Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

04.03.2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, зазначаючи, що на підставі розпорядження Новоазовської райдержадміністрації № 192 від 04.08.2005 року йому видано державний акт серії ЯА №991967 на право власності на земельну ділянку площею 10,13 га, яка розташована на території Розівської сільської ради Новоазовського району Донецької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Належною йому земельною ділянкою користувався відповідач на підставі договору оренди земельного пая від 06.02.2002 року. Після отримання ним державного акту на право власності та виділення його в натурі він, позивач, жодних договорів з відповідачем не підписував. При цьому відповідач продовжував виплачувати орендну плату за користування земельною ділянкою. В 2012 році він, позивач, вирішив самостійно займатися сільськогосподарським виробництвом, проте представник відповідача повідомив йому, що неможливо, оскільки з ним укладено договір оренди землі, при цьому не надав копію зазначеного договору. В 2013 році на запит адвоката, до якого він звернувся за юридичною допомогою, з відділу Держкомзему він, позивач отримав копію завірену копію договору оренди землі без номеру та дати, підписаний начебто сторонами та зареєстрований 07.12.2007 року за №040716400400 в Новоазовському ДП «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельним ресурсам». Ознайомившись з договором він виявив, що в договорі стоїть не його підпис, зазначений договір він не підписував та про його існування стало відомо тільки в 2013 році. Просив визнати недійсним договір оренди землі, зареєстрований за №040716400400 між ним та відповідачем, а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати. У судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, за присутності його представника адвоката [PERSON], позов задовольнити. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу в його відсутність, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача, надав заперечення проти позову, просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі з наступних підстав. По-перше, договір укладено відповідно до вимог чинного законодавства та він є дійсним. Договір було укладено в письмовій формі з погодженням усіх наявних істотних умов, позивач на час укладення договору мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було спрямоване на укладення договору. На час укладення договору був чинний Порядок державної реєстрації договорів оренди землі, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.1998 року № 2073 (далі «Порядок»). Пунктами 10-12 Порядку передбачено послідовність дій для реєстрації договору оренди земельної ділянки, згідно якої для висновку про можливість державної реєстрації спеціальним органом державної влади, якому надана відповідна компетенція з державної реєстрації договорів, проводиться комплексна перевірка наданих документів, в тому числі тексту редакції договору на відповідність закону, за результатами якої робиться висновок про відповідність договору чинному законодавству та можливості його державної реєстрації або про відмову в реєстрації. Договір оренди, що укладений між сторонами, зареєстровано у встановленому порядку у 07.12.2007 року у Новоазовському РВ ДРФ ДП «Центр Державного земельного кадастру при державному комітеті» за №040716400400. Тобто договір, укладений між сторонами, повністю відповідає вимогам законодавства та волі сторін. По-друге, позивач не підтвердив доказами обставини, котрими обґрунтував позовні вимоги. Також представник відповідача надав заяву з проханням застосувати встановлену ст.257 ЦК України позовну давність в три роки до вимог позивача. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі державного акту серії ЯА №991967 від 04.08.2005 року є власником земельної ділянки площею 10,13 га (а.с.6), розташованої на території Розівської сільської ради Новоазовського району Донецької області, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Так, з копії договору оренди землі (а.с.10-11) вбачається, що між сторонами по справі був укладений у письмовій формі договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець [PERSON] передав орендарю ДП «Ілліч - Агро Донбас» належну йому, орендодавцю, в оренду земельну ділянку площею 10,13 га. З висновку повторної судово-почеркознавчої експертизи № 3922/02/3923/03 від 19.12.2013 року (а.с.61-64) вбачається, що підпис в оригіналі договору оренди землі без номеру, зареєстрованому 07.12.2007 року за №040716400400, розташований на звороті другого аркуша документа в графі «орендодавець» виконано не [PERSON], а іншою особою. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 і ч.3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди підлягає державній реєстрації й на підставі ч. 1 ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України, ч. 2 ст. 125 Земельного Кодексу України та ст. 18 Закону України «Про оренду землі» є укладеним з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України і пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з наступними змінами і доповненнями до неї, підставою недійсності правочину є недодержання саме в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Як було встановлено в судовому засіданні, спірний договір був зареєстрований в державному підприємстві «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам». Проаналізувавши докази і дав їм оцінку в їх сукупності, суд приходить до висновку, що спірний договір оренди земельної ділянки, оскільки він підписаний обома сторонами договору, є вчиненим, і тому в світі п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» він може бути визнаний судом недійсним, оскільки у судовому засіданні позивачем доведено, що його волевиявлення на укладення договорів оренди землі з ДП «Ілліч-Агро Донбас» не було, оскільки це ствердження позивача підтверджується висновком вищенаведеної судової почеркознавчої експертизи, а тому на підставі ст.203 ЦК України суд визнає спірний договір недійсним. Також суд, вважає таким, що не підлягає задоволенню заява представника відповідача про застосування строків давності, виходячи із наступного. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У п. 28 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В силу ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до положень норм ст. 18 Закону України «Про оренду землі», ст. 125 Земельного кодексу України та статей 210, 640 ЦК України договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Такий правочин є укладеним (вчиненим) з моменту його державної реєстрації. Отже, суд критично ставиться до заперечення представника відповідача проти позову з підстав пропущення позивачем строку позовної давності, передбаченого ст.257 ЦК України, так як суд вважає, що позивач не міг ознайомитися з текстом договору у момент підписання у та перевірити його на відповідність вимогам передбаченим ст. 15 Закону України «Про оренду землі», оскільки не отримав його на руки, що не заперечується сторонами. Копія спірного договору була отримана позивачем на запит адвоката з відділу Держкомзему за листом № 213 від 27.02.2013 року (а.с.9). Слід зазначити, що захист права власності гарантується як національним законодавством, так і ст.1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського суду з прав людини. Так у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватись своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховував позивач, порушено відповідачем. Зазначена правова позиція суду повністю співпадає з правовими висновками суду касаційної інстанції, які викладені в листі Вищого спеціалізованого суду України від 27.09.2012 року № 10-1391/0/4-12 "Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм земельного законодавства" та постановах Верховного Суду України від 6 лютого 2012 року у справі №6-104ц11, від 14 березня 2012 року у справі №6-7цс12, від 4 квітня 2012 року у справі №6-21цс12. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 114,70 грн., а також за проведення судово-почеркознавої експертизи 900,48 грн. та 1836,00 грн.

Outcome: approved