Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до КП «ПКС» Енергодарської міської ради, в якому просить визнати недійсним договір (найму) оренди автомобіля від 23.01.20012 року, укладений між ним та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області Кошкіною В.В., про що здійснено запис в реєстрі за № 376. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 23.01.2012 року між КП «ПКС» Енергодарської міської ради та [PERSON] укладено договір (найму) оренди автомобіля. Предметом договору є прийняття орендарем в тимчасове платне користування на умовах оренди транспортного засобу, а саме: вантажний сміттєвоз ГАЗ 53, р/н [NUMBER]. Орендна плата відповідно до п. 4.1 Договору складає 8000 грн. на місяць. Строк оренди визначений п. 3.1 Договору та встановлений з 01.01.2012 р. по 30.06.2016 р. В подальшому, на підставі ст.. 764 ЦК України, Договір був поновлений на строк до 31.12.2012 р. Оспорюваний правочин - Договір суперечить актам цивільного законодавства, а також недодержання вимог щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що на його думку є підставою для визнання недійсним договору згідно статей 203, 215, 228 Цивільного кодексу України. В ході розгляду справи представник позивача позовні вимоги підтримав та пояснив, що усі підстави заявлених вимог перелічені в позові. В судових дебатах додатково послався на те, що про факт укладення спірного договору позивачу стало відомо лише у січні 2015 року після одержання письмової вимоги про сплату заборгованості по орендній платі від 11.01.2015 року, а тому просить строк позовної давності обраховувати з цієї дати. Відповідач позов не визнав, пославшись на невизначеність позивачем порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, оскільки за законом договір оренди може бути визнаний недійсним лише на майбутнє, а орендні правовідносини між сторонами закінчилися ще рік назад. Також вказав на відсутність доказів порушення публічного порядку та недодержання процедури державних закупівель. Окремо заявив про сплив строку звернення до суду з відповідними вимогами та просив суд застосувати позовну давність. Вислухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. 23 січня 2013 року між громадянином [PERSON] (орендодавець) та Комунальним підприємством «Підприємство комунальної власності» Енергодарської міської ради в особі генерального директора Коврижкіна А.Ю. (орендар) було укладено договір (найму) оренди автомобіля (а/с 6), предметом якого є передача в оренду автомобіля, вантажного сміттєвозу, марки КО 413, моделі на шасі ГАЗ-53, випуску 1986 року, шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], колір синій. Твердження позивача, що цей договір повинен був укладатися за процедурою державних закупівель, яку визначено Законом України «Про здійснення державних закупівель», оскільки первинно встановлений строк його дії неодноразово продовжувався і поряд із спірним договором існували й інші договори оренди інших автомобілів, зокрема договір оренди від 23.01.2012 року з громадянином [PERSON], сумарна вартість яких перевищує 100 тисяч гривень є необґрунтованим. Оскільки згідно частини першої статті 2 Закону України «Про здійснення державних закупівель» (в редакції від 19.01.2012, яка діяла на час спірних правовідносин), цей Закон застосовується до всіх замовників та закупівель товарів, робіт і послуг, які повністю або частково здійснюються за рахунок державних коштів, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 100 тисяч гривень (в будівництві - 300 тисяч гривень), а робіт- 1 мільйон гривень. Зазначений Закон застосовується до підприємств, визначених у пункті 21 частини першої статті 1 цього Закону, у разі якщо підприємства відповідають хоча б одній з таких ознак: 1) підприємство користується податковою пільгою, передбаченою податковим, митним законодавством України, - протягом користування такою пільгою; 2) підприємство відповідно до закону звільнено від обов'язку сплачувати заборгованість перед бюджетами, за єдиним внеском на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, за зобов'язаннями перед фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування - протягом календарного року від дати такого звільнення; 3) отримує пряму або опосередковану бюджетну підтримку, в тому числі у вигляді компенсації частини витрат або відшкодування відсотків за кредитами, - протягом календарного року від дати одержання бюджетної підтримки. Посилаючись на необхідність дотримання процедури державних закупівель при укладенні спірного договору позивач мав би довести існування обумовлених законом підстав та ознак саме на момент його укладення. Момент укладення спірного договору визначається датою його підписання - 23 січня 2015 року. Станом на момент укладення договору, сторони передбачили строк його дії з 01.01.2012 до 30.06.2012 (п.3.1 договору), а розмір орендної плати встановили 8000,00 гривень в місяць (п.4.1). Отже загальна розрахункова сума договору станом на дату його підписання становила 48000,00 грн. В тексті договору відсутні посилання на те, що оплату орендної плати передбачалося здійснювати частково або повність за бюджетні кошти. Від сплати земельного податку позивач був звільнений вже після фактичного укладення договору на підставі рішення Енергодарської міської ради від 07.03.2012 №30. Пролонгація договору на наступний період також відбулася вже після його підписання та спливу строку його дії 30 червня 2012 року. Жодних доказів того, що сторони договору на момент його підписання могли передбачити події, що настануть в майбутньому і уклали договір з наміром неправомірного витрачання бюджетних асигнувань та посягання на суспільні, економічні та соціальні основи держави позивач не надав. Згідно ч. 1 статті 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. В пункті 18 Постанови Пленуму Верховного суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009р. № 9 роз'яснено, що Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК : 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України ( 254к/96-ВР ); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК ( 435-15 ) має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. В ході розгляду справи посилання позивача на існування підстав для визнання недійсним спірного договору оренди, визначений статтею 228 ЦК, не знайшли свого підтвердження. Також суд не знаходить інших підстав, передбачених іншими нормами цивільного права, які приведені позивачем в обґрунтування необхідності визнання недійсним спірного договору. Стаття 203 Цивільного кодексу України містить в собі перелік загальних вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Означені вимоги сторонами додержані, що достеменно підтверджено нотаріальною формою укладеного правочину, під час якої здійснювалася перевірка правоздатності та дієздатності підписантів, їх повноваження тощо. Стаття 215 Цивільного кодексу України розмежовує види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Жодних ознак нікчемності спірного договору позивач не навів, свої вимоги обґрунтував виключно посиланням на статтю 228 ЦК, яка не може бути застосована до спірних правовідносин з вищевказаних підстав. Вирішуючи спір суд вважає доцільним посилання відповідача на неможливість визнання недійсним спірного договору у зв'язку з тим, що орендні правовідносини фактично припинилися задовго до звернення позивача з відповідним позовом. Наведений факт не оспорюється і самим позивачем, який надав до позовної заяви копії акту прийому-передачі орендованого майна в оренду від 23.01.2012 року (а.с. 8) та зворотнього повернення орендованого майна з оренди від 23.09.2014 (а.с. 9) За змістом статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Способами захисту прав при цьому є двостороння реституція або, у разі її неможливості, - відшкодування вартості того, що одержано (частина 1), відшкодування заподіяних збитків та моральної шкоди (частина 2). Згідно з частиною 1 статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення. Разом із тим частиною 3 статті 207 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення. Якщо ж за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним з моменту його виникнення і припиняється на майбутнє, а не з моменту укладення. Фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності проведення між сторонами двосторонньої реституції, тому такий договір повинен визнаватися судом недійсним і припинятися лише на майбутнє, а не з моменту укладення Така правова позиція відповідає правовому висновку Верховного Суду України, який викладено в Постанові від 1 липня 2015 року по справі № 3-195гс15 та роз'ясненням Вищого господарського суду України, які надані в пункті 2.12 Постанови Пленуму від 29.05.2013 № 12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна». Наведені обставини виключають можливість припинення на майбутнє договору, який фактично вичерпав свою дію ще до звернення позивача до суду з відповідним позовом, оскільки однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Аналогічний правовий висновок викладено в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 р. у справі № 6-94цс13. Також суд зауважує на неспроможності правової позиції позивача, що строк позовної давності слід обліковувати з дати одержання вимоги про сплату, бо до цього моменту йому відомо було про факт укладення спірного договору. Спірний договір посвідчено Кошкіною В.В., приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу, а в тексті договору зроблено позначку, що особи громадян, які підписали договір, встановлено, їх дієздатність, а також правоздатність та дієздатність комунального підприємства «Підприємство комунальної власності» Енергодарської міської ради, повноваження його представника перевірено. За таких обставин суд не може прийняти до уваги посилання позивача на те, що до січня 2015 року йому було не відомо про існування вказаного договору, оскільки такі посилання спростовуються змістом договору. Згідно пункту 2.8 Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», щодо вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України, з урахуванням водночас наведеного в підпунктах 2 і 3 пункту 5 Перехідних та прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20.12.2011 № 4176-VI). Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил статті 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки позивач аргументує свої вимоги порушенням процедури державних закупівель, то таке порушення могло бути допущено лише в момент укладення спірного договору, і саме в цей момент позивач як сторона договору та особа, яка вважає себе суб'єктом регулювання відповідними нормами законодавства щодо державних закупівель, повинен був знати про те, що спірний договір має укладатися з дотриманням певної процедури. Тому перебіг позовної давності, виходячи з предмету та підстав заявлених вимог, повинен розпочатися з моменту укладення спірного договору, а не з моменту одержання вимоги про сплату. Аналогічний правовий висновок викладено в Постанові Верховного Суду України від 02.09.2014 по справі №3-84гс14. З моменту укладення спірного договору (23.01.2012) до моменту звернення позивача до суду з вимогою про визнання його недійсним (03.09.2015) минуло 3 роки 8 місяців 20 днів, що свідчить про пропуск позовної давності. Згідно ч.3 ст.257 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed