Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом до [PERSON], в обгрунтування якого зазначила, що вона та члени її родини є власниками квартири [ADDRESS] корпус 2 у м. Івано-Франківську, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло. На даний час в квартирі зареєстрований відповідач [PERSON], який понад 9 років в ній не проживає. Через прописку відповідача у її квартирі позивачка повинна сплачувати за нього комунальні послуги, внаслідок чого вона несе ряд незручностей з цього приводу. За вказаних обставин просила визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] корпус 2 у м. Івано-Франківську. Позивач в судовому засідання не з"явилася,надала суду заяву,в якій заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Просила суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку через оголошення в редакцію газети «Галичина». Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання , у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі ст.33 Конституції України вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти і користуватись своєю власністю; право власності є непорушним. Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку /квартири/ визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. На підставі свідоцтва про право власності на житло позивачу та членам її родини (доньці) належить на праві власності квартира [ADDRESS] корпус 2 в м. Івано-Франківську (а.с.12-17) Відповідно до копії будинкової книги (а.с.9-11), та довідки КП Єдиний розрахунковий центр (а.с.8) в квартирі [ADDRESS] корпус 2 зареєстровані позивач [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON] Згідно заяви, виданої КП "Єдиний розрахунковий центр" від 20.07.2015 року, в квартирі [ADDRESS] корпус 2 в м. Івано-Франківську відповідач [PERSON] не проживає. Відповідно до ч.1\~ст.156 ЖК України\~з урахуванням ч.1\~ст.405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Цивільним Кодексом України\~передбачена спеціальна норма для визнання членів сім'ї власника такими, що втратили право користування житловим приміщенням (ч.2\~ст. 405 ЦК України), яка підлягає застосуванню до даних правовідносин. Згідно до ч.2\~ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази в їх сукупності, перевіривши відповідність позову [PERSON] діючому законодавству України, суд дійшов висновку про задоволення вимог, оскільки протягом розгляду справи було встановлено, що позивач,як власник квартири, позбавлена можливості у повній мірі використовувати своє право власності у звязку з тим, що за адресою зазначеного нерухомого майна зареєстровано члена її сім»ї відповідача [PERSON], який понад 9 років не проживає за вказаною адресою, його речей там немає. Через те, що відповідач в добровільному порядку з реєстраційного обліку не знявся, позивач змушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг. Причини відсутності відповідача не є поважними, домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності між власником та відповідачем не було. Таким чином, суд вважає за доцільне ухвалити рішення, яким визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved