Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

11 грудня 2019року представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Представник позивача вказує, що [PERSON] є власником домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . У вищевказаному домі зареєстровані, але протягом більш ніж року фактично не проживають [PERSON] та [PERSON] . Представник позивача вказує, що реєстрація у належному [PERSON] будинку відповідачів, заважає позивачу у повній мірі використовувати об?єкт права власності. Посилаючись на вищевикладене позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні належним йому житловим будинком шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування цим будинком. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, але представник позивача надав до суду заяву в якій просив суд розглядати справу у їх відсутність та вказав, що позовні вимоги підтримує повністю. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. Згідно ст.ст. 279, 280, 281 ЦПК України судом проводиться заочний розгляд справи у загальному порядку. Відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши дослідженні у судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з таких підстав. З матеріалів справи видно, що позивач [PERSON] з 03.07.2001року є власником житлового будинку розташованого за адресою [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування посвідченим 03.07.2001року нотаріусом Новоодеської державної нотаріальної контори Магдою Г.В. за реєстровим №1-1187 та реєстровим написом Вознесенського БТІ №2345 від 25.07.2001року. У вищевказаному будинку зареєстровані, але у зв`язку зі зміною місця проживання, протягом більш ніж одного року не проживають відповідачі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільного побуту з позивачем відповідачі не ведуть, особисті речі відповідачів, також відсутні. Відповідачі набули право на користування зазначеним житловим будинком, як члени сім`ї власника цього будинку. Так [PERSON] , [INFO] є сином позивача, а [PERSON] , [INFO] , його колишньою дружиною. Позивач, планує користуватися належним йому майном, згодом розпорядившись ним, але не може безперешкодно реалізувати своє право, оскільки в його будинку зареєстровано місце проживання відповідачів. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Згідно ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. За таких обставин суд приходить до висновку, що оскільки відповідачі на протязі часу більше одного року не проживають у будинку, який належить позивачу то позов [PERSON] підлягає задоволенню Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Outcome: approved