Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

позивач Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Надра» звернулося з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 03.04.2008 року ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого з 04.02.2011 року є ПАТ «КБ «Надра» та відповідач [PERSON] уклали кредитний договір № 10/АП/75/2008-840, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти (кредит) в доларах США з метою придбання автотранспортного засобу на загальну суму 47144,555 доларів США із розрахунку 13,20 % на рік, строком з 03.04.2008 року по 03.04.2015 року. Відповідно до розділу 3.2 «Порука» вказаного кредитного договору відповідачі [PERSON] та [PERSON] зобов»язались відповідати перед позивачем як солідарні боржники. В забезпечення виконання зобов»язань за вказаним договором також було укладено договір поруки № 509017, відповідно до якого відповідач [PERSON] зобов»язалась відповідати перед позивачем як солідарний боржник за кредитним договором № 10/АП/75/2008-840 від 03.04.2008 року. Відповідач [PERSON] належними чином зобов'язання за кредитним договором не виконує, що в свою чергу призводить до порушення умов кредитного договору. Станом на 20.12.2013 року заборгованість за кредитним договором № 10/АП/75/2008-840 становить 778928,42 грн, в тому числі: непогашений кредит 400960,94, несплачені відсотки 310168,57 грн., несплачена пеня 67798,91 грн. Вказану суму заборгованості за кредитним договором позивач просить стягнути з відповідачів солідарно, а також суму сплаченого судового збору у розмірі 3441,00 грн. Представник позивача в судове засідання не з»явився. Подав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Просив позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на його недійсність та безпідставність. Вказав, що він Договір з банком № 10/АП/75/2008-40 не підписував. Дійсно він укладав з ВАТ КБ "Надра" договір про надання коштів для придбання автомобіля. Скільки коштів він брав в кредит у банку він не пам"ятає . Примірника договвору він знайти не може. Автомобіль дійсно ним було придбано, проте як за особисті заощадження так і за кредитні кошти . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з»яивились. Подали суду заяву про розгляд справи без їх участі. В письмових запереченнях просили визнати договори недійсними та відмовити в задоволенні позову, оскільки вони особисто вказані договору не підписували та не є поручителями. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наведеної явки сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. В ході розгляду справи судом було встановлено, що 03.04.2008 року ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого з 04.02.2011 року є ПАТ «КБ «Надра» та відповідач [PERSON] уклали кредитний договір № 10/АП/75/2008-840, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти (кредит) в доларах США з метою придбання автотранспортного засобу на загальну суму 47144,555 доларів США із розрахунку 13,20 % на рік, строком з 03.04.2008 року по 03.04.2015 року (т. 1 а.с.7-9). Станом на 20.12.2013 року заборгованість за кредитним договором № 10/АП/75/2008-840 становить 778928,42 грн, в тому числі: непогашений кредит 400960,94, несплачені відсотки 310168,57 грн., несплачена пеня 67798,91 грн., що підтверджується розрахунком (т. 1 а.с. 11-13). Наданий позивачем розрахунок заборгованості свідчить про те, що відповідач [PERSON] належним чином умови договору не виконує. Правильність наданих банком розрахунків заборгованості підтверджується умовами кредитного договору. Крім того, суд приймає до уваги те, що будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували розрахунок позивача в ході розгляду справи з боку сторони відповідача суду надано не було, а тому суд визнає даний доказ належним та допустимим, а також таким, що підтверджує правильність нарахування суми заборгованості, яка підлягає стягненню. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно із ст. 549 ЦК України, різновидами неустойки є штраф та пеня, які обчисляються у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання та у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, відповідно. Наведені вимоги закону, а також надані позивачем докази, зокрема, про розрахунок заборгованості, свідчать про те, що відповідач належним чином взяті на себе зобов»язання не виконує, має заборгованість, а тому право позивача за кредитним договором порушене та підлягає захисту. Крім того, судом встановлено, що відповідно до розділу 3.2 «Порука» вказаного кредитного договору відповідачі [PERSON] та [PERSON] зобов»язались відповідати перед позивачем як солідарні боржники, а також в забезпечення виконання зобов»язань за вказаним договором також було укладено договір поруки № 509017, відповідно до якого відповідач [PERSON] зобов»язалась відповідати перед позивачем як солідарний боржник за кредитним договором № 10/АП/75/2008-840 від 03.04.2008 року (т. 1 а.с. 10). Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Положеннями статті 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Договір поруки в силу ст. 208 ЦК України укладається у письмовій формі. За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що, відповідно до висновку експерта КНДІСЕ № 7826/7827/15-32 від 18.08.2015 року, підписи від імені [PERSON] у рядках «Поручитель» та у графі «Поручитель» в кредитному договорі № 10/АП/75/2008-840 від 03.04.2008 року виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON], а також підписи від імені [PERSON] у рядку «Поручитель» та у графів «Поручитель» в договорі поруки № 509017 із зазначеною на ньому датою 30.12.1899, виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] ( т. 1 а.с.175-182). З наведеного вбачається, що договір поруки № 509017, а також кредитний договір № 10/АП/75/2008-840 в частині зобов»язань поручителя не відповідають внутрішній волі відповідачів [PERSON] та [PERSON], оскільки ними не були підписані. Твердження відповідача [PERSON] про те, що договір є недійсним, а тому в позові до всіх відповідачів слід відмовити, суд відкидає, оскільки, суду не надано належних та допустимих доказів даним поясненням, а, відповідно до висновку експерта КНДІСЕ № 16594/16-32/16595/16-33 від 16.06.2017 року, було встановлено, що вирішити питання щодо виконання підписів від імені [PERSON] на наданому примірнику договору не можливо, оскільки підпис містить наводки в більшості елементів підписів, а тому вони є непридатними для ідентифікаційного почеркознавчого дослідження. Також судом приймається до уваги те, шо відповідачем [PERSON] в ході розгляду справи не було надано суду його примірник договору. Крім того, суд приймає до уваги те, що в ході розгляду справи будь-ким із відповідачів не було заявлено зустрічні позовні вимоги, зокрема, в частині визнання договорів недійсними, або визнання договору поруки припиненою, а відповідно до положень ЦПК України, суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог, та має розглянути справу не інакше як за зверненням особи за захистом своїх прав. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до відповідача [PERSON] підлягають задоволенню в частині стягнення лише з нього заборгованості на загальну суму 778928,42 грн., в частині позовних вимог про солідарне стягнення разом із боржником заборгованості із поручителів - відповідачів [PERSON] та [PERSON], суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки відповідачами спростовано, а позивачем не доведено належними та допустимими доказами існування будь-яких їх поручительських зобов»язань. На підставі ст. 141 ЦПК України, на користь позивача підлягають стягненню з відповідача [PERSON] судові витрати понесені позивачем за сплату судового збору. На підставі ст. ст. 525, 526, 530, 545, 549, 611, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України та

Outcome: partial