Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»(далі ПАТ КБ «ПриватБанк»)звернулось до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 13 червня 2008 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 26017,86дол. США з сплатою 15% за користування кредитними коштами та з кінцевим строком повернення кредиту до 13 червня 2028року. На забезпечення належного виконання [PERSON] умов кредитного договору,13 червня 2008року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS]. Позивач зазначав, що [PERSON] належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 14 квітня 2014 року становить 2726,77 дол. США, що еквівалентно 35366грн.26коп. Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS], шляхом продажу предмета іпотеки з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем із отриманням витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, із отримання дублікату правовстановлюючих документів на нерухомість, із можливістю здійснення позивачем необхідних дії для продажу предмета іпотеки, а також веселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та проживають у спірній квартирі. Представник позивача в судове засідання не прибув, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач, відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. З письмової згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи,судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 13 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 26017,86дол. США з сплатою 15% за користування кредитними коштами та з кінцевим строком повернення кредиту до 13 червня 2028року.(а.с.11-13) 13 червня 2008року між позивачем та [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS] (а.с.18-20) Загальна площа квартири [ADDRESS] становить 41,20кв.м. Статтею 526 ЦК України, встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Однак, в порушення умов кредитного договору відповідач [PERSON] належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання по погашенню кредиту, в результаті чого станом на 14.04.2014 року виникла заборгованість за кредитним договором від 13.06.2008року становить 2726,77 дол. США., що за курсом НБУ становить 35366,26грн. Судом встановлено, що у власності відповідачів не знаходиться інше нерухоме майно, а також спірна квартира використовується останніми як місце постійного проживання. ПАТ КБ «ПриватБанк» 10.03.2014року направив кожному з відповідачам вимогу про усунення порушення відповідно до ст.35 ЗУ «Про іпотеку» (а.с.9) Відповідно до ч.1 ст.33 та ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої позовні вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з п.22 договору іпотеки, укладеного між сторонами, іпотекодержатель має право в разі порушення іпотекодавцем зобов'язань звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.9 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. В ч.1 ст.40 Закону України „Про іпотеку" зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У ч.2 і ч.3 цієї ж ст. 40 законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч.3 ст.109 ЖК України. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою ч. 1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку". Матеріалами справи встановлено, що позивачем за вихідним № 30.1.0.0/2-850 від 10.03.2014 року була надіслана відповідачам письмова вимога про добровільне звільнення квартири. Виходячи із зазначених норм закону та положень договору іпотеки, суд вважає, що заявлений позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. 7 червня 2014року набув чинності Закону України № 1304-VІІ, згідно з пунктом 1 статті 1 до якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Проте за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України. У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Разом з тим, мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Поскільки спірна квартира яка є предметом іпотеки використовується відповідачами як місце постійного проживання, загальна площа якої не перевищує 140кв.м., суд вважає, що ці обставини є підставою у зв'язку із задоволенням позову для визначення порядку його виконання,зокрема із зазначенням вказівки на те, що рішення не підлягає примусовому виконанню на період дії Закону України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що набрав чинності 07 червня 2014 року. Така ж правова позиція висловлена Верховним судом України в постанові від 25 березня 2015року у справі №6-44цс15. На підставі наведеного та

Outcome: approved