Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-16 00:00:00

Позивач звернулася до Бахмацького районного суду з даним позовом про визнання права власності на житловий будинок та господарські будівлі, які знаходяться в [ADDRESS], обгрунтовуючи свої вимоги тим, що дане домоволодіння відноситься до типу «колгоспних дворів» і станом на 15.04.1991 року в ньому проживав батько позивача [PERSON], який помер [INFO] і спадщину після смерті якого прийняла позивач. Проте, у зв»язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вищевказане домоволодіння, [PERSON] не має можливості належним чином зареєструвати свої спадкові права на спірну нерухомість, оскільки, з огляду на відсутність правовстановлюючих документів на вищевказане домоволодіння, нотаріус відмовляє позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, тому за захистом своїх прав вона звернулася до суду. Учасники провадження в судове засідання не з»явилися; позивач та представник відповідача надали суду заяви про розгляд справи без їх участі; позивач заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити; заперечень проти позову не надійшло. Судом на підставі ч.2 ст.197 ЦПК України, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Повно та всебічно дослідивши усі докази по справі, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до слідуючого висновку. В судовому засіданні встановлено, що в домоволодінні, яке розташоване в [ADDRESS] та має статус "колгоспного двору", станом на 15.04.1991 року був зареєстрований і проживав батько позивача - [PERSON], який був головою двору та помер [INFO], а також його дружина [PERSON], яка померла [INFO] та брат [PERSON], який помер [INFO] ( а.с.8,9,10,11, 40,42). Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.6 Постанови від 22.05.1995 року № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (з наступними змінами), до правовідносин, що виникли до 15.04.1991року, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, що було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, які регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні, розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Згідно із Законом УРСР "Про сільську Раду народних депутатів трудящих УРСР" (від 02.06.1968р.) кожна сільська рада вела погосподарські книги. В заглавній частині особистого рахунку записувались прізвище, ім'я по батькові глави сім'ї, на ім'я якого відкрито особовий рахунок, він і був власником будинку, іншим чином реєстрація власності в сільській місцевості передбачена не була за виключенням договорів дарування, міни, купівлі-продажу, пожиттєвого утримування, спадкування. З введенням в дію Закону України "Про власність" 1991 року та ЦК України 2003 року будь-якого іншого порядку реєстрації збудованих до 15.04.1991 року в сільській місцевості домоволодінь або їх перереєстрації не передбачається, самовільно збудованими вони також не являються так як будувалися і реєструвались згідно діючого на той час законодавства. Таким чином, враховуючи вимоги законодавства, які регулювали власність колгоспного двору, домоволодіння в [ADDRESS], на праві власності належало [PERSON], [PERSON] та [PERSON] і кожен з них мав право на 1/3 його частину. Проте, у власників відсутні правовстановлюючі документи на належні їм частини домоволодіння, оскільки на момент його зведення реєстрація будинку у сільській місцевості не вимагалася. Згідно з повідомленнями Бахмацької районної державної нотаріальної контори № 1686/01-16, № 1687/01-16 від 06.07.2017 спадщина після смерті [PERSON] та [PERSON] не відкривалась, оскільки ніхто із спадкоємців не звертався до нотаріуса із відповідними заявами (а.с.49-52). Згідно із законодавством, діючим на час смерті вищевказаних осіб, [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину після смерті своїх дружини та брата. Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до положень ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на дану нерухомість. Згідно з повідомленням Бахмацької районної державної нотаріальної контори від 19.06.2017 року № 1518/01-16 спадкова справа після померлого [PERSON] була відкрита за заявою [PERSON]; заповіт у справі відсутній; свідоцтва про право на спадщину не видавалось (а.с.29). Таким чином спадщину після смерті [PERSON] прийняла його донька [PERSON], проте, нотаріус не може видати їй свідоцтво про право на спадщину у зв»язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючого документа на належну йому нерухомість (а.с.18). Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року „Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості на житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні (а.с.33). Згідно з довідкою КП «Прилуцького міжміського БТІ» б/н від 16.05.2017 року, станом на 31.12.2012 року житловий будинок за вищезазначеною адресою в БТІ не зареєстрований (а.с.12). Таким чином, після смерті свого батька позивач набула право на спірне домоволодіння, однак відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок та господарські будівлі в [ADDRESS] наразі унеможливлює оформлення за позивачем права власності на успадковану нею нерухомість. Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У відповідності до ст.1 протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства та на умовах передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача та визнання за нею права власності на житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS]. На підставі викладеного та ст.ст.13, 41 Конституції України, ст.ст. 1217, 1261,1268, 1269 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року „Про судову практику у справах про спадкування»,

Outcome: approved