Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-29 00:00:00

Представник комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» звернувся до Московського районного суду м.Харкова із заявою про застосування примусової госпіталізації відносно [PERSON] на підставі ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Заява обґрунтована тим, що 28.07.2021 о 17 годині 10 хвилин в КНП ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» був госпіталізований [PERSON] , оскільки направлений на госпіталізацію бригадою МШД-104 28.07.2021 лікарем-психіатром Глушкіним, який після огляду [PERSON] зробив висновок про необхідність його госпіталізації у психіатричний стаціонар для обстеження або лікування у зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби. Підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку [PERSON] , які надійшли від лікаря - психіатра МШД-104 Глушкіна та батька хворого [PERSON] [PERSON] був оглянутий черговим лікарем-психіатром у приймальному відділенні [PERSON] , яка підтвердила висновок про необхідність госпіталізації. 29.07.2021 [PERSON] був оглянутий комісією лікарів-психіатрів КНП ХОР «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня №3» у складі заступника генерального директора Черкасової О.А., завідувача Центру психіатричної допомоги дітям [PERSON] , лікаря-психіатра дитячого Горшеньова М.І., яка підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію згідно рішення про госпіталізацію згідно зі ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Також комісія лікарів-психіатрів КНП ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» дійшла висновку, що [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад в формі помірної розумової відсталості, яка потребує особливої уваги та лікування, внаслідок чого становить небезпеку для себе внаслідок безпорадності. Внаслідок захворювання дана особа має потребу в примусовому лікуванні в умовах психіатричного стаціонару, згоду на яке хворий дати не може у зв`язку з його безпорадністю. Ухвалою суду від 30.07.2021 до участі у справі було залучено заінтересовану особу - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Харківської міської ради. У судовому засіданні представник заявника лікар-психіатр Горшеньков М.І. пояснив, що [PERSON] вже перебував на лікуванні у лікарні, був виписаний, батькам було рекомендовано звернутися до гастроентеролога, чого батьками зроблено не було. 28.07.2021 [PERSON] був доставлений вдруге. Лікар висловив сумніви, що у психіатричні лікарні зможуть допомогти хворому, не може стверджувати, що пацієнт має суто психічне захворювання, за можливості його огляне гастроентеролог, оскільки у [PERSON] наявні розлади травної системи. Прокурор у судовому засіданні заяву комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» полагався на розсуд суду з врахуванням відсутності чіткої позиції представника лікарні. Заінтересована особа [PERSON] підтримав клопотання лікарні, просив його задовольнити. Представник заінтересованої особи органу опіки та піклування Федоровська О.С., яка є головним спеціалістом сектору забезпечення реалізації прав дитини Служби у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, у судовому засіданні підтримала заяву та просила її задовольнити. Особа, щодо якої вирішується питання про примусову госпіталізацію до психіатричного стаціонару, [PERSON] о у судовому засіданні висловив згоду на лікування. Адвокат в судовому засіданні поклалася на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, вважає заяву комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до супровідного листка №936/1307 КЗОЗ «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» та талону до нього 28.07.2021 о 16 годині 35 хвилин [PERSON] був доставлений з квартири до ХОКПЛ №3 з попереднім діагнозом психічні розлади неуточнені (а.с.13). Із заяви [PERSON] , батька особи щодо якої розглядається питання, вбачається, що він просить госпіталізувати свою дитину у психіатричну лікарню у зв`язку з погіршенням стану здоров`я: безсоння, роздратованість, тривожність, агресія до родичів (а.с.11). Із запису лікаря приймального відділення від 07.06.2021 вбачається, що [PERSON] скарг не висловлює. Батько скаржиться на неспокійну поведінку впродовж останнього часу (непосидючий, постійно ходить по дому, перевертає каструлі, чашки, при цьому сміється, засовує пальці в рот, викликає блювоту, царапає себе), відставання в розумовому розвитку від однолітків, не виявляє інтересу до спілкування з дітьми, моторні стереотипи (розгойдується, трясе руками, мичить), повторює питання, слова, непристосованість в побуті, неохайність. Діагноз при госпіталізації: F71.1 значні відхилення у поведінці пацієнта, які потребують особливої уваги і лікування (а.с.9). Відповідно до протоколу №392 від 29.07.2021 [PERSON] надійшов до психіатричного відділення повторно в цьому році. Дитина безпорадна, потребує нагляду з боку персоналу. Діагноз: помірна розумова відсталість F71.1. Застосована примусова госпіталізація за ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» у зв`язку з неспроможністю (а.с.10). Відповідно до акту психіатричного огляду від 29 липня 2021 року [PERSON] встановлений діагноз - помірна розумова відсталість, яка потребує особливої уваги і лікування, в результаті чого становить небезпеку для себе внаслідок безпорадності, тому потребує примусової госпіталізації в психіатричний стаціонар згідно із ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Відповідно до ст.3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Підпунктом «е» п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб, серед іншого, для законного затримання психічнохворих, відповідно до процедури, встановленої законом. Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (п. 79, 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07). У параграфі 39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що за виключенням випадків крайньої необхідності, людина не повинна позбавлятися свободи до тих пір, доки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є душевнохворою. Сама сутність того, в чому потрібно переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об`єктивної медичної експертизи. З огляду на вимоги процесуального закону та відповідно до ст. 14 - 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» рішення про надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку приймається виключно судом. Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» закріплено презумпцію психічного здоров`я, відповідно до якої кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Презумпція психічного здоров`я є неспростовною, тобто вважається юридичним фактом, допоки не буде спростованою на підставах та в порядку, передбачених Законами України. До настання такого спростування вказана презумпція діє, оскільки вона передбачена Законом, і не потребує встановлення судом. Відповідно до ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Згідно вимог ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність такої госпіталізації. Відповідно до ст.1 Закону України «Про психіатричну допомогу» тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Згідно ч.2 - 5 ст.27 Закону України «Про психіатричну допомогу» виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного розладу, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. У висновку комісії лікарів зазначено як підставу для примусової госпіталізації зазначено - безпорадність та необхідність особової уваги і лікування. В той же час, на уточнюючі запитання суду, лікар повідомив, що раніше [PERSON] перебував на лікуванні в їх відділенні, він сам одягається, їсть, проте за ним потрібен сторонній нагляд. Лікар висловив сумніви щодо необхідності саме психіатричної допомоги [PERSON] . При цьому суд зауважує, що наявність психічного розладу та потреба в постійному догляді [PERSON] не може бути підставою для примусового лікування пацієнта. Так, у відповідності до ч.1 ст.23 Закону України «Про психіатричну допомогу» відомості про наявність у особи психічного розладу та її потребу в постійному сторонньому догляді, що містяться у висновку лікарської комісії, є підставою для влаштування особи, яка страждає на психічний розлад, до закладу соціального захисту осіб, які страждають на психічні розлади за наявності для особи віком до 18 років - письмової заяви батьків або іншого законного представника та рішення органу опіки та піклування, прийняте на підставі висновку лікарської комісії за участю лікаря-психіатра. Крім того, суд враховує, що у судовому засіданні [PERSON] не заперечував проти лікування. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка досягла 14 років, госпіталізується до закладу з надання психіатричної допомоги добровільно - на її прохання або за її усвідомленою письмовою згодою. Суд вважає, що [PERSON] за потреби може отримати психіатричну допомогу добровільно на його прохання, що спростовує необхідність в примусовій госпіталізації до психіатричного стаціонару. Суд не може ставити під сумнів висновок комісії лікарів у даній справі, але вважає, що наявність одного лише висновку комісії лікарів не достатньою для доведення критерію небезпечності та безпорадності [PERSON] , що було б підставою для його примусової госпіталізації, оскільки представником лікарні не доведено критерії, які можуть слугувати для примусового лікування особи, а саме: має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; обґрунтованість тривалого утримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Також не доведено представником лікарні наявність такого критерію для примусової госпіталізації, відповідно до ст. 14 ЗУ "Про психіатричну допомогу" як вчинення чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби, оскільки саме на цю підставу лікарня посилалася у своїй заяві як на підставу для примусової госпіталізації. Зазначена позиція суду відповідає висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07. Також відповідно до правової позиції Верховного суду від 12.12.2019 року у справі № 552/886/19: "При цьому колегія суддів виходить із того, що встановлення судового контролю за процедурою примусової госпіталізації передбачає дослідження та оцінку судом висновку лікарів-психіатрів КП «ПО КПЛ ім. О. Ф. Мальцева» від 15 лютого 2019 року № 12 про доцільність госпіталізації особи у відділення стаціонару лікарні без її усвідомленої згоди у сукупності з іншими доказами, що підтверджують такий стан особи, який дає підстави саме для примусової госпіталізації. Сама по собі наявність такого висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди. Враховуючи наведене, відсутні передбачені законодавством України підстави для госпіталізації [PERSON] до лікарні у примусовому порядку без його згоди, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про госпіталізацію [PERSON] у психіатричний стаціонар. Судові витрати розподілу не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed