Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом до [PERSON] в обгрунтування якого зазначила, що вона є власником житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування та копією технічного паспорта.На даний час в будинку зареєстрований [PERSON] та відповідач [PERSON], яка з червня 2013 року, в будинку не проживає. За вказаних обставин позивач просила визнати відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, яке знаходиться в [ADDRESS]. В судове засідання представник позивача не з"явився, надав суду заяву, в якій заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку - через оголошення в редакцію газети «Галичина». Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання , у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі ст.33 Конституції України вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти і користуватись своєю власністю; право власності є непорушним. Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку /квартири/ визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. На підставі договору дарування 71\\100 житлового будинку [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.3-4). Відповідно до копії технічного паспорта (а.с.5-9) та розрахунку ідеальних часток в загальній власності на будинковолодіння позивач [PERSON] Є власником [ADDRESS]. Згідно довідки Крихівецької сільської ради від 24.09.2015 року №1606 відповідачка [PERSON] в будинку по адресі в [ADDRESS] не проживає з червня 2013 року. ( а.с.12). Згідно копії облікової картки об"єкта погосподарського обліку на будинковолодіння( а.с.42) та довідки сільської ради (а.с.43) в будинку по адресі в [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та відповідач [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Цивільним кодексом України передбачена спеціальна норма для визнання членів сім'ї власника такими, що втратили право користування житловим приміщенням (ч.2 ст.405 ЦК України, яка підлягає застосуванню до даних правовідносин. Згідно до ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази в їх сукупності, перевіривши відповідність позову [PERSON] діючому законодавству України, суд дійшов висновку про задоволення вимог, оскільки протягом розгляду справи було встановлено, що позивач,як власник будинковолодіння, позбавлена можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв"язку з тим, що за адресою зазначеного нерухомого майна зареєстровано члена її сім»ї - відповідача [PERSON]., яка з червня 2013 року не проживає за вказаною адресою, її речей там немає. Причини відсутності відповідача не є поважними, домовленості щодо користування житловим приміщенням або збереження права на користування житловим приміщенням на час відсутності між власником та відповідачкою не було. Таким чином, суд вважає за доцільне ухвалити рішення, яким визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке знаходиться в [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved