Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

Позивачка за первісним позовом [PERSON], посилаючись на те, що відповідачі, всупереч її волі та вимог чинного законодавства займають житловий будинок та прилеглу земельну ділянку, які належать їй особисто на праві приватної власності, в добровільному порядку звільнити його відмовляються, не допускають її до будинку та до земельної ділянки, в зв»язку з чим вона змушена була неодноразово звертатися до райвідділу міліції з проханням про захист, однак, їй порадили вирішувати спір в суді і такими діями відповідачі чинять перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні нею своїм же майном, а тому просила суд винести рішення, яким усунути перешкоди в користуванні житлом та земельною ділянкою шляхом зобов»язання відповідачів звільнити зазначений будинок та земельну ділянку. Відповідачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] звернулися в суд з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та прилеглої земельної ділянки, що розташовані в с. Верлок Радомишльського району Житомирської області по вул. Садовій, 1 з тих підстав, що [PERSON] був недобросовісним продавцем майна. В судовому засіданні позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала, уточнивши їх, при цьому зустрічні позовні вимоги не визнала та просила суд зобов»язати [PERSON] та [PERSON] звільнити належні їй на праві власності житловий будинок та прилеглу земельну ділянку, що розташовані в с. Верлок Радомишльського району Житомирської області по вул. Садовій, 1 шляхом їх виселення, при цьому пояснила, що відповідачі, яким попередній власник будинку дозволив тимчасово пожити в будинку, створили для неї такі умови, що вона не тільки не може проживати в своєму будинку та розпоряджатися ним, а також обробляти прилеглу земельну ділянку. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні свої зустрічні позовні вимоги підтримав, позовні вимоги до нього не визнав, при цьому факт належності позивачці [PERSON] на праві власності вищезгаданого будинку та земельної ділянки визнав, однак виселятися добровільне не бажає, так як він своєю працею збільшив вартість домоволодіння підтриманням будинку в нормальному стані та обробітком земельної ділянки, при цьому просив суд визнати недійсним Договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований в с. Верлок Радомишльського району Житомирської області по вул. Садовій, 1 укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Радомишльського нотаріального округу в Житомирській області 21 липня 2015 року та визнати недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована в с. Верлок Радомишльського району Житомирської області по вул. Садовій, 1, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Радомишльського нотаріального округу в Житомирській області 21 липня 2015 року та скасувати їх державну реєстрацію. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні з зустрічними позовними вимогами не погодився, просив суд відмовити в їх задоволенні. Представник Верлоцької с/ради Радомишльського району в Житомирській області в судове засідання не з»явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв та клопотань до суду не надіслав. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з»явилася, надіслала письмову заяву, просила справу розглянути без неї, з заявленими до неї та її чоловіка позовними вимогами не погодилася, свої зустрічні позовні вимоги підтримала. Свідки в судовому засіданні: [PERSON] та [PERSON] пояснили суду про те, що дійсно з дозволу попередніх власників будинку [PERSON] та [PERSON] [PERSON] та [PERSON] стали приблизно десять років назад проживати у весінньо-літній період в житловому будинку, що розташований в с. Верлок Радомишльського району Житомирської області по вул. Садовій, 1, а на зиму вони переїжджали на своє постійне місце проживання в м. Київ. Вислухавши пояснення сторін по справі, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] належить на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в с. Верлок Радомишльського району Житомирської області по вул. Садовій, 1, що підтверджується Витягом з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації прав та їх обтяжень, реєстр. № 40981287 від 21.07.2015 року (а.с. 7-9) та земельна ділянка, площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована в с. Верлок Радомишльського району Житомирської області по вул. Садовій, 1, що підтверджується Витягом з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації прав та їх обтяжень,реєстр. № 40984790 від 21.07.2015 року (а.с. 10-11). На час розгляду справи в суді зазначене право власності позивачки по справі на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в с. Верлок Радомишльського району Житомирської області по вул. Садовій, 1 та прилеглу земельну ділянку ніким не оскаржене, не скасоване і не змінене і воно є чинним. В судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив суду про те, що дійсно, близько десяти років тому він разом зі своїми батьками дозволили відповідачам [PERSON] та [PERSON] тимчасово пожити в належному їм будинку, що розташований в с. Верлок Радомишльського району Житомирської області по вул. Садовій, 1, та користуватися прилеглою земельною ділянкою, однак, розмов про продаж будинку ніхто не вів. Зазначена позиція відповідача співпадає з письмовою інформацією, викладеною в довідках Верлоцької с/ради Радомишльського району Житомирської області (арк.спр. 12, 13, 18, 19). Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. З акту обстеження умов проживання [PERSON] та [PERSON] від 06.08.2015 року, складених депутатами Верлоцької с/ради Радомишльського району вбачається, що відповідачі перешкоджають власникам в проживанні [INFO], що розташований по вул. Садовій в с. Верлок Радомишльського району Житомирської області не допускають до будинку та земельної ділянки. Зазначене стверджується також Постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 31 липня 2015 року Радомишльського РВ УМУВС України відносно [PERSON] за фактом самоправного зайняття чужого майна (арк.спр. 14). У відповідності до ч. 1 ст. 398 ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених Законом. Як встановлено судом, договір між сторонами про право володіння майном не укладався, відбулася тільки усна домовленість. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що між сторонами склалися вкрай неприязні стосунки та між ними постійно відбуваються конфлікти, про що свідчать багаторазові звернення позивачки до правоохоронних органів, що підтверджується копіями постанов про відмову в порушенні кримінальної справи щодо відповідача. За таких обставин суд приходить до висновку про правомірність вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] і тому задовольняє їх. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1-3, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Крім того слід зазначити, що, відповідно до приписів ст. 4 ЦК України, основу цивільного законодавства України становить Конституція України, норми якої є нормами прямої дії, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Нормою, визначеною ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільні права та обов"язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов"язки, згідно до вимог ст. 11 ЦК України. Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, можуть бути: - визнання права; - визнання правочину недійсним; - припинення дії,яка порушує право; - припинення становища, яке існувало до порушення; - примусове виконання зобов"язання в натурі; - зміна правовідношення; - припинення правовідношення; - відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; - відшкодування моральної (немайнової шкоди; - визнання незаконним рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд також вправі захистити цивільне право або інтерес сторін іншим способом, що встановлений договором або Законом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] не надали суду аргументів та доказів на підтвердження своїх зустрічних вимог щодо визнання недійсними правочинів, а тому суд вважає заявлені позовні вимоги останніх безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах Закону, а тому відмовляє в їх задоволенні. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд приймає рішення щодо розподілення судових витрат між сторонами у спорі. На підставі викладеного,

Outcome: approved