Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом, в якому просила встановити факт її спільного проживання однією сімєю із [PERSON] в період з 1987 року і до часу його смерті, а також визнати їх спільною сумісною власністю наступне майно: житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами за адресою: Миколаївська область, Вітовський район, с. Шевченкове, вул. Першотравнева, 6, земельну ділянку, площею 0,25 га, виділену для його будівництва та обслуговування за тією ж адресою, земельну ділянку, площею 5,6 га, виділену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах Шевченківської сільської ради того ж району, а також автомобіль [NUMBER]. На обґрунтування своїх вимог вказувала, що проживала однією сімєю як дружина та чоловік, але без реєстрації шлюбу з громадянином [PERSON] в с. Шевченкове Жовтневого (тепер Вітовського) району Миколаївської області. Вони вели спільне господарство, мали сумісний бюдєжет, піклувалися один про одного аж до його смерті 22 серпня 2017 року. За час їх проживання вони спільно набули зазначене майно, тому вона претендує на 1/2 його частину, в зв'язку з чим також просила визнати за нею право власності на 1/2 частину кожного із зазначеного виду майна, зареєстрованого на праві власності за померлим [PERSON] Під час розгляду справи зменшила свої вимоги і, окрім встановлення факту спільного проживання, просила визнати спільним майном житловий будинок і земельну ділянку, площею 0,25 га, виділену для його будівництва та обслуговуванню, та поділити їх, визнавши за нею право власності на 1/2 їх частину. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та просили задовольнити з тих же підстав, що й були зазначені у позовній заяві, а також додали, що [PERSON] багато й тяжко хворів, тому вона доглядала та піклувалася за ним і приймала участь у витратах на лікування, що також підтверджує її право на частину набутого майна. Відповідачка та її представник заперечували проти задоволення позову, вказуючи, що вона є дочкою померлого [PERSON] і має право на спадщину на вказане майно у першу чергу порядку спадкування за законом. А доказів про те, що це майно є їх спільною власністю і позивачка має право на його частину, не надано. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази в справі, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. 22 серпня 2017 року в с. Шевченкове Вітовського району Миколаївської області помер громадянин [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі на наступне нерухоме майно: -житловий будинок, розташований по вул. Перошотравневій 6, у с. Шевченкове Вітовського (раніше Жовтневого) району Миколаївської області, -земельну ділянку, площею 0,25 га, виділену для будівництва та обслуговування будинку за цією ж адресою. На дану спадщину претендує відповідачка як онука померлого в порядку спадкування за законом за правом представлення (ст. 1266 ЦК України), яка прийняла спадщину шляхом подання заяви до приватного нотаріуса [PERSON] В той же час, [PERSON], яка спільно проживала із [PERSON] заявила претензію про набуття спадкового майна під час їх спільного проживання з померлим спадкодавцем, і, виходячи з цього, право на його половину. Спірний будинок [PERSON] набув у свою власність згідно договору дарування від 16 липня 1988 року, укладеного ним та його матір'ю [PERSON], який був посвідчений секретарем виконавчого комітету Шевченківської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. Земельна ділянка перейшла у його власність в порядку приватизації відповідно до рішенням виконавчого комітету тієї ж сільської ради від 06 травня 1996 року, що підтверджено державним актом, виданим 18 грудня 1996 року Шевченківською сільською радою Жовтневого (тепер Вітовського) району Миколаївської області серії МК № 08178. Виходячи з положень ст. 6 та ст. 17 ЗК України 1990 року (чинного на час набуття ділянки у власність), Декрету Кабінету Міністрів України № 15 від 26 грудня 1992 року Про приватизацію земельних ділянок, Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян, затвердженого Наказом державного комітету України по земельним ресурсам від 15 лютого 1993 року № 10, а також і ст. 22 КпШС України, вказана земельна ділянка є його особистою приватною власністю, так як це майно набуте не під час шлюбу чи спільного проживання осіб без реєстрації шлюбу або ж внаслідок спільної праці, а майно одержане громадянином як частка із земельного фонду. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. Позивачка зі своїм представником посилалися на те, що отриманий померлим за життя будинок був фактично ними разом перебудований, в тому числі побудовані господарські будівлі та споруди. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ Про власність (далі ЗУ Про власність), відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права власності. Правила статей 22, 28, 29 КпШС України (щодо правового режиму майна, набутого за час шлюбу) в цих випадках не застосовуються. Так, згідно зі статтею 17 ЗУ Про власність, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 ЗУ Про власність, статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України Про власність"), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Саме такі правові висновки неодноразово висловлювались Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13, від 11 березня 2015 року № 6-211цс14. Статтями 12 та 13 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна чи його суттєвому поліпшенні, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. При цьому, слід акцентувати, що, як було зазначено вище, будинок до померлого [PERSON] перейшов за договором дарування, тому, виходячи з положень ст. 243 ЦК УРСР, ст. 24 КпШС України та 12, 13 ЗУ Про власність він є його особистою приватною власністю і поділу не підлягає. Однак, в судовому засіданні позивачка та її представник вказували, що за час проживання однією сім'єю із [PERSON] вони за спільні кошти провели поліпшення будинку і фактично він повністю перебудований, в ньому проведено газ, водозабезпечення та інше, тому вона має право на 1/2 частину будинку. Проте суд не приймає цих посилань, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Так, відповідно до технічного паспорту на будинок, складеного комунальним підприємством Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації 30 жовтня 2017 року, будинок по вул. Першотравневій, 6, в с. Шевченкове Вітовського району Миколаївської області був побудований в 1950 році, інші житлові будівлі, крім сараю Ж - у період 1989- 1991 років. Робочий проект по газифікації будинку оформлений на ім'я [PERSON] і даних, що позивачка здійснювала оплату по його виготовленню та реалізації відсутні. Відповідно до записів в її трудовій книжці вона з 1988 року по 1995 рік працювала продавцем магазину райспоживспілки, але розмір заробітної плати, який би давав можливість підтверджувати її участь в будуванні господарських споруд будинку та у його поліпшенні, не відомий. Допитані в судовому засіданні свідки своїми поясненнями також не підтвердили конкретну її участь у поліпшенні майна. Посилання позивачки на хвороби померлого [PERSON] і її догляд за ним також не підтверджують її участі в поліпшенні спірного майна. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed