Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

У листопаді 2020 року [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Свою заяву обґрунтовувала тим, що у жовтні 2019 року вона звернулася до Києво-Святошинського районного відділу Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київський області, щодо оформлення нового паспорта громадянина України в зв`язку з непридатністю для подальшого використання старого. В ході розгляду її заяви-анкети № 4051143 від 28.10.2019 року щодо оформлення паспорта громадянина України в зв`язку з непридатністю для подальшого використання на ім`я [PERSON] , Києво- Святошинським РВ ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області було прийнято рішення про відмову в оформленні паспорта громадянина України, з посиланням на постанову КМУ № 302 від 25.03.2015 (в редакції постанови КМУ від 26.10.2016 р. №745 ) пункту 100, підпункту 3. Дана відмова у оформленні паспорта громадянина України викладена в листі Києво-Святошинського РВ ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області. В даному листі зокрема зазначено, що згідно статті 13 Закону України «Про громадянство України» в редакції Закону України від 08.10.1991 № 1636-ХІI із змінами, якщо дитина народилася за межами держави, але батьки або один із них у цей час постійно проживали на території України є громадянином України. І з метою підтвердження факту проживання її батька [PERSON] на дату, з якою законодавець пов`язує належність до громадянства України, йому необхідно звернутися до відповідного органу реєстрації для отримання даних щодо постійного його проживання в Україні станом на 13.11.1991 року. Виконуючи пропозицію щодо звернення до відповідного органу реєстрації для отримання даних щодо постійного проживання, її батько [PERSON] звернувся за місцем постійного проживання до Шпитьківської сільської Ради і отримав довідку Шпитьківської сільської Ради від 30.01.2020 року, де зазначено, що він постійно проживав на житловій площі [PERSON] з січня 1989 року по 2000 рік. Не маючи можливості одержати документи, що посвідчують факт постійного проживання на території України станом до 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року, з якою законодавець пов`язує належність до громадянства України у позасудовому порядку, її батько звернувся до Києво-Святошинського районного суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення. 03.03.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалив рішення, яким заяву [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнив. Встановив факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , місце народження: село Аревік Ахурянського району, Вірменія, РНОКПП [NUMBER] , на території України в с. Шпитьки, Києво-Святошинського району Київської області, на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року). Отже, як зазначає заявник [PERSON] даним судовим рішенням підтверджена належність її батька [PERSON] до громадянства України. На підставі зазначеного, 03.07.2020р. вона, [PERSON] звернулась до відділу Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київський області із повторною заявою про видачу їй нового паспорта громадянина України в зв`язку з непридатністю старого та додала вищезазначене рішення суду. На дану заяву їй надійшла відповідь листом №80.3232.11-1225/80.3232.1-20 від 09.07.2020, в якому зазначено, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.03.2020 по справі №369/2356/20 за позовом [PERSON] , заінтересована особа: Києво-Святошинський РВ ЦМУ ДМС в м.Києві та Київській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, не впливає на визначення належності до громадянства України [PERSON] . У липні 2020 року вона в третій раз подана заяву до Києво-Святошинського РВ ЦМУ ДМС в м.Києві та Київській області з проханням оформлення нового паспорту громадянина України взамін старого непридатного для подальшого використання, із зазначенням правого обгрунтування. Однак, знову листом Києво-Святошинського РВ ЦМУ ДМС в м.Києві та Київській області № 80.3232.11-1517/80.3232.1-20 від 28.08.2020 їй повідомлено, що для подальшого законного документування паспортом громадянина України їй необхідно надати документи, які підтверджують факт реєстрації постійного проживання на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство» (13 листопада 1991 року). В зв`язку з викладеним, вона вимушена звернутись до суду в порядку окремого провадження з даною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення - встановлення факту її постійного проживання на території України в с. Шпитьки, Києво-Святошинського району Київської області, на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року). Встановлення судом вказаного факту має юридичне значення - для отримання нею громадянства і паспорта громадянина України. Заявник також зазначила, що вона [PERSON] , [INFO] народилася в с. Аревік, Ахурянського району, Вірменія, згідно Свідоцтва про народження від 27.01.1988р. На момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) вона будучи малолітньою постійно проживала разом з її батьками в [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Шпитьківської сільської ради №759 від 14.07.2020. Зокрема в даній довідці зазначено, що вона, [PERSON] , 1988 року народження, постійно проживала разом з батьками [PERSON] та [PERSON] в [ADDRESS] з січня 1989 року по 2000 рік. Отже, вона з дитинства безвиїзно проживає в Україні з її батьками - громадянами України до теперішнього часу, що зокрема підтверджується довідкою Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) компенсуючого типу "РОМАШКА" №69 від 08.07.2020р., згідно якої вона відвідувала цей дошкільний навчальний заклад з 1993 по 1995 роки; довідкою Вишнівського академичного ліцею "Основа" Києво-Святошинської районної ради Київської області від 07.07.2020р. №137, згідно якої вона навчалася у Вишнівській ЗОШ I-III cтупенів №3 з 01.09.1995р. по 20.06.2005р.; Атестатом про повну загальну середню освіту від 26.06.2005р., згідно якого вона закінчила у 2005 році Вишнівську ЗОШ I-III cтупенів №3. 01 квітня 1998 року на її ім`я державним органом України був виданий проїзний документ дитини, на підставі якого вона разом з батьками тимчасово виїздила за кордон держави Україна, а 20.06.2011р. їй виданий паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який дійсний до 20.06.2021р. Після того, як їй виповнилося 16 років, 12 лютого 2004 року на її ім`я був виданий паспорт громадянина України та її місце проживання зареєстровано з 11.03.2008 року за адресою: [ADDRESS] . 11.05.2011 року на її ім`я, як громадянці України, ДПІ у Києво-Святошинському районі видана картка платника податків. Згідно ч. 2 статті 17 Цивільного Кодексу Української РСР, що діяв на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року), місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів. На підставі такого положення закону, як зазначає заявник, факт її постійного безперервного проживання на законних підставах на території України протягом вказаного періоду підтверджується рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.03.2020р. у справі №369/2356/20, що вступило в законну силу, яким встановлено факт постійного проживання її батька [PERSON] , [INFO] , місце народження: село Аревік Ахурянського району, Вірменія, РНОКПП [NUMBER] , на території України в с. Шпитьки, Києво-Святошинського району Київської області, на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року). Даним рішенням суду зокрема встановлено, що в період з січня 1989 року по 2000 рік її батько [PERSON] постійно проживав (а відповідно і вона з ним) в будинку свого брата [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного, заявник [PERSON] просила суд: встановити факт постійного проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , місце народження: село Аревік Ахурянського району, Вірменія, РНОКПП [NUMBER] , на території України в с. Шпитьки Києво-Святошинського району Київської області, разом з батьками: батьком [PERSON] , [INFO] та матір`ю [PERSON] , [INFO] , на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року). Ухвалою судді від 13.11.2020 року відкрито провадження у справі. Представник заявника адвокат Мєстєчкіна О.І. звернулась до суду із заявою, в якій просила розглянути дану справу без її участі та без участі заявника [PERSON] , заяву підтримують та просять задоволити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника заінтересованої особи - Києво-Святошинського районного відділу Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київський області. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви та її задоволення, виходячи з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. З матеріалів справи судом встановлено, що заявник [PERSON] , [INFO] , звернулася з заявою-анкетою №4051143 від 28.10.2019 року до заінтересованої особи у даній справі - Києво-Святошинського районного відділу Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київський області, щодо оформлення нового паспорта громадянина України в зв`язку з непридатністю старого для подальшого використання. Однак, листом їй було повідомлено про прийняте рішення про відмову в оформленні паспорта громадянина України, згідно постанови КМУ № 302 від 25.03.2015 (в редакції постанови КМУ від 26.10.2016 р. №745) пункту 100, підпункту 3, так як нею не надано підтвердження факту проживання її батька [PERSON] на дату, з якою законодавець пов`язує належність до громадянства України, а саме його прописки в Україні станом на 13.11.1991 року. В зв`язку з відсутності прописки [PERSON] в Україні станом на 13.11.1991 року він звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення - його постійного проживання на території України в с. Шпитьки, Києво-Святошинського району, Київської області, на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року). 03.03.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалив рішення, яким заяву [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнив. Встановив факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , місце народження: село Аревік Ахурянського району, Вірменія, РНОКПП [NUMBER] , на території України в с. Шпитьки, Києво-Святошинського району Київської області, на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року). У липні 2020 заявник [PERSON] два рази зверталася із заявами до заінтересованої особи з проханням оформлення нового паспорту громадянина України взамін старого непридатного для подальшого використання, однак отримала відмови з посиланням на те, що для подальшого законного документування паспортом громадянина України їй необхідно надати документи, які підтверджують факт реєстрації постійного проживання на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство» (13 листопада 1991 року). Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Крім того, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України "Про громадянство України"(13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року. Вирішуючи питання встановлення належності до громадянства України, судам слід керуватися, крім Закону України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 року, також Указом Президента України від 27 березня 2001 року N 215/2001 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України", яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок). Так, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» регламентовані випадки належності до громадянства України. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Пунктом другим цієї норми Закону встановлено, що особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав, також є громадянами України. Відповідно до пункту 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року. У пункті 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Відповідно до пункту третього частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про народження від 27.01.1988р. Гудратян [PERSON] , народилася [INFO] в с. Аревік, Ахурянського району, Вірменія. Факт постійного проживання заявника на території України в с. Шпитьки, Києво-Святошинського району, Київської області, на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) підтверджується наступними доказами: - Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.03.2020 у справі № 369/2366/20, яким встановлено факт постійного проживання батька заявника [PERSON] , [INFO] , місце народження: село Аревік Ахурянського району, Вірменія, РНОКПП [NUMBER] , на території України в с. Шпитьки, Києво-Святошинського району Київської області, на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року). А відповідно до ч. 2 статті 17 Цивільного Кодексу Української РСР, що діяв на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року), місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. - Довідкою Шпитьківської сільської ради №759 від 14.07.2020, в якій зазначено, що [PERSON] , 1988 року народження, постійно проживала разом з батьками [PERSON] та [PERSON] в [ADDRESS] з січня 1989 року по 2000 рік. Отже, на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) заявник [PERSON] будучи малолітньою постійно проживала разом з її батьками в [ADDRESS] . - Довідкою Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) компенсуючого типу "РОМАШКА" №69 від 08.07.2020р., згідно якої [PERSON] відвідувала цей дошкільний навчальний заклад з 1993 по 1995 роки; - Довідкою Вишнівського академичного ліцею "Основа" Києво-Святошинської районної ради Київської області від 07.07.2020р. №137, згідно якої вона навчалася у Вишнівській ЗОШ I-III cтупенів №3 з 01.09.1995р. по 20.06.2005р.; - Атестатом про повну загальну середню освіту від 26.06.2005р., згідно якого [PERSON] закінчила у 2005 році Вишнівську ЗОШ I-III cтупенів №3. - Проїзним документом дитини, виданим 01 квітня 1998 року на її ім`я державним органом України - Паспортом громадянина України для виїзду за кордон на ім`я [PERSON] , виданим 20.06.2011р., дійсного до 20.06.2021р.; - Копією паспорта громадянина України виданого 12 лютого 2004 року на ім`я [PERSON] , згідно якого її місце проживання зареєстровано з 11.03.2008 року за адресою: [ADDRESS] . - Карткою платника податків на ім`я [PERSON] за № [NUMBER] , виданої 11.05.2011 року ДПІ у Києво-Святошинському районі, як громадянці України. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31 березня 1995 року № 5 із змінами і доповненнями, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Згідно ст. 9 Закону України "Про правонаступництво України" №1543-XII від 12.09.1991р., всі громадяни Союзу РСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, є громадянами України. Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про громадянство України" від 18.01.2001 року встановлено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. При цьому, поняття постійного (безперервного) проживання на території України визначено статтею 1 Закону України "Про громадянство України", якою безперервним (постійним) проживанням в Україні визнається проживання на території України особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів. Встановлення юридичного факту проживання в Україні у вищезазначені періоди часу в порядку цивільного судочинства підтверджено висновками в Постанові Верховного Суду від 22.08.2018р. у справі №363/214/17-ц та в Постанові Верховного Суду від 25.09.2019р. у справі №127/12369/18. Таким чином, суд приходить до висновку, що заявник [PERSON] на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) будучи малолітньою дійсно постійно проживала на території України в [ADDRESS] , разом зі своїми батьками, а тому наявні підстави для задоволення заяви в порядку, передбаченому ст.ст. 315-319 ЦПК України.

Outcome: approved