Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, в якому просить встановити факт її проживання однією сім»єю без державної реєстрації шлюбу з [PERSON] в період з 01 січня 2007 по 27 жовтня 2007 року, визнати придбаний у вересні місяці 2007 року автомобіль ВАЗ 21112 об»єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати право власності на 12 його частину, крім того просить визнати право власності на 16 частину автомобіля в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON] Позов обгрунтовує тим, що у вона з січня 2007 року почала проживати разом з [PERSON] однією сім"єю як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу в [ADDRESS], за місцем проживання його батьків. Під час спільного проживання вони проводили ремонт, облаштували меблями літню кухню та перейшли туди проживати. [PERSON] займався підприємницькою діяльністю у сфері торгівлі, а позивач допомагала йому в цьому. В подальшому планували завести дитину, але в травні 2007 року стався викидень. У вересні 2007 року позивач спільно з [PERSON] придбали автомобіль ВАЗ 21112 за кредитні кошти. Згідно умов кредитного договору позичальником виступив [PERSON], а вона поручителем. 27 жовтня 2007 року позивач та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі РАЦС Бобровицького РУЮ. [INFO] року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої, крім іншого майна, входить вищезазначений автомобіль. Спадкоємцями за законом являються вона та батьки спадкодавця [PERSON] та [PERSON], які мають майнові претензії щодо розподілу спадкового майна та є заінтересованими особами. В даний час цей автомобіль є спірним майном між спадкоємцями, а тому встановлення факту проживання однією сім»єю їй необхідно для правильного розподілу спадкового майна, що і стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач позов підтримала, з підстав наведених у позові та вважає, що вона має право на 12 частину автомобіля ВАЗ 21112, оскільки він був придбаний в період проживання її з [PERSON] спільно як чоловіка та жінки за їх спільні кошти в вересні 2007 року, а тому зазначений автомобіль є об»єктом спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, вказала, що [PERSON] придбав автомобіль за кредитні кошти, оскільки, хоча він і займався підприємницькою діяльністю, але на час купівлі автомобіля у нього було скрутне матеріальне становище і він не міг сплатити всю суму повністю. Також вказує, що вона має набути право власності на 16 частину автомобіля як спадкоємець після смерті чоловіка. Спір щодо зазначеного автомобіля виник у кінці жовтня 2011 року, тому строк позовної давності не порушено. Зазначає, що чинним законодавством не передбачено застосування строку позовної давності у справах про встановлення юридичного факту, зокрема проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу. Разом з тим, Сімейним кодексом України визначено, що до вимог що випливають із сімейних правовідносин, позовна давність не застосовується. Крім того позивач вважає, що враховуючи положення ст.264 ЦК України, перебіг строку позовної давності почався з 21 січня 2013 року, після розгляду справи Апеляційним судом Чернігівської області за апеляційною скаргою [PERSON], [PERSON] на рішення Бобровицького районного суду від 28.09.2012 року по справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про розподіл спадкового майна та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про розподіл майна в порядку спадкування та визнання права власності. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та її представник позов не визнали та пояснили, що покійний [PERSON] періодично, починаючи з січня 2007 року, зустрічався з позивачем, інколи привозив її в гості до батьків в [ADDRESS], де позивач ночувала, але вони спільно не проживали однією сім'єю, не мали спільних коштів та не вели побуту. У [PERSON] було багато знайомих жінок, з якими він також періодично зустрічався. Автомобіль ВАЗ 21112 [PERSON] придбав у вересні 2007 року частково за кошти надані його матір»ю [PERSON] в сумі 38 тис. гривень. Крім того, як в своєму запереченні до позову так і в судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснила, що позивач у 2011 році зверталась із зустрічним позовом до неї та її чоловіка [PERSON] про визнання за нею права власності на спірний автомобіль придбаний під час спільного проживання за спільні кошти з [PERSON], але їй було відмовлено в позові. Просила застосувати трирічний строк позовної давності, який пропущений позивачем, та відмовити в позові. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що в будинку по [ADDRESS] с.Бригінці на протязі 2007 року вона хоча бувала і рідко, але позивачки в господарстві ніколи не бачила. В розмові з [PERSON] він повідомляв, що одружуватись не збирається, оскільки в нього немає нареченої. Також свідкові відомо, що відповідач [PERSON], мати покійного [PERSON], у 2007 році давала синові гроші в сумі 38 тис. грн. на придбання автомобіля. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона на протязі 8 років, тобто з 2006 року, постійно допомагала відповідачу [PERSON] по господарству, де та проживає в [ADDRESS] але ніколи в господарстві не бачила позивача [PERSON], а саме щоб вона там проживала з [PERSON] чи щоб вони разом з ним господарювали. В розмові з [PERSON] він говорив, що батьки дали йому гроші на придбання автомобіля в сумі 38 тис. гривень. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є рідною сестрою відповідача [PERSON] та їй відомо, що з позивачем її у 2006 році познайомив її племінник [PERSON] та представив як майбутню дружину. Також їй відомо, що у 2007 році ними було придбано автомобіль, але за чиї кошти свідок не знає. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є матір»ю позивачки. [PERSON] познайомила її з [PERSON] у 2006 році, а з січня 2007 року дочка забрала свої речі та переїхала жити в будинок [PERSON] в с.Бригінці. В подальшому вони зробили ремонт в літній кухні і проживали там. Свідок декілька раз ночувала в будинку, де проживала дочка з [PERSON]. Останні також інколи приїздили в будинок свідка в м.Бобровиця. Допитана свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона знайома з позивачкою давно та зі слів позивача знає, що вона проживала в с.Бригінці разом з [PERSON] та щодня приїздила на роботу до м.Бобровиця. Особисто свідок за місцем проживання позивача та [PERSON] ніколи не була. Під час проживання з [PERSON] завагітніла, але весною 2007 року у неї стався викидень, і коли вона перебувала в лікарні, то до неї приїздила мати [PERSON], [PERSON] Також позивач говорила, що під час спільного проживання ними було придбано автомобіль. Свідок [PERSON] пояснила, що вона зі своїм чоловіком інколи заїжджали в гості в с.Бригінці, коли там проживала позивач, але ще не була одружена з [PERSON]. Особисто свідок не може конкретно вказати на обставини, які б підтверджували проживання позивача спільно з [PERSON] як чоловіка та дружини протягом 2007 року. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які брали участь у справі дійшов наступних висновків. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Частиною 2 ст.3 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. За приписами ч.1 ст 57 СК України, особистою приватною властістю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу та майно набуте за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім'єю. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази, зокрема: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення сторонами спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Відповідно до договору купівлі-продажу № 130 укладеного 15 вересня 2007 року встановлено, що [PERSON] у ТОВ « Дніпро Авто» був придбаний автомобіль марки ВАЗ-21112 кузов № -[NUMBER], за ціною 47040,00 грн., за кредитні кошти, відповідно до договору від 18 вересня 2007 року № 960/07-50, укладеного між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк». За договором № 935/09-465 від 20.09.2007 року (а.с.32) позивачка зобов'язалась перед кредитором солідарно відповідати за виконання позичальником зобов»язань щодо повернення суми кредиту. Для підтвердження факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу позивачем може бути надано документи та докази того, що між ним та іншою особою (померлим) мали місце фактичні шлюбні стосунки (акти, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру). Також це можуть бути виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи виселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і не рухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Доводи позивача щодо спільного проживання з [PERSON] не підтверджені будь-якими належними доказами - не надано доказів ведення ними спільного господарства, ведення спільного бюджету та придбання спільно якого-небудь майна. Пояснення в судовому засіданні свідків не дають підстав робити висновки про те, що [PERSON] та [PERSON] проживали на протязі року спільно однією сім»єю, їх пояснення оцінюються судом в сукупності з іншими доказами, в т.ч. письмовими та поясненнями сторін і встановлено, що пояснення свідків протирічать іншим матеріалам справи та не узгоджуються з ними, зокрема, в медичній карті, доданій позивачем до позову, адреса її постійного місця проживання станом на 2007 рік вказана [ADDRESS], а не [ADDRESS], як зазначає позивач. Також, суд вважає, що медична картка позивачки щодо її вагітності, не може бути беззаперечним доказом того, що позивач та [PERSON] спільно проживали. Позивач, користуючись своїми процесуальними правами, могла предоставити судові свідків, яким було достовірно відомо про факт її спільного проживання з [PERSON] протягом 2007 року, про що вона зазначила вже в судових дебатах, але протягом всього часу судового розгляду справи по суті вона не скористалась таким правом. Перебування позивача у господарстві [PERSON] не означає її постійного проживання саме в цьому місці, що повністю узгоджується з поясненнями відповідачів та іншими матеріалами справи. Також, позивачем не надано доказів того, що спірний автомобіль вони придбали з [PERSON] за спільні кошти, оскільки як вказала в судовому засіданні відповідач [PERSON], та проти цього не заперечувала позивач, кошти в сумі 38 тис. гривень надавала сама відповідач, мати [PERSON], частина яких і була витрачена на придбання спірного автомобіля. В судовому засіданні позивач пояснювала, що [PERSON] займався підприємницькою діяльністю та отримував дохід, але автомобіль було придбано в кредит, так як у останнього на той час не було великих коштів, що також свідчить про те, що [PERSON] витрачав саме свої кошти на придбання автомобіля. Суд не може взяти до уваги пояснення позивача щодо надання нею особисто на придбання автомобіля коштів у сумі 4000 гривень, оскільки не встановлено на підставі чого ці гроші надавала [PERSON] позивачка (договір позики). Тобто, можна робити висновок про те, що [PERSON] придбав автомобіль самостійно, частково за кошти надані йому його матір»ю. Квитанції про сплату кредитних коштів за автомобіль, який придбаний [PERSON] до укладення шлюбу з [PERSON], які надані позивачем, є підтвердженням лише того, що кошти на погашення кредиту [PERSON] сплачувались вже в період перебування його в зареєстрованому шлюбі, тому суд вважає це не належним доказом по справі. Надані суду світлини не підтверджують факту спільного проживання однією сім'єю, а засвідчують тільки проведення дозвілля, яке може відбуватися і без спільного проживання, а тому суд не може взяти їх до уваги. Крім того, позивачкою на підтвердження її вимог, також не надано жодного доказу щодо спільного ведення побуту та проведення ремонту в літній кухні за адресою [ADDRESS] купування речей та предметів, необхідних у господарстві, а також того, що в даному будинку вона проживала на правах дружини. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачкою не надано суду належних, допустимих, достатніх та переконливих доказів її спільного проживання з померлим [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та ведення ними спільного господарства, того що вони були пов'язані спільним побутом, взаємними правами та обов'язками, притаманними сім'ї, тому підстав для визнання придбаного до реєстрації шлюбу автомобіля ВАЗ 21112 об»єктом спільної сумісної власності подружжя немає. Посилання відповідача [PERSON] на ст.257 ЦК України, щодо застосування до спірних правовідносин строку позовної давності не може бути взято судом до уваги, оскільки в даному випадку підлягають застосуванню не загальні, а спеціальні норми. Згідно ст.20 Сімейного кодексу України, до вимог що випливають із сімейних правовідносин, позовна давність не застосовується, крім передбачених Кодексом випадків. Разом з тим, як роз»яснив Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України у своїй Постанові від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 27 жовтня 2007 року, шлюб зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Бобровицького районного управління юстиції, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], [PERSON] помер [INFO] року. Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд сприяє у витребуванні доказів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно довідки Бобровицької державної нотаріальної контори від 03.12.2014 року, спадщину після померлого [INFO] року [PERSON] прийняли його дружина [PERSON] та батьки- [PERSON] та [PERSON] Рішенням Бобровицького районного суду від 28.09.2012 року [PERSON] відмовлено у визнанні права власності на спадковий автомобіль ВАЗ 21112 по причині не внесення вартості належної [PERSON] та [PERSON] у порядку спадкування після смерті сина [PERSON] 23 частин автомобіля на депозитний рахунок суду. В даному позові позивачка ставить питання про визнання права власності на 16 частину автомобіля, яку вона успадкувала після смерті чоловіка [PERSON] Цим же рішенням визначено частки у спадщині спадкоємців після смерті [PERSON], відповідачам [PERSON] та [PERSON] у порядку спадкування після смерті сина належать 23 частини, а позивачеві - 13 частина. При розгляді судом справи у 2012 році за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про розподіл майна в порядку спадкування та визнання права власності, позивачка взагалі не зазначала, що автомобіль ВАЗ 21112, придбаний її покійним чоловіком [PERSON] у вересні 2007 року, є спільним майном подружжя. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ст.49 Закону України «Про нотаріат», на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Як зазначив Вищий спеціалізований суд у своєму листі від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це є підставою для відмови у позові. Отже, оскільки позивачем не надано відповідних доказів, а саме вмотивованої постанови, якою б підтверджувалось, що їй було відмовлено у видачі в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, то вимоги про визнання права власності на 16 частину автомобіля в порядку спадкування також задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed