Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

10 грудня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку. В обґрунтування вимог [PERSON] посилалася на те, що їй та її дітям, [PERSON] та [PERSON] сукупно належить Ѕ частина домоволодіння з господарчими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Інша Ѕ частина вказаного домоволодіння належить відповідачу по справі, [PERSON] . 09 червня 2008 року на ім`я відповідача відповідно до рішення Великодолинської селищної ради від 18.01.2008 року за № 590-VI було видано Державний акт серії ЯЖ № 303253, відповідно до якого відповідачу на праві приватної власності належить земельна ділянка № [NUMBER] (кадастровий номер 5123755300:02:004:0355) по [ADDRESS] , тобто за адресою розташування Ѕ частини її домоволодіння. Позивач зазначає, що передача земельної ділянки безоплатно у власність гр. [PERSON] , яка відбулася на підставі рішення Великодолинської селищної ради від 18.01.2008 року за № 590-VI, здійснена з порушенням ст. 89 Земельного кодексу України, що безпосередньо підтверджує інший відповідач по справі - Великодолинська селищна рада. Тому на даний час позивачка позбавлена можливості реалізувати своє право на приватизацію земельної ділянки, на якій розташована її частина домоволодіння по [ADDRESS] , оскільки відповідачкою отримано державний акт на право власності на всю земельну ділянку [ADDRESS] . В зв`язку з наведеним, позивачка [PERSON] просила суд: - визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №303253 із цільовим призначенням: будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою по [ADDRESS] , площею 0,0790га, кадастровий номер ділянки 5123755300:02:004:0355, виданий на ім`я [PERSON] 09.06.2008р., на підставі рішення Великодолинської селищної ради від 18.01.2008 року за № 590-VI та скасувати державну реєстрацію вказаного Державного акту. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, згідно заяви просила розглядати справу без її участі, позов підтримує в повному обсязі, просила суд задовольнити вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи була повідомлена належним чином, не повідомила суд про причину неявки в судове засідання. До суду 07.07.2020 року від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач висловив свою не згоду із позовними вимогами з підстав, наведених у відзиві. Зокрема, відповідач вказав на пропуск строку позовної давності з боку позивача та відсутність претензій позивача під час відведення земельної ділянки у власність [PERSON] (наявність підпису позивача на схемі технічної документації). Інший відповідач, Великодолинська селищна рада Овідіопольського району Одеської області, в судове засідання не з`явилася, надала суду 02.12.2020 року заяву від 30.11.2020р. за вих. №07/6-1336, якою погодилася із заявленими позовними вимогами та просила суд слухати справу за відсутності її представника. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами письмові докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так судом встановлено, що позивач є власником 1/6 частини домоволодіння з господарчими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Інша 1/6 частина вказаного домоволодіння належить [PERSON] та ще 1/6 частина належить [PERSON] . В цілому їх частка складає Ѕ та оформлена на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 29.03.2007 року, посвідченого Рєкою Л.А.,\~приватним нотаріусом Овідіопольського нотаріального округу Одеської області, та зареєстрованого в реєстрі за №1635. Вказана Ѕ частина домоволодіння розташована на земельній ділянці загальною площею 1580кв.м., знаходиться у їх фактичному користуванні. Іншим співвласником (з часткою [ADDRESS] є [PERSON] , відповідач по справі, якою у червні 2008 року оформлено право власності на земельну ділянку площею 0,0790га, на підставі Державного акту серії ЯЖ № 303253 зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі за №010852900258, виданого 09 червня 2008 року на ім`я відповідача відповідно до рішення Великодолинської селищної ради від 18.01.2008 року за № 590-VI. Земельній ділянці присвоєний кадастровий номер 5123755300:02:004:0355, тобто ділянка знаходиться у приватній власності [PERSON] . З метою отримання у власність земельну ділянку, на якій розташована частина домоволодіння, позивач звернулася до Великодолинської селищної ради для отримання дозволу на розробку проекту відведення ділянки у власність. Але, отримавши копії правовстановлюючих документів на частину домоволодіння, що належить позивачу та членам її сім`ї, порівнявши їх адресу з даними, що містяться в земельно-шнуровій книзі селищної ради, Великодолинська селищна рада повідомила про неможливість отримання земельної ділянки у власність, оскільки за цією адресою по [ADDRESS] вже наданий державний акт на землю (лист Великодолинської селищної ради від 01.02.2019р. за вих. № 05/1-120). З метою з`ясування дійсних часток всіх співвласників на вказане домоволодіння, а також можливого виділу відповідачем [PERSON] своєї частки в натурі без згоди інших співвласників, позивач звернулася до КП «Овідіополь-Сервіс» про надання інформації щодо реєстрації права власності на домоволодіння [ADDRESS] . У своїй відповіді від 16.05.2019р. за вих. № 159 КП «Овідіополь-Сервіс» надало перелік співвласників такого майна із визначеними їм частками. Так, в архіві КП «Овідіополь-Сервіс» частки на домоволодіння є незмінними, а саме: позивачу, [PERSON] та [PERSON] належить по 1/6 частки кожному, що складає в цілому Ѕ частину, а іншою часткою розміром Ѕ володіє [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом за реєстровим № 565 від 26.05.1998р. Аналогічна інформація міститься і в Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно по домоволодінню з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , станом на 02.06.2020р. та станом на 10.01.2021р., доданих представником позивача до матеріалів справи. У липні 2019 року позивач знову звернулася до Великодолинської селищної ради, але вже із питанням перевірки законності проведення процедури приватизації відповідачем земельної ділянки, на якій розташована його Ѕ частина домоволодіння. 20.08.2019 року постійно діючою комісією Великодолинської селищної ради (до складу якої був залучений сертифікований інженер-геодезист [PERSON] , який провів обміри зовнішніх меж даної земельної ділянки) було здійснено виїзд на місце з метою обстеження земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . За результатами обстеження комісія дійшла висновку про те, що [PERSON] самовільно зайняла прилеглу територію та здійснила реконструкцію житлового будинку під літ «М» та збудувала паркан за червоною лінією, а також те, що передача земельної ділянки безоплатно у власність гр. [PERSON] , яка відбулася на підставі рішення Великодолинської селищної ради від 18.01.2008 року за № 590-VI, здійснена з порушенням ст. 89 Земельного кодексу України. За таких підстав суд вважає, що своїми діями з приводу оформлення та реєстрації Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку ЯЖ № 303253 від 09.06.2008р. відповідач порушив право позивача на приватизацію, як співвласника земельної ділянки, частина якої перейшла до нього, [PERSON] та [PERSON] разом із Ѕ частиною їх домоволодіння у розумінні ст. 377 ЦК України та статті 120 ЗК України. Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19.06.1992р. користування закріпленою за приватизованим будинком прибудинковою територією здійснюється в порядку і на умовах, передбачених Земельним кодексом України. Згідно статті 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Суб`єктами права спільної власності на земельну ділянку можуть бути громадяни та юридичні особи, а також держава, територіальні громади. Суб`єктами права спільної власності на земельні ділянки територіальних громад можуть бути районні та обласні ради. Відповідно до ст. 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до ч.1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (ч.4 ст. 120 ЗК України). Відповідно до норми вказаної статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків). Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Пунктом 2.10 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Держкомзему\~від 04.05.1999р.\~№ 43 (яка діяла на час видачі оскаржуваного Державного акту на право власності на земельну ділянку відповідача) було визначено, що до державного акта на право власності на земельну ділянку, який видається співвласникам, обов`язково додається затверджений список співвласників цієї земельної ділянки. Відповідно до роз`яснень, викладених у підпункті «е» пункту 18 Постанови\~\~ Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у випадках, передбачених статтями 86 - 89 ЗК, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, у разі недосягнення згоди - за рішенням суду, а при перебуванні ділянки в спільній сумісній власності (у подружжя, членів фермерського господарства, якщо інше не передбачалось угодою між ними, співвласників жилого будинку) - за договором або законом. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають) або виплати рештою учасників грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки. Учаснику спільної сумісної власності зазначене право належить за умови попереднього визначення розміру рівних земельних часток, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Набута юридичною особою земельна ділянка не є спільною власністю її засновників, учасників або членів і не може розподілятися між ними як співвласниками. Стаття 14\~Конституції України передбачає, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно статті 41\~Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне правило закріплено в частині 1 статті 153 ЗК України, за якою власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим кодексом та іншими законами України. Статтею 152\~ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування тощо. В зв`язку з наведеним, суд приходить до переконання, що Державний акт серії ЯЖ № 303253 від 09 червня 2008 року містить одну адресу ділянки ( [ADDRESS] ), однак за цією ж адресою розташована Ѕ частина домоволодіння, яке належить позивачу, [PERSON] , а також громадянам [PERSON] та [PERSON] . Зазначеними особами отримано право власності на вказане нерухоме майно на законних підставах згідно договору купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння від 29.03.2007р. Однак наявність Державного акту серії ЯЖ № 303253 від 09 червня 2008 року позбавляє їх права отримати безоплатно у власність свою частину земельної ділянки, гарантоване ним, насамперед вказаною ст. 14 Конституції України, що є неприпустимим. Додатково слід зазначити, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 362/884/16-ц зроблено висновок, що «визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, ефективним та окремим способом захисту та поновлення порушених прав у судовому порядку. Вказана правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15 та у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-319цс15. Так, у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15 зроблено висновок, що «оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку». Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до роз`яснень, викладених у абзаці 2 пункту 2 Постанови\~\~ Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210,\~ 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 ГПК України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Стосовно строку позовної давності, про який було заявлено відповідачем за текстом відзиву на позовну заяву, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Таке ж визначення початку перебігу строку містить і стаття 123 ЦПК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається з тексту позовної заяви, позивач дізналася про наявність зареєстрованого за відповідачем [PERSON] права власності на землю у формі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №303253 з відповіді Великодолинської селищної ради від 01.02.2019р. за вих. № 05/1-120. Тобто строк позовної давності має рахуватися саме з моменту отримання позивачем цієї відповіді, а ні з дати видання Державного акту (09.06.2008р.), як невірно вказує відповідач [PERSON] . Більш того, згідно акту встановлення в натурі меж земельної ділянки, кадастрового плану земельної ділянки, тобто копій з технічної документації, доданої відповідачем [PERSON] до відзиву на позовну заяву, вбачається, що документація розроблялася у 2017 році на земельну ділянку площею 0,0790га. Між тим, ці документи не містять адреси земельної ділянки, документація на яку розроблялася. Між тим, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №303253 від 09.06.2008р. виданий на ім`я [PERSON] , в якому зазначена адреса ділянки, як [ADDRESS] . Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1 та 2 ст.\~77\~ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Нормами ст.\~80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст. 133 ЦПК України, 1. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 2. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. 3. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати розподілу не підлягають.

Outcome: approved