Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-18 00:00:00

Позивач звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 17.08.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», який у даний час перейменований у ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено іпотечний договір за умовами якого [PERSON] передав банку в іпотеку домоволодіння та земельну ділянку по [ADDRESS] з метою виконання умов кредитного договору № 71708/2 про надання кредиту в розмірі 32000 дол. США на споживчі цілі. [PERSON] є власником домоволодіння по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 20.04.2004 року та зареєстрованого нотаріусом в реєстрі за № 612. З дня укладення цього договору [PERSON] разом з позивачем почав проживати у придбаному домоволодінні. В подальшому, а саме [INFO] у них народилася донька - [PERSON] , яка також фактично з часу свого народження проживала з батьками за адресою цього домоволодіння. Таким чином позивач з своєю неповнолітньою донькою до укладення договору іпотеки, під час укладення останнього і після цього постійно проживали і продовжують проживати у вказаному домоволодінні, оскільки іншого житла у них немає. Таким чином, оскільки неповнолітній доньці позивачки належало право користування житловою площею домоволодіння при укладенні договору іпотеки необхідно було отримати від органів опіки і піклування дозвіл на укладення такого договору. Натомість цей договір іпотеки укладений без отримання відповідного дозволу від органів опіки і піклування. Тому укладення договору іпотеки без відсутності вказаного дозволу здійснено з порушенням норм законодавства та порушенням майнових прав дитини позивача, а саме права користування жилим приміщенням, що є підставою для визнання цього договору недійсним. А тому просить суд визнати недійсним, з моменту укладення, нотаріально посвідчений іпотечний договір від 17.08.2007 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», у даний час перейменованим у Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» та [PERSON] . Не погоджуючись із позовом, відповідач ПАТ «Державний ощадний банк України» подало заперечення на позовну заяву, які мотивує тим що твердження позивача є безпідставними і необґрунтованими, оскільки на момент укладення спірного іпотечного договору та договору кредиту іпотекодавцем та позичальником було надано кредитору довідку № 214 від 29.12.2008 року про склад сім`ї [PERSON] , в якій було зазначено, що останній проживає за адресою [ADDRESS] та до складу його сім`ї входить дружина [PERSON] . Також на момент укладення спірного іпотечного договору іпотекодавцем було надано копію будинкової книги, в якій зазначено, що за адресою предмету іпотеки зареєстрована лише [PERSON] . Крім того, під час укладення кредитного та іпотечного договорів як позичальником так і іпотекодавцем були надані копії власних паспортів в яких будь-які відмітки про наявність дітей були відсутні. Однак, до позовної заяви позивачем додано копію паспорту громадянина України, де містяться записи про наявність двох дітей, що дає підстави вважати, що такі записи до паспорту були внесені вже після укладення іпотечного договору, що свідчить про введення АТ «Ощадбанк» в оману шляхом надання позичальником та іпотекодавцем завідомо неправдивої інформації, а тому договір іпотеки не може бути визнаний недійсним. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник адвокат Розман С.Ю. не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. В матеріалах справ наявна заява представника позивача про розгляд справи без участі позивача та її представника. Представник - ПАТ «Державний ощадний банк України» в судове засідання не з`явився,хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. В матеріалах справи наявна заява у якій представник відповідача просить розглянути справу без участі представника банку та у задоволенні позовних вимог - відмовити. Третя особа - приватний нотаріус Новицька О.В. в судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини суду не відомі. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з"явився, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Як встановлено в ході розгляду справи, 17 серпня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено Іпотечний договір відповідно до умов якого [PERSON] передав Банку в іпотеку домоволодіння та земельну ділянку по [ADDRESS] , з метою виконання умов кредитного договору № 71708/2 про надання кредиту в розмірі 32 000, 00 доларів США на споживчі цілі. Зазначене домоволодіння належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20.04.2004 року, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.05.2004 року, виданий Ужгородським районним державним підприємством технічної інвентаризації. Згідно відміток у паспортах [PERSON] та [PERSON] , копії яких наявні у справі [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 15.05.2004 року. Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася донька - [PERSON] . Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203 ЦК України, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Малолітня [PERSON] не мала і не має права власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Вона набула права користування житлом - зазначеним домоволодінням, як член сім`ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування домоволодіння в іпотеці. Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Порушення [PERSON] , яка є позичальником за кредитним договором від 17.08.08.2007 року, в забезпечення якого укладений оскаржуваний іпотечний договір, умов кредитного договору та в зв`язку з цим звернення банком стягнення на передане в іпотеку домоволодіння - імовірні. Проте імовірність виникнення такої ситуації в майбутньому не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту, шляхом визнання недійсними іпотечного договору, примарного права малолітньої [PERSON] на збереження саме цього домовоління як місця її проживання. Саме такий висновок ухвалено Верховним Судом у постанові від 20.01.2019 року у справі № 6-2940цс15 при розгляді справи з аналогічними обставинами, У вказаній постанові Верховний Суд також зазначив, що за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Тобто особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Враховуючи, що [PERSON] передав в іпотеку домоволодіння, яке була придбана ним у 2004 році, а не за рахунок отриманих [PERSON] у 2007 році кредитних коштів. Тому малолітня [PERSON] як мешканка домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яка має право користування житлом, не може бути виселена із нього без надання іншого постійного житла й у тому випадку, якщо на домоволодіння як на предмет іпотеки банк зверне стягнення. З огляду на вищевикладені мотиви й висновки щодо застосування норм закону, Верховний Суд України у постанові від 20.01.2019 року у справі № 6-2940цс15 доповнив правові висновки, викладені в постановах, прийнятих Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України 16 вересня 2015 року в справі № 6-392цс15, 16 грудня 2015 року в справі № 6-214цс15 та 20 січня 2016 року в справі № 6-1560цс15, наступною правовою позицією: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Верховний Суд України в складі Судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Як встановлено, матір малолітньої [PERSON] - [PERSON] участі в укладенні іпотечного договору не приймала, проте суд установив, що батько малолітньої [PERSON] - [PERSON] , укладаючи оспорюваний іпотечний договір, повідомив нотаріусу неправдиві відомості про склад сім"ї та приховав наявність малолітньої дитини. У довідці 29.06.2007 року № 214 виданої виконкомом Соловківської сільської ради Ужгородського району, яка надана відповідачем, як така, що надана [PERSON] при укладенні оскаржуваного іпотечного договору зазначено, що до складу сім`ї [PERSON] входить [PERSON] , [INFO] . Будь-які - відомості про наявність малолітньої дитини у вказаній довідці відсутні. Також, відповідачем надано суду копії паспортів [PERSON] та [PERSON] , які були подані при укладенні іпотечного договору від 17.08.2007 року у яких відсутні відомості щодо малолітньої дитини та будинкову книгу, згідно якої за адресою: [ADDRESS] зареєстрована лише [PERSON] . Крім того, [PERSON] надано нотаріально посвідчену заяву від 17.08.2007 року про надання своєму чоловікові [PERSON] , на передачу в іпотеку ВАТ «Державний ощадний банк України» житлового будинку та земельної ділнки, розташованих за адресою: [ADDRESS] , у якій також відсутня будь-яка згадка про наявність у подружжя малолітньої дитини. З огляду на наведене дії іпотекодавця [PERSON] під час укладення іпотечного договору від 17.08.2007 року не можуть вважатися добросовісними. У той же час, обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - відповідача у справі, не встановлено. А тому на підставі вищенаведеного суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору від 17.08.2007 року, укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] відсутні, у зв"язку з чим позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed