Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

09 жовтня 2015 року [PERSON] звернулась до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про про визнання особи,такою що втратила права користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що їй, на підставі договору дарування від 06 березня 2009 року належить житлове приміщення, а саме, квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. З 16 серпня 2014 року, у вказаній квартирі значиться зареєстрованим її племінник - відповідач [PERSON] 1991 року народження. У серпні 2014 року він звернувся до позивача з проханням зареєструвати його у вказаному житловому приміщенні на термін тривалістю не більш ніж один рік, після спливу якого, відповідач обіцяв самостійно знятися з реєстрації у вказаній квартирі. 16 серпня 2014 року позивач зареєструвала [PERSON] у спірному житловому приміщенні, однак до спливу обумовленого строку, останній, у жовтні 2014 року виїхав з м. Слов'янська на постійне місце проживання. Відповідач практично не з'являвся у квартирі [ADDRESS]. Він тільки два тижні мешкав у ній, та навіть не перевозив до приміщення своїх особистих речей. Перед від'їздом, відповідач обіцяв повернутися і знятися з реєстрації у вказаній квартирі, однак до теперішнього часу [PERSON] з реєстрації добровільно не знявся і продовжує значитись зареєстрованим у вказаному житловому приміщенні. Таким чином, відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні вже більше року. Комунальні платежі [PERSON] не сплачує, кореспонденцію за вказаною адресою не отримує. Весь цей час, позивач самостійно несе витрати пов'язані з утриманням вказаного житлового приміщення. Жодних особистих речей племінника за вказаною адресою немає. Таким чином, реєстрація відповідача здійснює позивачу перепони в користуванні та розпорядженні належним їй майном, оскільки їй доводиться нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. Крім того, реєстрація [PERSON] за вказаною адресою перешкоджає позивачу в оформленні субсидії. У зв'язку з викладеним, позивач просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Позивач [PERSON] будучи належним чином повідомленою про дату та час розгляду справи, до судового засідання не з'явилась, надала суду заяву в якій просила справу розглянути у її відсутності, за участі її представника [PERSON], позов задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Представник позивача [PERSON] який діє на підставі договору на представництво інтересів у суді по цивільній справі від 09 жовтня 2015 року, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, до судового засідання не з'явився, надав суду заяву в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, позов задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. Судом було вжито всіх можливих заходів з метою належного сповіщення відповідача, як то направлення судових повісток та здійснення виклику відповідача за місцем його реєстрації через директора КП «ЖЕК» №4. Однак, як вбачається з відмітки директора КП «ЖЕК» №4, вручити судову повістку відповідачу не вбачається за можливе, у зв'язку із відсутністю [PERSON] за місцем реєстрації(а.с.23). Незважаючи на прийняті судом заходи для належного повідомлення про час та місце судового розгляду, відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, про причини неявки, які б могли бути визнані судом поважними, суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності до суду не надходило, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, у ході судового розгляду достовірно встановлено, що право власності на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS], належить позивачу на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу 06 березня 2009 року, що підтверджується довідкою КП «БТІ» у м. Слов'янську № 2787-2/0.83/01 від 15 жовтня 2015 року (а.с. 20). Наведене також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №47131408 від 06 листопада 2015 року, з якого вбачається, що об'єкт права власності - однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS], у частці 1/1 на праві приватної власності належить [PERSON] [INFO] (а.с. 21). З наданої суду довідки КП «ЖЕК №4» від 15 жовтня 2014 за № 614 вбачається, що у квартирі [ADDRESS], значаться зареєстрованими двоє осіб, серед яких [PERSON], 1991 року народження (а.с. 6). Згідно акту від 07 листопада 2014 року, складеного комісією КП «ЖЕК №4», за участю майстра КП «ЖЕК №4» [PERSON], та квартиронаймачів: [PERSON], [PERSON], встановлено, що відповідач [PERSON] 1991 року народження, не проживає у [ADDRESS] з вересня 2014 року і по теперішній час (а.с. 5). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Згідно зі ст.ст.379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст.150 Житлового Кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частку будинку), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місцем проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; Особою визнається - фізична особа; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У відповідності до п.33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном(речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. У відповідності до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. За змістом п. 39 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. У судовому засіданні достовірно встановлено і вказані обставини не спростовані відповідачами, що відповідач мав зареєстроване місце проживання у позивача як член його родини. Відповідач залишив місце проживання у [ADDRESS], у жовтні 2014 року добровільно, і без будь-яких поважних причин не проживає у вказаній квартирі по даний час, тобто понад рік. Наведені обставини підтверджуються вищеприведеними доказами. Та обставина, що відповідач не є власником [ADDRESS], підтверджується договором дарування, даними КП БТІ, витягом з державного реєстру нерухомого майна. Судом також не встановлено, що між позивачем та відповідачем існує домовленість про те, що відповідач може бути відсутній понад рік за місцем проживання у [ADDRESS]. Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач в судове засідання не з'явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача. Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності та відповідні ним норми чинного законодавства, роз'яснення Пленуму ВССУ, суд дійшов до висновку, що відповідачі втратили право користування жилим приміщенням [ADDRESS], а тому позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням є обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. У зв'язку з тим, що судом позов задоволено, суд, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, стягує з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений нею при подачі до суду позовної заяви, сума якого документально підтверджена, в розмірі 487 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved