Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

Позивач ТОВ «Трейдом-сервіс» звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення коштів, в якій зазначає, що відповідачем не виконані договірні зобов'язання, не оплачені житлово-комунальні послуги, тому просив стягнути заборгованість за договором про надання послуг № ТС-40/РО в розмірі 21 323 грн. 32 коп., з яких 19 271 грн. 90 коп. - основна заборгованість, 1 905 грн. 24 коп. - пеня, 146 грн. 18 коп. - три відсотки річних. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання договірних зобов'язань, не оплачує житлово-комунальні послуги, хоч такі послуги надаються відносно належного відповідачеві житлового приміщення. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоч про час та місце розгляду справи була повідомлений належним чином, заперечень щодо позову, заяв та клопотань до суду не направив. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд вважав можливим розглянути спір у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 28 липня 2010 року між ТОВ «Трейдом-сервіс» та [PERSON] було укладено договір про надання послуг № ТС-40/РО, згідно якого відповідач зобов'язався сплачувати надані позивачем послуги житлово-комунального характеру відносно квартири № 2 будинку № 2-в ТІЗ «Сосновий бір» в Обухівському районі Київської області, сторони погодили порядок і строки оплати послуг. Вказана цивільно-правова угода була укладена в письмовій формі. Так, згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч.ч.1,3 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Згідно ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір, який покладений в основу позовних вимог, підписаний обома сторонами, зміст договору вказує на те, що сторони досягли згоди з приводу всіх його суттєвих умов. Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Договір від 28.07.2010 року ніким не оспорювався у судовому порядку, не визнавався нікчемним, недійсним чи удаваним, тому при вирішенні цього спору суд враховує презумпцію правомірності правочину і виходить із обов'язковості виконання сторонами договору його умов. Згідно ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Вказана цивільно-правова угода була укладена в письмовій формі, відповідно до матеріалів справи послуги позивачем були надані, відповідач зауважень щодо отримання послуг не представив, однак щомісячні направлені відповідачеві рахунки ним не були оплачені. Додатком № 1 до договору від 28.07.2010 року сторони погодили вартість та перелік послуг, які надаються за умовами цього договору, в тому числі вартість загальних послуг в розмірі еквівалентному 150 доларів США згідно курсу НБУ на день здійснення оплати. До складу загальних послуг сторони віднесли, зокрема, освітлення вулиць, утримання місць загального користування та забезпечення санітарного стану, утримання доріг та пропускних пунктів в задовільному стані, забезпечення вивезення сміття, обслуговування системи резервного енергопостачання тощо, тобто послуги, пов'язані із утриманням будинку та прибудинкової території, які не стосуються фактичного проживання чи не проживання власника у відповідному житловому приміщенні. Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. До цього часу грошові зобов'язання відповідачем з часу укладення договору не виконувались, що підтверджується дослідженими судом доказами. Згідно пп.5 п.3 ст.20 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 17 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 8 жовтня 1992 року встановлено, що власники квартир багатоквартирних будинків зобов'язані вносити на відповідний рахунок власника будинку плату за обслуговування та ремонт будинку. Ці платежі і платежі за комунальні та інші послуги власниками квартир, наймачами і орендарями вносяться щомісяця не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено інші строки. Позивач надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій відповідно до вимог п.1 ч.2 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", а стаття 20 ч. З п. 5 цього ж Закону зобов'язує відповідача як власника квартири оплачувати надані послуги. Розмір заборгованості відповідачем не спростовувався, вартість фактично наданих послуг відповідачем також не оспорювалась, тому суд покладає в основу рішення наданий позивачем розрахунок, згідно якого загальний розмір заборгованості за вказаним вище договором становить 21 323 грн. 32 коп., яка станом на 30.06.2016 року складається із основної заборгованості за період з 01.02.2016 року по 30.06.2016 року в розмірі 19 271 грн. 90 коп., пені за період з 01.02.2016 року по 30.06.2016 року в розмірі 1 905 грн. 24 коп., трьох відсотків річних за період з 01.02.2016 року по 30.06.2016 року в розмірі 146 грн. 18 коп.. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Щомісячно відповідачеві надавались рахунки-фактури, однак жодного разу вони не були оплачені, що підтверджується рахунками та визнається сторонами. Судом встановлено, що відповідач всупереч вимогам закону не виконав свої цивільно-правові обов'язки та не сплатив заборгованість за надані позивачем послуги, тому в судовому порядку на нього слід покласти обов'язок сплати позивачеві заборгованості за договором. Згідно ч.ч.1,3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Умовами укладеного сторонами договору передбачено нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення платежу. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Грошові зобов'язання не були виконані у передбачений договором строк, тому на відповідача слід покласти в судовому порядку обов'язок сплати на користь позивача трьох процентів річних внаслідок невиконання позикового зобов'язання, розмір яких підтверджується розрахунком. За таких обставин, звернення позивача до суду слід визнати правомірним, оскільки є підстави для судового захисту порушених прав позивача. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вивчивши і проаналізувавши всі матеріали справи у їх сукупності, встановивши дійсний характер спірних правовідносин, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі поданих сторонами доказів, суд вважає, що позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами, відповідач заперечень проти позову не представив, тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України вимоги позивача про відшкодування судових витрат, слід задовольнити повністю.

Outcome: approved