Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

04 листопада 2021 року [PERSON] звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що йому на праві власності належить будинок [ADDRESS] , зазначає, що 66/800 часток житлового будинку він придбав у [PERSON] та до теперішнього часу значиться зареєстрованою колишній власник цього будинку - відповідачка [PERSON] , яка фактично у вказаному житловому приміщенні не проживає та її речі в будинку відсутні. За наведених обставин, враховуючи, що відповідачка у вказаному житловому приміщенні не проживає, не є членом сім`ї позивача, її реєстрація в будинку яка належить позивачу, створює перешкоди в реалізації ним своїх прав як власником майна, а добровільно знятися з реєстрації відповідачка бажання не виявляє, позивач вимушений був звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] . Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності, на задоволенні позову наполягав та не заперечував проти вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів з постановленням заочного рішення. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки за останньою відомою адресою місця проживання [PERSON] зареєстрованої у встановленому законом порядку, що підтверджено відповіддю на запит суду, направлений у порядку ст. 187 ЦПК України. Однак відповідачка у судове засідання не з`явилася, як не з`явилася і до поштового відділення для отримання судових повісток. У зв`язку із чим, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідачки був здійснений шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Однак [PERSON] , будучи повідомленою у встановленому законом порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи, не використала наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явилася у судове засідання без повідомлення причин, не подала відзив, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у її відсутності від неї до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, оскільки відповідачка, будучи повідомленою належним чином про дату, час і місце судового засідання не з`явилася у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подала відзив, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів із постановленням заочного рішення. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 12 листопада 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 06 грудня 2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 06 грудня 2021 року прийнято рішення про розгляд справи у заочному порядку. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. Відповідно до свідоцтва про право власності за законом від 16 вересня 1987 року, [PERSON] , [PERSON] успадкували майно в рівних частках, а саме будинок [ADDRESS] , після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Вказане свідоцтво посвідчене державним нотаріусом Першої слов`янської державної нотаріальної контори Донецької області УССР, зареєстроване за № 1-2902. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до договору купівлі продажу частки житлового будинку від 16 березня 2020 року, [PERSON] передала у власність [PERSON] , 462/800 часток житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Першої слов`янської державної нотаріальної контори Алперіної О.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 2-113. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 204396613 від 17 березня 2020 року, за [PERSON] зареєстровано 462/800 частин будинку [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі продажу частки житлового будинку від 06 серпня 2020 року, [PERSON] передала у власність [PERSON] , 66/800 часток житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченком А.В., зареєстрований в реєстрі за № 2592. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 219280827 від 06 серпня 2020 року, за [PERSON] зареєстровано 66/800 частин будинку [ADDRESS] . Відповідно до довідки № 155273 від 27 жовтня 2021 року виданої Слов`янською міською ВЦА, за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , [INFO] з 27 січня 2017 року по теперішній час. Відповідно до довідки № 15591 від 27 жовтня 2021 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Слов`янською міською ВЦА, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] та [PERSON] .. Згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 284540431, зробленого на запит суду від 12 листопада 2021 року, [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Відповідно до довідки КП «БТІ» № 3251-2/0.84/01 від 22 листопада 2021 року, наданої на запит суду, нерухоме майно розташоване за адресою: [ADDRESS] , станом на 01 січня 2013 року належало на праві власності: -462/800 часток [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Першою слов`янською державної нотаріальною конторою від 17 листопада 2014 року № 1-1009(копія зазначеного документу, була надана замовником технічної інвентаризації); -34/100 часток [PERSON] та [PERSON] в рівних частках за кожним, на підставі свідоцтва про право на спадщину посвідченого Першою слов`янською державної нотаріальною конторою від 16 вересня 1987 року, № 1-2902; -66/800 часток [PERSON] , на підставі договору купівлі продажу посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Панченком А.В. від 08 грудня 2007 року № 4084. Інформація надана станом на 31 грудня 2012 року. В судовому засіданні було також досліджено свідоцтво про право на спадщину від 17 листопада 2014 року, відповідно до якого [PERSON] успадкувала після смерті своєї матері [PERSON] 462/800 часток житлового будинку [ADDRESS] , право власності на вказану частку житлового будинку було зареєстроване [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також договір купівлі продажу частки житлового будинку від 08 грудня 2007 року, відповідно до якого [PERSON] передала у власність [PERSON] 66/800 часток житлового будинку з господарськими та побутовими будовами та спорудами за [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У сенсі ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає можливість дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першим протоколом та протоколами N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно із ст. ст. 379, 382 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому залишення прав і обов`язків попереднього власника в частині збереження права користування житлом. За ч. 4 ст. 156 ЖК, збереження такого права користування житлом існує лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Статтею 41\~Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, не скористалася своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надала належних доказів, які спростовують доводи позивача. Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази, судом достовірно встановлено, що позивач є власником будинку [ADDRESS] , в якій до теперішнього часу значиться зареєстрованим колишня власниця 66//800 часток будинку - відповідачка [PERSON] , яка не є членом сім`ї позивача. Договірні відносини між позивачем як новим власником та відповідачкою щодо винаймання спірного житла відсутні. Тому слід вважати, що у зв`язку із припиненням права власності на будинок колишнього власника [PERSON] , у зв`язку із його продажем, відповідачка втратила і право користування цим житловим приміщенням. Враховуючи, що добровільно знятися з реєстрації у вказаному житловому приміщенні відповідачка не має наміру, її реєстрація створює перешкоди в реалізації позивачем своїх прав як власником майна, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. За приписами п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов судом повністю задоволений, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved