Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

01\~липня 2021\~року [PERSON] \~звернувся до\~Слов`янського міськрайонного\~суду Донецької\~області з\~позовом до\~ [PERSON] ,\~про визнання\~особи такою,\~що втратила\~право користування\~житловим приміщенням.\~В обґрунтування\~своїх вимог\~зазначив,\~що він\~є власником\~будинку [ADDRESS] .\~Позивач зазначає, що у вказаному будинку крім нього зареєстрована його колишня цивільна дружина [PERSON] , яка фактично не проживає за місцем реєстрації з 2016 року, зазначає, що особистих речей в будинку немає. За наведених обставин, враховуючи, що відповідачка не проживає у вказаному житловому приміщенні вже більш як п`ять років, добровільно знятися з реєстрації бажання не виявляє, а її реєстрація у вказаному житловому приміщенні яке належить позивачу, створює перешкоди в реалізації ним своїх прав як власником майна, він вимушений був звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, до суду подав заяву з проханням розгляд справи провести за його відсутності, позовні вимоги просив задовільнити та не заперечував проти винесення заочного рішення. Представник позивача [PERSON] , який діє на підставі ордеру АН № 1022137 від 30 червня 2021 року, до судового засідання не з`явився, про причини неівки суд не повідомив. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачки про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки за останньою відомою адресою місця проживання [PERSON] зареєстрованої у встановленому законом порядку, що підтверджено відповіддю на запит суду, направлений у порядку ст. 187 ЦПК України. Однак відповідачка у судове засідання не з`явилася, як не з`явилася і до поштового відділення для отримання судових повісток. У зв`язку із чим, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідачки був здійснений шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. [PERSON] , будучи повідомленою у встановленому законом порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи, не використала наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явилася у судове засідання без повідомлення причин, не подала відзив, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи за її відсутності від неї до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, оскільки відповідачка, будучи повідомленою належним чином про дату, час і місце судового засідання не з`явилася у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подала відзив, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди сторони позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів із постановленням заочного рішення. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 23 липня 2021 року прийнято заяву до розгляду та відкрито загальне провадження по справі. Ухвалою суду від 20 вересня 2021 року, закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 18 жовтня 2021 року, цивільну справу вирішено розглядати з постановленням заочного рішення. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору дарування житлового будинку зареєстрованого в реєстрі за № 3369, 24 червня 2011 року [PERSON] подарувала [PERSON] , житловий будинок з господарчими та побутовими будовами та спорудами, що відносяться до нього, розташований у [ADDRESS] . Відповідно до копії паспорту [PERSON] , зареєстрованим місцем проживання останнього є адреса: [ADDRESS] . Відповідно до копії паспорту [PERSON] , зареєстрованим місцем проживання останньої є адреса: [ADDRESS] . Відповідно до копії позовної заяви від 05 лютого 2016 року, відповідачка звернулась до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON] , за участю третьої особи [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Слов`янську Слов`янського міськрайонного управління юстиції, [PERSON] народилася [INFO] , її батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 33606358, було зареєстровано договір дарування житлового будинку, власником вказаного житлового будинку зазначено [PERSON] . Згідно із актом складеного завідувачем військово-облікового бюро Билбасівської селищної ради Борисенко Н. М, було встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] але не проживає за даною адресою з 2016 року по теперішній час. Вищевикладені факти підтверджують свідки [PERSON] та [PERSON] .. Згідно із довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за даними ЦНАП м Слов`янська № 137721 від 30 червня 2021 року виданою Слов`янською міською радою, в житловому будинку, який розташований за адресою [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] - дочка. Відповідно до довідки № 129 від 28 січня 2016 року, за підписом керівника комітету мікрорайону «Сєвєрний», [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та її донька [PERSON] , 2010 року народження, дійсно за фактом проживають за адресою: [ADDRESS] з 2016 року по теперішній час. Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна здійсненою на запит суду № 267332280, відомості про право власності щодо будинку [ADDRESS] , зазначені за [PERSON] .. Згідно із довідкою КП «БТІ» м. Слов`янська № 2170-2/0.84/01 від 29 липня 2021 року, власником 1/1 частки житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу від 24 червня 2011 року за № 3369. За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті\~64\~цього Кодексу.\~Припинення\~сімейних відносин\~з власником\~будинку (квартири)\~не позбавляє\~їх права\~користування займаним\~приміщенням.\~У разі\~відсутності угоди\~між власником\~будинку (квартири)\~і колишнім\~членом його\~сім`ї\~про безоплатне\~користування жилим\~приміщенням\~до цих\~відносин застосовуються\~правила,\~встановленістаттею\~162 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно із\~ст.\~3\~СК України,\~сім`ю\~складають особи,\~які спільно\~проживають,\~пов`язані\~спільним побутом,\~мають взаємні\~права та\~обов`язки. Подружжя\~вважається сім`єю\~і тоді,\~коли дружина\~та чоловік\~у зв`язку\~з навчанням,\~роботою,\~лікуванням,\~необхідністю догляду\~за батьками,\~дітьми та\~з інших\~поважних причин\~не проживають\~спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Аналіз згаданих норм житлового законодавства визначає поняття членів сім`ї власника житла, згідно із яким до них віднесено зокрема й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Позивачем зазначається, що відповідачка є колишньою цивільною дружиною. Як видно із акту обстеження, складеного завідувачем військово-облікового бюро Билбасівської селищної ради [PERSON] , [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2016 року по теперішній час. З огляду на викладене, слід дійти висновку, що відповідачка як колишня цивільна дружина позивача перестала бути членом його сім`ї починаючи з 2016 року, створивши тим самим відповідно до вимог ст. 3 СК України, власну сім`ю. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. У сенсі ст. 391 ЦК України власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником житлового будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Згідно зі ст. ст. 379, 382 ЦК України об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За ч. 4 ст. 156 ЖК збереження такого права користування житлом існує лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що слід визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що право власності на вказаний будинок належить позивачу. Суд при цьому повторно наголошує на тому, що враховуючи ту обставину, що відповідачка залишила своє постійне місце проживання ще в 2016 році, то як колишня дружина, вона перестала бути і членом сім`ї позивача. Аналізуючи встановлені\~фактичні обставини\~по справі\~і надані\~докази,\~судом достовірно\~встановлено,\~що позивач\~є власником\~б. [ADDRESS] , в якому до теперішнього часу зазначається зареєстрована відповідачка, яка не є членом сім`ї позивача, та фактично у вказаному житловому приміщенні не проживає. Договірні відносини між позивачем та відповідачкою щодо винаймання спірного житла відсутні. Враховуючи, що відповідачка добровільно знятися з реєстрації у вказаному житловому приміщенні не бажає, а її реєстрація створює перешкоди в реалізації позивачем своїх прав як власником майна, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. За приписами п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов судом повністю задоволений, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі по 908 грн. 00 коп., які понесені позивачем. На підставі наведеного,

Outcome: approved