Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача, про визнання права власності на земельну ділянку, вказавши, що на підставі договору дарування від 28.08.2004 року є власниками домоволодіння [ADDRESS] кожному з них належить по 1/4 частці вказаного майна, однак мають складнощі з оформлення технічної документації на земельну ділянку, на якій знаходиться зазначене домоволодіння. Управлінням Держземагентства у Криворізькому районі Дніпропетровської області відмовлено їм в оформленні права власності на земельну ділянку та внесенні відповідних відомостей до Державного земельного кадастру, оскільки земельна ділянка раніше вже була приватизована іншою особою. За інформацією Держземагентства у Криворізькому районі Дніпропетровської області зазначена спірна земельна ділянка загальною площею 0,1126, розташована за адресою: [ADDRESS], перебуває у власності у відповідача [PERSON], право власності посвідчене актом на землю серії ДП, зареєстрованим 07.12.1999 року за № 11329, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та ведення особистого підсобного господарства. Зазначене домоволодіння їм було подароване [PERSON] (матір'ю позивача [PERSON] ). [PERSON] свого часу набула у власність вищевказане домоволодіння за договором дарування від 02.08.2002 року, де дарувальником виступав [PERSON] (позивач по праві), який свого часу придбав дане домоволодіння у відповідача [PERSON] За договором купівлі - продажу від 28.08.2000 року [PERSON] набув у власність зазначене вище домоволодіння разом з земельною ділянкою що розташована за тією ж адресою де й домоволодіння, що на праві власності належало [PERSON], зокрема земельної ділянки на підставі Державного акту від 07.12.1999 року. Надалі вказане нерухоме майно передавалося у власність членам їхньої сім'ї. Просять суд визнати за ними як співвласниками домоволодіння [ADDRESS], право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, на якій розташоване зазначене домоволодіння, в рівних частках, що дорівнюють 1/4 частку для кожного. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з заявою про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилася , про день слухання справи повідомлена. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 28 серпня 2000 року позивач [PERSON] за договором купівлі - продажу домоволодіння та земельної ділянки посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], набув у власність домоволодіння та земельну ділянку площею 0,1033 га., за адресою: [ADDRESS] За договором дарування домоволодіння від 02.08.2002 року позивач [PERSON] подарував належне йому майно [PERSON], а саме зазначене вище домоволодіння (л.с. 10). Своєю чергою [PERSON] на підставі договору дарування домоволодіння від 28.08.2004 року (л.с. 5 договір дарування), подарувала належне їй домоволодіння позивачам, у зв'язку з чим позивачі набули право власності на зазначене вище домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS], в рівних частках, що дорівнюють 1/4 частку для кожного. Даний факт був перевірений судом та підтверджений витягом КП ДОР «Криворізьке БТІ» про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.09.2004 року (а.с. 6). Отже, предметом судового спору є земельна ділянка під отриманим позивачами у власність будинком з господарськими приміщеннями. З цих підстав предметом доказування є встановлення обсягу прав, які мали власники будинку (право власності чи право володіння і користування), тобто [PERSON], на спірну земельну ділянку. З договору купівлі продажу домоволодіння та земельної ділянки від 28.08.2000 року (л.с. 11), вбачається, що предметом даного договору є домоволодіння та земельна ділянка, власнику тобто [PERSON] крім домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] належить земельна ділянка , що розташована за тією ж адресою що й домоволодіння, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю виданого 07.12.1999 року на підставі рішення виконкому Криворізької міської Ради № 50/1 від 12.11.1997 року зареєстрованого у Книзі записів держаків на право приватної власності на землю за № 11329. У четвертому пункті зазначено договору вказано що продаж домоволодіння та земельної ділянки вчинено за 8000,00 грн. Належність спірної земельної ділянки [PERSON] також підтверджується відповіддю Управління держземагентства у Криворізькому районі Дніпропетровської області (л.с. 9), відповідно до якої спірна земельна ділянка по [ADDRESS] перебуває у власності відповідача [PERSON], цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та ведення особистого підсобного господарства. Право власності посвідчене державним актом на право приватної власності на землю серії ДП, зареєстрованим 07.12.1999 року за № 11329. При зверненні позивачів до Управління держземагентства у Криворізькому районі Дніпропетровської області, їм було відмовлено у внесені відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру у зв'язку з оформленням земельної ділянки з тих підстав, що земельна ділянка була вже раніше приватизована іншою особою. За таких підстав вони вимушені звернутися до суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Як зазначено в ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (із змінами, внесеними Законом України від 5 березня 2009 року № 1066-V1). Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті, яка передбачає, що право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно - правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. В ст. 116 ЗК України від 25 жовтня 2001 року № 2768 - 111 теж зазначено, що набуття права на землю громадянам та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. У відповідності зі ст. 328 ЦК України право власності виникає на підставах, не заборонених законом, і вважається придбаним правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом. За приписами ч.1 і ч.2 ст.120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) та ч.1 і ч.2 ст.377 ЦК України (в редакції, що діяли до прийняття Закону України № 1702- VI від 05 листопада 2009 року) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Пленум Верховного Суду України в п.18 постанови № 7 від 16.04.2004р. „Про застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ " роз'яснив, що при переході права власності на будівлі та споруди разом з цими об'єктами переходить й право власності чи право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не встановлено в договорі відчуження будівлі та споруди. Законність володіння, користування й розпорядження позивачами житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] ніким не заперечується. Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; Пункт "а" частини першої статті 81 із змінами, внесеними згідно із Законом N 997-V ( 997-16 ) від 27.04.2007 Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності. Виходячи з вищенаведеного, з огляду на перелічені обставини справи закон прямо не забороняє суду ухвалити рішення щодо визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, що набуте на законних підставах, оскільки зробити це у якийсь іншій спосіб є неможливим, тому право позивача є порушеним і підлягає захисту. Аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, оскільки позивачам на праві спільної часткової власності належить по 1/4 частці кожному, житлового будинку з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] то і відповідно з вимогами ст.120 ЗК України за позивачами може бути визнано право власності на вищевказану земельну ділянку, таким чином суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Позивачі не вимагають компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved