Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до ТзОВ «Львівські автобусні заводи» про стягнення заборгованої заробітної плати за вимушений простій. В обгрунтування заявлених вимог покликається на те, що вона працювала у ТзОВ «Львівські автобусні заводи" з квітня 2007року, звільнена 27.05.2011р. На 2009рік на підприємстві був встановлений виробничий табель-календар відповідно до наказу-постанови директора №161 від 11.12.2008 року (2004 робочі години). В подальшому адміністрацією товариства було видано ряд наказів, в тому числі наказ №3/1 від 02.02.2009р. та наказ №9 від 23.02.2009р., якими змінювався встановлений режим роботи, при цьому істотно змінювалися умови праці в бік погіршення. Так, наказом №9 встановлено з 23.02.2009р. дводенний робочий тиждень, наказом №3/1 встановлено з 01.04.2009р. один робочий день на місяць. 07.05.2012року рішенням Сихівського районного суду м.Львова, залишеного без змін Апеляційним судом Львівської області вищевказані накази скасовані. Про порушення свого права - визнання незаконними і скасування наказів №3/1, №9 їй стало відомо в день проголошення ухвали суду апеляційної інстанції, тобто з 23.05.2013р. Згідно проведених розрахунків позивачем, вона перебувала у вимушеному простої не зі своєї вини 1514год., заробітна плата за цей час складає на менше 13040,59грн. Просить стягнути з відповідача в її користь 13040,59грн. заробітної плати за вимушений простій, який відбувся не з її вини за період з 01.01.2009р. по 10.11.2009р. У судове засідання позивач не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просить слухати справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи. На підставі ст.169,224 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), проти чого позивач не заперечив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працювала в ТзОВ «Львівські автобусні заводи» на посаді начальника відділу технічної документації управління головного конструктора з 01 квітня 2007 року по 11 листопада 2009 року , звільнена згідно п.1 ст.40 КЗпП України,що стверджується копіює трудової книжки позивача (а.с.30). Як встановлено судом, за час праці позивача в ТзОВ «Львівські автобусні заводи», директором даного товариства Челяпіним С.М. видано ряд наказів, які істотно змінювали умови праці на підприємстві. Так, наказом №3/1 від 02.02.2009року «Про зміни в графіку роботи підприємства» з 01.04.2009року для працівників підприємства встановлено 1 робочий день в місяць - перший понеділок місяця (а.с.33). Згідно наказу №9 від 23.02.2009року «Про зміни в графіку роботи підприємства» з 23.02.2009 року встановлено 2-х денний робочий тиждень з 8-ми годинним робочим днем в однозмінному режимі (а.с.34). 07.05.2012року Сихівським районним судом м.Львова ухвалено ріщення суду в цивільній справі за позовом [PERSON] до ТзОВ «Львівські автобусні заводи» про стягнення заборгованості по заробітній платі, плати за вимушений простій не по вині працівника, відшкодування моральної шкоди, визнання недійсними та скасування наказів, зобов'язання вчинення певних дій. Вищевказаним рішенням суду, зокрема скасовано накази ТзОВ «Львівські автобусні заводи» від 02.02.2009 року №3/1 та від 23.02.2009 року №9 (а.с.35-42). Згідно з ухвали Апеляційного суду Львівської області від 23.05.2013року, рішення Сихівського районного суду м.Львова від 07.05.2012 року залишено без змін (а.с.43-50). Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що про порушення свого права - визнання незаконними та скасування наказів №3/1, №9 позивачу стало відомо в день проголошення ухвали суду апеляційної інстанції - 23.05.2013р. Згідно ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Рішенням Коституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 15.10.2013 №8-рп/2013, роз'яснено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Із позовною заявою про стягнення заборгованої заробітної плати за вимушений простій позивач звернулася до суду 12.06.2013р. Як вбачається із наказу-постанови №161 від 11.12.2008року директора ТОВ «ЛАЗ» на 2009рік затверджено виробничий табель-календар роботи підприємства при 5-денному робочому тижні (40 годин) з двома вихідними днями в суботу і неділю; річний фонд робочого часу при 40-годинному робочому тижні становить 2004 години (а.с.31). Відповідно до ст.113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки, встановленого працівникові розряду (окладу). Згідно з ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Судом також встановлено, що з 01.01.2009р. по 10.11.2009р. [PERSON] не виплачувалася заробітна плата у зв'язку з простоєм не з її вини. Разом з тим, накази, згідно яких позивачу не виплачувалася заробітна плата у зв'язку з простоєм, скасовані рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 07.05.2012р. у справі №2-2782 (а.с.35-42), в результаті чого, заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі, згідно розрахунку становить 13040,59грн. Таким чином враховуючи вищевказане, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення, оскільки дійсно у відповідача наявна заборгованість по заробітній платі перед позивачем, представник відповідача в судове засіданні не з'явився та не представив суду жодних доказів на спростування вимог позивача, а тому позов слід задовольнити. Згідно з ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відтак, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути в користь держави 243,60 грн.

Outcome: approved