Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] за довіреністю - [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON], в якому після уточнення позовних вимог просить надати дозвіл [PERSON] оформити проїзні документи (закордонний паспорт) та подати до Консульства Республіки Польща відповідні документи на відкриття візи для тимчасового виїзду неповнолітньої дитини [PERSON] за межі України без згоди [PERSON], а також надати дозвіл [PERSON], без згоди [PERSON] на одноразовий виїзд за кордон, а саме у Республіку Польща, неповнолітній дитині [PERSON] у супроводі матері [PERSON] з 01 червня 2017 року по 30 серпня 2017 року, з метою провідати родину та відпочинку. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що родичка позивачки, яка проживає у м.Варшава Республіки Польща зробила офіційне запрошення для доньки позивачки [PERSON], щоб вона разом з позивачкою на період літніх канікул у школі змогла провести літні канікули у м.Варшава, однак відповідач [PERSON] не надає згоди на виїзд дитини за кордон. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні уточнив позовні вимоги щодоперіоду для виїзду дитини [PERSON] у Республіку Польща, а саме просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України дитини - [PERSON] в період з 01 червня 2017 року по 25 серпня 2017 року. Просить позов задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Пояснив, що двоюрідна сестра матері позивачки проживає у м.Варшава Республіки Польща та зробила офіційну заяву-запрошення для доньки позивачки та її доньки [PERSON], щоб вона змогла провести літні канікули у м.Варшаві. Пояснив, що на даний час малолітня [PERSON] проживає разом із матір'ю [PERSON] Батьки дитини не підтримують стосунків, шлюб між ними розірвано. Належно повідомлений відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився повторно, не повідомивши суд про причини неявки, а тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Представник органу опіки та піклування Борщівської районної державної адміністрації Бородін М.О. в судовому засіданні вважає, що слід надати дозвіл без згоди батька на тимчасовий виїзд дитини за кордон, оскільки це буде відповідати її інтересам. Дослідивши матеріали справи, докази, надані позивачем, суд встановив наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Сторони у справі [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане повторно 16.03.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Борщівського районного управління юстиції Тернопільської області). В судовому засіданні судом встановлено, що на даний час малолітня [PERSON] проживає разом із матір'ю [PERSON] Батьки дитини не підтримують стосунків, шлюб між ними розірвано. Відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон. Малолітня дитина [PERSON] навчається у 7-В класі Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №16 ім.В.Левицького Тернопільської міської ради Тернопільської області (довідка Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №16 ім.В.Левицького від 21.04.2017 р. №162). Згідно заяви, перекладеної з польської мови та посвідченої 13.02.2017 року нотаріусом у м.Варшава, [PERSON] дає згоду на запрошення до себе в період канікул, тобто з 01.06. до 25.08.2017 року внучки з її родини, що залишається в Україні, [PERSON], [INFO], дочки [PERSON]. Зазначає, що вона пенсіонерка та має постійну пенсію і може забезпечити її повне перебування у неї, забезпечити її житлом та харчуванням. Між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] виник спір щодо тимчасового виїзду малолітньої дитини за кордон для провідування родини та відпочинку без згоди другого з батьків та оформлення відповідних документів для його виїзду на певний період, оскільки [PERSON] відмовляється надати тимчасовий дозвіл виїзд доньки за кордон. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України та Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Згідно з принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 7 статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. На підставі ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч.ч.1,2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 3 статті 313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтею 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (надалі Правила), визначено, що виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. У підп.1 п.4 Правил вказано, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Виходячи з наведеної норми для безперешкодного виїзду малолітньої [PERSON] за кордон разом із матір'ю з метою провідування родини та відпочинку необхідний дозвіл батька. Батько без жодних об'єктивних причин дозвіл на виїзд дитини за кордон в добровільному порядку не надає, чим фактично позбавляє доньку права на відпочинок. У відповідності до ст.9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд їх дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог, а тому позивачці [PERSON] слід надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України дитини - [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON], у супроводі матері [PERSON] у Республіку Польща в період з 01 червня 2017 року по 25 серпня 2017 року, з метою провідати родину та відпочинку, а також дозвіл на вчинення необхідних дій щодо виготовлення проїзних документів (закордонного паспорта) та одержання візових документів на неповнолітню [PERSON] без згоди батька [PERSON] для виїзду та супроводу [PERSON] у Республіку Польща в період з 01 червня 2017 року по 25 серпня 2017 року. На підставі вищезазначеного та ч.7 ст.7, ст.141, ч.2 ст.150, ч.ч.1,2 ст.155 СК України, ч.3 ст.313ЦК України, ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України", ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, принц. 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, пп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57,

Outcome: approved