Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

10 травня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до відповідача [PERSON] міської ради Дніпропетровської області про визнання незаконною дії та про зобовязання вчинити певні дії, якою просив визнати незаконними дії [PERSON] міської ради Дніпропетровської області щодо складання і направлення на адресу [PERSON] листа від 20.04.2016 року № 193 «Про розгляд заяв» та зобовязати [PERSON] міську раду Дніпропетровської області розглянути на пленарному засіданні питання щодо надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,1000 га, та ведення особистого селянського господарства площею 0,1075 га за адресою: Дніпропетровська обл., м. Павлоград, вул. Шосейна, 3. Обґрунтовуючи позов, позивач посилається на те, що він є власником квартир № 1 та № 2 в будинку № 3 по вулиці Шосейна в місті Павлограді Дніпропетровської області. Житловий будинок № 3 по вулиці Шосейна в місті Павлограді Дніпропетровської області складається з двох квартир та має господарські будівлі і споруди, які розташовані на земельній ділянці площею 0,2075 га. Виконавчий комітет [PERSON] міської ради в 2002, 2005 та 2006 роках надавав власникам квартир № 1 і № 2 житлового будинку № 3 по вулиці Шосейна в місті Павлограді Дніпропетровської області відповідні дозволи на будівництво подвіряних будівель, реконструкцію житлового будинку з прибудовою до будинку та будівництво гаражу. Рішенням Виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 23.03.2005 року № 276 «Про зняття з балансу приватизованих будинків» житловий будинок № 3 по вулиці Шосейна в місті Павлограді Дніпропетровської області був списаний з балансу КП «Управління житлово-комунального господарства». 04 квітня 2016 року він звернувся до [PERSON] міської ради Дніпропетровської області із заявами № 1358 та № 1359 про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,1000 га, та ведення особистого селянського господарства площею 0,1075 га, з передачею їх в оренду. Листом № 193 від 20.04.2016 року «Про розгляд заяв» [PERSON] міська рада Дніпропетровської області відмовила йому у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою. В обґрунтування даної відмови [PERSON] міська рада Дніпропетровської області зазначила, що надання земельних ділянок для обслуговування окремих квартир в житловому будинку чинним законодавством не передбачено; земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Спільне майно багатоквартирного будинку, до якого входить і земельна ділянка, є спільною сумісною власністю співвласників, тому вони не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку; було встановлено відсутність присвоєння однієї поштової адреси квартирам 1 та 2 як окремому житловому будинку. Вважає дії [PERSON] міської ради Дніпропетровської області щодо складання і направлення на його адресу листа від 20.04.2016 року № 193 «Про розгляд заяв» є незаконними. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовільнити. Від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та дослідивши письмові докази по справі в підтвердження вказаних обставин, суд вважає що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач, на підставі договору дарування квартири від 23.09.2003 року, посвідченого [PERSON], державним нотаріусом Першої [PERSON] нотаріальної контори за № 2-2348, є власником квартири № 1, а на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.10.2001 року, зареєстрованого [PERSON] товарною біржею за № 10/08-НД, та договору купівлі-продажу 2/3 часток квартири від 19.03.2016 року, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом [PERSON] нотаріального округу Дніпропетровської області за № 427 - власником квартири [ADDRESS] (а.с.14-22). За даними архівного витягу від 12.04.2016 року № П-156, виконком [PERSON] міської ради Дніпропетровської області рішенням № 276 від 23.03.2005 року «Про зняття з балансу приватизованих будинків» вирішив списати з балансу комунального підприємства Управління житлово-комунального господарства житловий будинок № 3 по вулиці Шосейна в місті Павлограді Дніпропетровської області (рік введення в експлуатацію - 1956, кількість квартир - 2, залишкова балансова вартість - 27202) (а.с.38). За даними технічних паспортів, виготовлених КП «[PERSON] МБТІ» станом на 16.03.2016 року, житловий будинок № 3 по вулиці Шосейна в місті Павлограді Дніпропетровської області складається з двох квартир, власником яких є позивач, і має господарські будівлі та споруди, які розташовані на земельній ділянці площею 0,2075 га (а.с.23-34). 04 квітня 2016 року позивач звернувся до [PERSON] міської ради Дніпропетровської області із заявами про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,1000 га, та ведення особистого селянського господарства площею 0,1075 га, з передачею їх в оренду (а.с. 39). Листом № 193 від 20.04.2016 року «Про розгляд заяв», за підписом міського голови, [PERSON] міська рада Дніпропетровської області відмовила позивачу у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою. В обґрунтування такої відмови в листі зазначено, що надання земельних ділянок для обслуговування окремих квартир в житловому будинку чинним законодавством не передбачено; земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Спільне майно багатоквартирного будинку, до якого входить і земельна ділянка, є спільною сумісною власністю співвласників, тому вони не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку; було встановлено відсутність присвоєння однієї поштової адреси квартирам 1 та 2 як окремому житловому будинку (а.с.40). Ст. 40 ЗК України визначено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами. Ч.3 ст. 22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. За правилами ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі формування нової земельної ділянки. При цьому розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, передбачених ст. 122 цього Кодексу. За приписами ч.2 ст. 123 ЗК України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Ч.3 ст. 123 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об'єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу. Ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання з регулювання земельних відносин. Ч.ч.1,2 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Із вищенаведеного та досліджених судом письмових доказів вбачається, що під час складання та направлення на адресу позивача листа № 193 від 20.04.2016 року «Про розгляд заяв» [PERSON] міська рада Дніпропетровської області діяла із порушенням вимог закону, оскільки заяви позивача про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок не були розглянуті на пленарному засіданні депутатів ради та по ним не було прийнято відповідного рішення ради, як того вимагають положення ЗК України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Ч.2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім цього, наведені в листі [PERSON] міської ради Дніпропетровської області № 193 від 20.04.2016 року «Про розгляд заяв» підстави відмови у задоволені заяв позивача про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,1000 га, та ведення особистого селянського господарства площею 0,1075 га, з передачею їх в оренду - не передбачені ч. 3 ст. 123 ЗК України. Частиною 14 ст. 123 ЗК України передбачено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. Пунктом 7 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» розяснено, що земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного кодексу України; далі - ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування. Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи невирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК та інші), крім спорів, передбачених частиною першою статті 16 Закону України від 17 листопада 2009 року № 1559-VI "Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності", про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (статті 210, 211 ЗК), про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок (стаття 212 ЗК). Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Стаття 15 ЦК України\~\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільного права та інтересів визначені в ст. 16 ЦК України - Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи\~\~відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади,\~\~органу влади\~\~Автономної Республіки Крим\~\~або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55,\~\~\~\~124 Конституції\~\~України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Таким чином, суд дійшов висновку, що зібрані у справі докази у своїй сукупності є підставою для задоволення позову повністю.

Outcome: approved