Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

11 січня 2018 року позивач [PERSON], [INFO], звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], [INFO], про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що з червня 2015 року взаємовідносини з чоловіком ускладнились і вони не можуть порозумітись, з того ж часу вони фактично припинили шлюбні відносини і сумісне господарство не ведуть, подружжя мешкає окремо один від одного. Позивачка вважає, що поновити шлюб та зберегти родину неможливо. Від даного шлюбу подружжя має двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Діти проживають із позивачкою за взаємною згодою сторін. Матеріальну допомогу на їх утримання відповідач надає. В судове засідання, позивачка не з'явилась, проте надала заяву слухати позов за її відсутності, наполягає на позові, просить розірвати шлюб із відповідачем, дітей залишити проживати разом із нею, залишити їй прізвище після розірвання шлюбу "[PERSON]" /а.с. 24/. В судове засідання, відповідач не з'явився, проте надав заяву слухати позов за його відсутності, з позовними вимогами згоден, проти розірвання шлюбу не заперечує. Також він не заперечує проти того, що їх спільні діти будуть проживати з матір'ю. /а.с. 19/. Згідно з ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оцінивши усі докази, зібрані по справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час підготовчого судового засідання по справі, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, суд дійшов до таких висновків. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов'язані з розірванням шлюбу. В силу ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Сім'я є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства та держави. Як регламентує ст. 1 ч.2 СК України, регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім'ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов'язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім'ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. У відповідності до вимог ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. За правилами, встановленими ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 16 серпня 2003 року, свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER] від 16 серпня 2003 року, актовий запис № 228, зроблений відділом реєстрації актів цивільного стану Дружківського міського управління юстиції Донецької області /а.с. 9/. Від цього шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: доньку - [PERSON], [INFO], та сина - [PERSON], [INFO] (а.с. 10,11). Судом було встановлено, що спільне життя сторін не склалося, вони не можуть порозумітися, що привело до повного розладу у стосунках. З червня 2015 року подружжя мешкає окремо один від одного, спільного господарства не веде. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає встановленим, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сім'ї та поновлення шлюбних відносин неможливо, позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті права сторін та їх малолітніх дітей. Беручи до уваги те, що сторони не проживають однією сім'єю тривалий час, примирення між ними не відбулося, обидва наполягають на розірванні шлюбу, суд приходить до висновку, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] існує формально, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та інтересам їх дітей, тому застосування строку для примирення не вбачається за доцільне та шлюб між подружжям підлягає розірванню. Відповідно до положень частини 1 статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку із реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка по справі, наполягала на залишенні прізвища, яким іменувалась у шлюбі, відповідач заперечень суду не надав. Тому суд вважає за можливе залишити позивачу після розірвання шлюбу прізвище «[PERSON]». Між подружжям було досягнуто згоди, що спільні діти подружжя залишуться, після розірванння шлюбу, проживати разом з матір`ю. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved