Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з вона з відповідачем з 4 серпня 2007 року перебуває в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу вона разом із [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] та автомобіль марки FORD, модель MONDEO, білого кольору, 2013 року випуску, номерний знак [NUMBER], номер кузова (шасі, рама) WF0EXXGBBEDP18476. На даний час виникла необхідність поділу спільного майна подружжя, але відповідач у добровільному порядку відмовляється провести такий розпід тому позивач змушена звернутись до суду із вказаним позовом. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовільнити із підстав наведених у позові. Представник позивача, адвокат [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що позивач та відповідач з 4 серпня 2007 року перебувають в зареєстрованому шлюбі. В шлюбі ними були придбані квартира [ADDRESS] та автомобіль марки FORD, модель MONDEO, білого кольору, 2013 року випуску, номерний знак [NUMBER], номер кузова (шасі, рама) WF0EXXGBBEDP18476. На даний час відповідач в добровільному порядку не погоджується поділити спільне майно, а тому позивач звернулася до суду з позовом та просить визнати об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]. Просить визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири № 51, яка знаходиться по вул. Б. Хмельницького, 52 в м. Сміла. Окрім того просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] - 187883 грн. 50 коп. 1/2 частини вартості автомобіля марки FORD, модель MONDEO та понесені нею судові витрати в сумі - 5978 грн. 90 коп.. Відповідач в судове засідання не зявився, надав до суду відзив на позовну заяву, який просив врахувати під час ухвалення рішення. Представник відповідача, адвокат [PERSON], в судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги вони не визнають в повному обсязі, оскільки вважають позов необґрунтованим та безпідставним, а тому просять суд відмовити у його задоволенні. Свої заперечення на позов представник відповідача мотивував тим, що\~ вказане позивачем майно було набуте відповідачем за рахунок його особистих грошових коштів, а тому зазначене майно є об'єктом приватної власності відповідача та не може бути предметом поділу. Представник відповідача послався на норму статті 60 СК України - визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Представник відповідача вказав на те, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Представник відповідача вважає, що позивачем ані в позовній заяві ані в судовому засіданні не доведено, що спірне майно придбано за спільні кошти подружжя, а відповідач, навпаки, довів суду, що кошти є його особистим майном. Отже це є\~ підставою для відмови у позові щодо поділу такого майна. Стосовно позовних вимог позивача щодо квартири, представник відповідача пояснив наступне: вказану квартиру відповідач придбав за кошти, які він набув до шлюбу із позивачкою, як дохід від роботи торговим представником по продажу техніки на ТОВ «АМАКО УКРАЇНА». До шлюбу відповідач у 2007 році, за рахунок двох разових виплат - в січні та травні 2007 року, та за рахунок раніше заощаджених коштів, зміг назбирати грошові кошти в сумі 43000 грн., щоб придбати квартиру для своєї новоствореної сімї. Обставини наявності у відповідача заощаджень, що були надбані відповідачем до шлюбу підтверджуються матеріалами справи. Водночас, позивачкою не доведено документально наявність джерел її доходів, за рахунок яких вона могла набути грошові кошти до шлюбу або під час нього, яких би було достатньо, щоб оплатити половину вартості квартири. Стосовно позовних вимог щодо автомобіля представник відповідача вказав на те, що він також як і квартира був придбаний за рахунок власних коштів відповідача. А саме зазначив, що відповідач офіційно працюючи торговим представником по продажу техніки ТОВ «АМАКО Україна» отримав премію в серпні 2013 року та березні 2014 року, а також вз'явши у борг частину коштів придбав автомобіль «Ford Mondео», дані кошти є особистою власністю одного з подружжя, та не можуть бути предметом поділу. Зважаючи на вище вказане представник відповідача вважає, що як квартира [ADDRESS] так і автомобіль «Ford Mondео», придбані хоч і в період шлюбу із позивачем, але за його особисті кошти, які є його особистою власністю, а тому не можуть бути спільним майном подружжя та на підставі цього позов до задоволення не підлягає. Суд, вивчивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до\~ цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передебачених цим Кодексом випадках. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Ст. 81 ЦПК вказує на те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії 1 СР № 029162 від 4 серпня 2007 року (а.с.13) [PERSON] відповідач та Хлівна (після укладення шлюбу [PERSON]) О.О. уклали шлюб 4 серпня 2007 року, який зареєстровано відділом ДРАЦС по м. Смілі Смілянського МУЮ у Черкаській області, актовий запис № 316. Як вбачається з копії договору купівлі продажу квартири\~ від 17 жовтня 2007 року (а.с.7) [PERSON] придбав трьох кімнатну квартиру [ADDRESS]. Власником даної квартири вказано відповідача, відповідна реєстрація права власності проведена відповідно до вимог Законодавства, що підтверджується витягом з державного реєстру правочинів (а.с.8) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.10). Вказана квартира була придбана в період перебування позивача та відповідача в зареєстрованому шлюбі, отже вона є спільним майном подружжя та підлягає розподілу між ними. Згідно копії договору 19/14 купівлі продажу на замовлений автомобіль від 24 березня 2014 року вбачається, що [PERSON] придбав у власність 24 березня 2014 року автомобіль «Ford Mondео», тип кузова 5 D, 2013 року випуску, білого кольору, номерний знак [NUMBER], номер кузова (шасі, рама) WF0EXXGBBEDP18476 (а.с.14). Вказаний автомобіль також був придбаний під час пребування сторін у шлюбі. З копії договору купівлі продажу 7141/2017/621682 транспортного засобу від 13 вересня 2017 року вбачається, що [PERSON] продав автомобіль «Ford Mondео», тип кузова 5 D, 2013 року випуску, білого кольору, номерний знак [NUMBER], номер кузова (шасі, рама) WF0EXXGBBEDP18476 за 375767 грн. (а.с.15). Позивач згоди на продаж автомобіля не надавала та жодних коштів від його продажу не отримувала, а\~ тому з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення кошти від його продажу в розмірі 1/2 частини його вартості. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям\~ права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним\~ із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Згідно з пунктом 22 вищевказаної постанови поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Зі змісту п.п. 23,24 постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. В п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року встановлено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно доЗакону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Посилання відповідача на те, що як квартира так і автомбіль хоча і були придбані під час перебування у шлюбі з позивачем, але за його особисті кошти, які він отримував офіційно працюючи у ТОВ «АМАКО УКРАЇНА» як заробітну плату та премію, а тому вказане майно є його особистою власністю, повністю спростовуються матеріалами справи та не мають законодавчого підгрунтя. А саме, ч. 3 ст. 57 СК України вказує на те, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Відповідач на підтвердження того, що він придбав майно, яке є предметом спору, за свої особисті кошти надав до суду довідку № 00000000089 від 29 листопада 2017 року з ТОВ «АМАКО Україна» (а.с.44-45), згідно якої дохід [PERSON] за період з 1 січня 2011 року по 22 червня 2016 року склав 1361719 грн. 37 коп., окрім того на підтвердження того, що він отримував премії, які вважає особистими коштами, надав суду Додаток № 1 нарахувань (а.с.46), згідно якого [PERSON] в період з 1 січня 2011 року по 22 червня 2016 року отримав місячну премію у розмірі 1197295 грн. 71 коп., отримання щомісячних премій відповідачем підтверджується і копіями розрахункових листів (а.с.51,55,56,58,62). Окрім того відповідач на підтвердження своїх тверджень про те, що отримана в ТОВ «АМАКО Україна» премія (за рахунок якої і було придбане спірне майно) є його особистим майном та не підлягає до поділу, надав до суду витяг з наказу згідно положень про преміювання, згідно якого [PERSON] за 2007 рік отримав премію у розмірі 109639 грн., за 2013 рік 109030 грн., за 2014 рік 419960 грн.. Як вбачається з наданого відповідачем положення про преміювання працівників ТОВ «АМАКО Україна» від 1 січня 2007 року преміювання працівників підприємтва може здійснюватись відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати праці та за виконання виробничих завдань і функцій за підсумками роботи за місяць. В окремих випадках за виконання особливо важливої роботи. В наданих відповідачем довідках про дохід (а.с.44-45,47,53,60), додатках до нарахувань (а.с.46,48,54,62) та розрахункових листах (а.с.51,55,56,58) не вказано який саме вид премії виплачено [PERSON] та за які заслуги. Окрім того таких даних не містить і сам витяг з наказів згідно положень про преміювання наданого відповідачем. Ст. 2 ЗУ «Про оплату праці» вказує на те, що додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Зважаючи на це суд приходить до висновку, що отримана [PERSON] премія є складовою заробітної плати, а тому відповідно є спільним майном\~ подружжя. З матеріалів справи вбачається, що спірне майно, квартира [ADDRESS] та автомобіль марки FORD, модель MONDEO, білого кольору, 2013 року випуску, придбані за час перебування сторін у шлюбі, право власності на які належним чином зареєстровано на відповідача в органах, що здійснюють таку реєстрацію, відтак, підлягає поділу між сторонами. Суд не приймає до уваги твердження відповідача та такі спростовуються матеріалами справи, про те, що автомобіль та квартира придбані ним за власні кошти (за рахунок премій), оскільки, останнім не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження вказаних фактів. При цьому суд враховує, що на час придбання вищевказаного автомобіля та квартири сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Відповідно до копії договору купівлі продажу 7141/2017/621682 від 13 вересня 2017 року (а.с.15) відповідач продав автомобіль FORD, модель MONDEO, білого кольору, 2013 року випуску за 375767 грн. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача та стягнення з відповідача компенсації за 1/2 частину вартості вищевказаного автомобіля в сумі 187883 грн. 50 коп. Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS] була придбана за час шлюбу подружжям, відтак належать сторонам на праві спільної сумісної власності, які відповідно мають рівні частки у цьому майні. При цьому, суд враховує те, що правовий режим такої власності має враховувати інтереси всіх її власників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Відтак, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов"язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно з ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу представник позивача, адвокат [PERSON] надав суду ордер серії ЧК № 37496 від 22 січня 2018 року\~ (а.с.29),\~ розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу (а.с.105) та квитанцію на оплату юридичних послуг на суму 2600 грн., тому, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат за надання правничої допомоги в розмірі 2600 грн. Разом з тим, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи позивачем за подачу позовної заяви до суду сплачено судовий збір в сумі 3378 грн. 90 коп. (а.с.1). Отже, враховуючи задоволення позовних вимог, сплату позивачем судового збору в сумі 3378 грн. 90 коп. та 2600 грн. витрат за надання правничої допомоги, суд приходить висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача\~ 5978 грн. 90 коп. судових витрат повязаних з розглядом справи. Керуючис ст. 15, 16, 368, 372 ЦК України, ст. 76, 81, 89, 133, 137, 141, 280, 263-265 ЦПК України, ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, суд, -

Outcome: approved