Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

02.06.2015 року представник Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ Дельта Банк, який є правонаступником ТОВ «Комерційний банк «Дельта», звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості на суму 1100.79 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 02 червня 2008 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір №003-24008-020608, відповідно до умов якого банк надав відповідачеві кредит в сумі 1329.00 грн. на умовах, визначених договором; з огляду на те, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання, станом на 13.05.2015 року виникла заборгованість на загальну суму 1100.79 грн., яка складається з заборгованості за сумою кредиту 738.24 грн.; заборгованості за відсотками 11.67 грн., заборгованості за комісіями 350.88 грн., яку позивач просить стягнути з [PERSON] в судовому порядку. Сторони в судове засідання не з»явилися, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення. Позивач в позовній заяві просить справу розглянути без участі його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, направив на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі та письмові заперечення проти позову, в яких просить застосувати строк позовної давності та відмовити в позові і стягнути з позивача витрати на правову допомогу. У відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до слідуючого висновку. Як встановлено в судовому засіданні, 02 червня 2008 року між сторонами був укладений кредитний договір № 003-24008-02068, згідно умов якого ТОВ Комерційний банк «Дельта» надав [PERSON] грошові кошти в сумі 1329.00 грн. на придбання майна; кредит надано на строк 12 місяців з кінцевим терміном повернення та сплати всіх плат не пізніше 01 червня 2009 року (а.с.6). Пунктом 2.3 кредитного договору встановлено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти, виходячи зі ставки 5.00% в рік (а.с.6). Згідно з п.2.9 договору відповідач зобовязався щомісяця сплачувати рівними частинами суму грошових коштів, яка включає заборгованість за кредитом, заборгованість по сплаті процентів та плати за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 158.00 грн. (а.с. 6). Судом встановлено, що [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, відсотків та комісії не виконав і станом на 13.05.2015 року заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором № 003-24008-02068 складає 1100.79 грн., яка включає в себе заборгованість за сумою кредиту 738.24 грн.; заборгованість за відсотками 11.67 грн., заборгованість за комісіями 350.88 грн., наявність якої підтверджується наданим позивачем розрахунком (а.с. 4,5). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 цього кодексу, якщо інше не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст.ст. 1049, 1050 зазначеної вище глави ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього кодексу. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно вимог ч.ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Судом встановлено, що останній платіж в рахунок погашення кредитної заборгованості був здійснений відповідачем 22.10.2008 року, що підтверджується повідомленням позивача та розрахунком заборгованості. У свою чергу банк звернувся до суду з позовом до відповідача лише 02.06.2015 року, тобто з порушенням строків позовної давності. Доказів того, що банк надсилав відповідачеві повідомлення про те, що останній має за кредитним договором прострочену заборгованість, суду не надано; клопотання про поновлення строків звернення до суду із зазначенням поважності причин пропуску строку позовної давності, позивачем не заявлено. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність поважних причин пропуску строку позовної давності і вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити, оскільки сплив строк позовної давності і відповідач наполягає на його застосуванні, що узгоджується з правовим висновком Верховного суду України у справі 6-20цс14 від 19.03.2014 року. Оскільки позивач згідно Закону України «Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору, спір вирішений не на його користь, то у відповідності до положень ст.88 ЦПК України компенсацію цих судових витрат слід покласти на рахунок держави. Окрім того, відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідачем [PERSON] в підтвердження понесених судових витрат, пов»язаних з розглядом вказаної справи, була надана квитанція № 62 від 14.07.2015 року про сплату ним адвокату [PERSON] 300 грн. за складання заперечень на позов. Вказані судові витрати є витратами на правову допомогу. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що витрати на правову допомогу відносяться до витрат, пов»язаних з розглядом справи, які у відповідності до ст.88 ЦПК України підлягають розподілу між сторонами. Також, виходячи з аналізу ст. ст. 84 та 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Згідно Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. У зв»язку з тим, що в матеріалах справи наявні документи в підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу в сумі 300 гривень, то дані витрати підлягають стягненню з відповідача, оскільки, вони належним чином підтверджені і їх розмір не перевищує граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах. На підставі викладеного та ст. ст. 257, 261, 267, 526, 530, 614, 625, 629, 1049.1054,1050 ЦК України,

Outcome: approved