Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якій просить надати їй дозвіл на тимчасове вивезення дитини [PERSON] , [INFO] на тимчасово окуповану територію до м. Донецька Донецької області, Польщі, Італії, Арменії та до Російської Федерації на строк до досягнення дитиною 16-річного віку без згоди та супроводу батька. Позов обґрунтовано тим, що у позивача в шлюбі з відповідачем народився неповнолітній син [PERSON] , [INFO] . В червні 2016 року рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області за № 185/4484/16-ц від 08.06.2016 року шлюб між сторонами розірвано. В даний час дитина [PERSON] проживає разом з позивачем в м. Маріуполі. Щодо місця перебування відповідача позивачу невідомо, оскільки з 2016 року позивач втратила з ним зв`язок. Вказане унеможливлює отримання письмового дозволу на виїзд дитини [PERSON] за межі України, а саме до м. Донецька, Польщі, Італії, Арменії та до Російської Федерації для побачення з рідними (бабусею і дідусем) та для оздоровлення дітей, в період з 01.08.2019 року по 01.09.2020 року. У судове засідання позивач не з`явилася, подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті суду, причину неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали цивільної справи, вважає що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 03 березня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку (а.с.9). Відповідно до ч.2 ст.155 Сімейного Кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дітей. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дітей, відповідно до законів України. За правилами ст.3 Конвенції про права дитини (прийнята Генасамблеєю ООН 20 листопада 1989 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. Відповідно до ст.18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ч.1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно з ч. ч. 7,8 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Відповідно до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно до п.4 вказаних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до п. 5 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено рівність прав та обов`язків батьків у здійсненні батьківських прав. Відповідач по справі, як вбачається із матеріалів справи, перебуває на непідконтрольній державі Україна території, у м.Донецьку. З наведених обставин суд приходить до висновку, що бажання позивача отримати дозвіл на вивезення дитини не узгоджується з її правами та обов`язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачає обставин, що не обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини сторін за кордон, оскільки сам по собі виїзд малолітньої дитини на територію, де органи влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження може створювати небезпеку для життя та здоров`я дитини. Забезпечення інтересів дітей має відбуватись на підставі та у спосіб, передбачений діючим законодавством. Згідно ст.1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: 1) сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей; 2) внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території, визначеної пунктом 1 цієї частини; 3) надра під територіями, визначеними пунктами 1 і 2 цієї частини, та повітряний простір над цими територіями. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України. На теперішній час вказані території залишаються тимчасово окупованими, до якої позивач просить надати дозвіл на виїзд дитини без згоди батька, існує реальна загроза безпеки для життя та здоров`я дитини (внаслідок переміщення терористичних груп, використання зброї, вибухівки тощо), а тому виїзд дитини до вказаних територій не забезпечує її інтересів, наражає її на небезпеку, що є неприпустимим. Наявна небезпека такого в`їзду для дитини обумовлена збройним протистоянням на цій території, нестабільною ситуацією, яку неможливо прогнозувати та за якої неможливо уникнути ризиків небезпеки для життя та здоров`я дитини. На території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, держава Україна не може забезпечити інтереси та права дитини у цій справі, яка є громадянкою України, а також її повернення на територію, яка контролюється органами державної влади. Позивач також не довела нагальність потреби в`їзду дитини до Польщі, Італії, Арменії та до Російської Федерації. Також позивачка не надала адреси, за якою буде перебувати дитина у разі надання судом відповідного дозволу; доказів на підтвердження наміру повернути дитину на територію України. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна, мета та період поїздки. Верховний Суд вказав, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. (Постанова від 03.07.2019 № 643/1090/17). Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи, що позов не підлягає задоволенню, витрати по сплаті судового збору слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed