньої земельної частки серії ІФ 03-26-2 /051 , реєстраційний № 51 ; у Сертифікаті на право на земельну ділянку частку (пай) серії РН № 289613 , який зареєстровано у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 113 від 25.10.2000 року - була однією і тією ж особою. Просить позов задовольнити. В підготовче засідання [PERSON] не з`явилася, проте її представником, адвокатом Шевчук Н. М. скеровано до суду заяву про розгляд справи у їхню відсутність, просять позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач, Новоскоморохівська сільська рада Галицького району Івано-Франківської області, в підготовче засідання представника не скерувала, проте нею подано через канцелярію суду заяву, в якій не заперечують проти заявлених вимог [PERSON] і просять справу розглядати у відсутність представника сільської ради. У зв`язку з тим, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши здобуті докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 20.02.1996 року - [INFO] померла [PERSON] (а.с.11). Згідно копії Сертифікату на право приватної власності на землю в межах середньої земельної частки Серії ІФ 03-26-2/051, реєстраційний № 51 - [PERSON] , яка мешкає у с. Нові Скоморохи, Галицького району, на підставі рішення Новоскоморохівської сільської ради від 15.02.1996 року № 7 отримує у приватну власність земельну ділянку в розмірі 35, 63 умовних кадастрових гектарів на території Новоскоморохівської сільської ради в межах середньої земельної частки без визначення на місцевості (а.с. 12). Згідно копії Сертифікату на право на земельну частку (пай) Серії РН № 289613 від 25.10.2000 р.- [PERSON] , яка мешкає у с. Нові Скоморохи, Галицького району, на підставі рішення Галицької міської ради від 10.02.2000 року № 41 належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності с/п Промінь розміром 36, 91 в умовах кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (а.с.13) Внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Заповіту вона не складала, що підтверджується довідкою Новоскоморохівської сільської ради Галицького району № 538 від 15.08.2019 року (а.с.14). Відповідно до довідки Новоскоморохівської сільської ради Галицького району № 536 від 15.08.2019 року - на день смерті [PERSON] , 1920 р.н. та яка померла [INFO] проживала та була зареєстрована в с. Нові Скоморохи, Галицького району. З нею була зареєстрована і проживала сестра, [PERSON] , 1935 р.н. (а.с.16). З архівної довідки Державного архіву Івано-Франківської області № Ч-12 (Ц)/06-06 від 30.08.2019 року вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] у с. Нові Скоморохи Рогатинського району (нині Галицький район), хрещена [INFO] у церкві с. Нові Скоморохи, актовий запис 22. (а.с.17) Згідно довідки Новоскоморохівської сільської ради Галицького району № 551 від 29.08.2019 року - [PERSON] та [PERSON] була одна і та ж особа, та була тіткою [PERSON] (а.с.15). Згідно відмови державного нотаріуса Кіщук Л. І. Галицької районної державної нотаріальної контори Івано-Франківської області - у зв`язку із тим, що на майно спадкодавців [PERSON] , яка померла [INFO] і на день смерті була зареєстрована у с. Нові Скоморохи Галицького району та [PERSON] , яка померла [INFO] і на день смерті була зареєстрована у с. Нові Скоморохи, Галицького району, а саме: на земельні частки (пай) у землі, які перебувають в колективній власності с/п «Промінь», що у с. Нові Скоморохи, Галицького району у [PERSON] немає підстав спадкування за заповітом та за законом (згідно Цивільного кодексу УРСР від 1963 року племінника не були спадкоємцями за законом), свідоцтва про право на спадщину на дане спадкове майно не може бути видано (а.с.18). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів, що визначені п. 1 ч.2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Відповідно до вимог ст. 293 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення розглядаються в окремому провадженні. В судовому порядку можуть бути встановлені факти, які перелічено в ст.293 ЦПК України, а також факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у справах про спадкування від 30.05.2008р. №7 встановлено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частинами першої та четвертої статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю, відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для рухомого майна такий строк складає п`ять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 14 травня 2019 року по №910/17274/17 встановила, що не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про умови набуття права власності за набувальною давністю, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Таким чином, аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже, суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна, не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Враховуючи те, що [PERSON] добросовісно заволоділа майном, продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном більше десяти років, відтак за позивачем слід визнати право власності на земельну ділянку. На підставі викладеного,

Outcome: approved