Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

У квітні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позивач просив суд встановити, що договір фінансового лізингу №АВН0А!00000042 від 23 червня 2017 року, укладений між ТОВ "Автокредит Плюс" та [PERSON] шляхом подання заяви від 23.06.2017 року про приєднання до публічного договору, є нікчемним; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути з ТОВ "Автокредит Плюс" на користь останнього 36 907,91 грн. сплачених на виконання нікчемного договору фінансового лізингу №АВН0А!00000042 від 23 червня 2017 року, а також стягнути судовий збір у сумі 1 536,80 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 23.06.2017 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу №АВН0А!00000042, відповідно до якого відповідач передав у платне володіння та користування позивачу автомобіль марки "КІА KLARUS" 1998 року випуску, а позивач зобов`язався сплатити відповідачу до 12.07.2022 року вартість предмета лізингу в розмірі 97 960,53 грн. Проте, вказаний договір фінансового лізингу, на думку позивача, є нікчемним, оскільки договір укладений в простій письмовій формі, хоча повинен бути посвідчений нотаріально, що суперечить вимогам ст. 220 ЦК України. Відзив на позовну заяву, заяви з процесуальних питань від відповідача до суду не надходили. Враховуючи положення ст. 274 ЦПК України розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Судовий розгляд цієї справи здійснено на підставі наявних у суду матеріалів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійcнювалось, що відповідає правилам, встановленим реченням другим ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідно ним правовідносини. Так, 23 червня 2017 року позивачем було підписано заяву про приєднання до публічного договору №АВН0А!00000042 від 23.06.2017 р. (а.с. 19), згідно з якою останній надав свою згоду на приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу на умовах, визначених цим договором, який розміщено на офіційному веб-сайті компанії www.planetavto.com.ua (а.с. 13-18). Із досліджених судом вказаних вище письмових доказів, а також специфікації та акту приймання-передачі (а.с. 20), додатку №2 до Договору (а.с. 21) судом встановлено, що між [PERSON] та ТОВ "Автокредит Плюс" було укладено договір фінансового лізингу. Предметом лізингу є легковий автомобіль "КІА CLARUS", 1998 року випуску, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер " [NUMBER] ", вартістю 51 000 грн., строк лізингу становить 60 місяців з моменту підписання графіку лізингових платежів. За вказаним договором відповідач - лізингодавець на умовах фінансового лізингу передає у платне володіння та користування предмет лізингу - вказаний автотранспортний засіб, а позивач зобов`язався внести аванс у розмірі 12 750 грн., а також в подальшому сплачувати щомісячні платежі у сумі 1 482,5 грн та інші платежі на транзитний рахунок № [NUMBER] відкритий в ПАТ "Акцент-Банк" для подальшого зарахування на рахунок ТОВ "Автокредит плюс" з 20 по 24 число кожного місяця. Загальний лізинговий платіж у відповідності до додатку №2 до договору фінансового лізингу №АВН0А!00000042 від 23.06.2017 (а.с. 21) становив 97 960,53 грн. Із копії дублікату квитанції №0.0.805039379.1 від 13.07.2017 р. (а.с. 22) вбачається, що позивачем було сплачено 1000,00 грн комісії за резервування автотранспортного засобу. З копії виписки від 11.04.2019 №5TT2-FLCR-2L5S-G2QQ по кредитному договору №АВН0А!00000042 від 23.06.2017 за період з 13.07.2017 - 11.04.2019 наданої АТ "Акцент-Банк" (а.с. 23), судом встановлено, що позивачем сукупно сплачено лізингових та інших платежів на суму 35 907,91 грн. Як вбачається з копії акта приймання - передачі предмету лізингу на підставі події дефолту (згідно з п.8.2.2, 8.2.3, Договору фінансового лізингу) від 27.02.2019 року, предмет лізингу - автомобіль марки "КІА" моделі "CLARUS" державний реєстраційний номер " [NUMBER] ", vin - [NUMBER] , був повернутий позивачем відповідальному представнику відповідача (а.с. 25). Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та Закону України "Про фінансовий лізинг". Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу або договору поставки, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим частиною першою ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то за правилами частини другої ст. 799 ЦК України договір підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Вказане стверджується і правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 та правовим висновком у справі №6-1551цс16. Відповідно до ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виходячи із зазначеної норми процесуального закону, суд приходить до висновку, що в конкретному випадку визнання оспорюваного правочину недійсним судом не вимагається. Щодо посилання представника позивача - адвоката Яроша В.В. у позові на обставину, яка, на його думку, звільняє від доказування, а саме: наведення рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 11.10.2018 року у цивільній справі №349/1301/18 за аналогічним позовом фізичної особи до ТОВ "Автокредит Плюс", суд вважає за необхідне вказати наступне. У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч. 5 ст. 82 ЦПК України). У відповідності до ч. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Відтак у даному випадку сторони мають подати всі докази, а суд об`єктивно встановити всі обставини справи на підставі наявних доказів. Щодо способу захисту прав позивача. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Предметом позову, зокрема, є встановлення договору фінансового лізингу № АВН0А!00000042, укладеного 23 червня 2017 року з ТОВ "Автокредит Плюс" нікчемним. Суд звертає увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Отже, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про встановлення його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Відтак суд відмовляє у задоволенні зазначеної позовної вимоги. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed