Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

05 лютого 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований за адресою: м. Слов'янськ, вул. Черняховського, 6 та земельна ділянка на якій він розташований площею 0.0537 га за тією ж адресою. Вказаний будинок належить йому на підставі договору дарування від 28 грудня 2015 року укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON] який є його батьком. До укладення вказаного договору у будинку були зареєстровані та фактично мешкали відповідачі. Однак, після укладення договору та до теперішнього часу ніхто із відповідачів не знявся з реєстрації у вказаному будинку, хоча фактично відповідачі там вже не мешкають. Батьки виїхали за межі території України до Білорусі і у зв'язку з похилим віком та поганим станом здоров'я відмовляються приїхати до України для того щоб знятися з реєстрації. Оскільки позивач є єдиним власником вказаної квартири, а відповідачі вже протягом тривалого часу не проживають у спірному будинку, є всі підстави для визнання їх такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням. У звязку із викладеним, просив суд Визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням\~ будинку № 6, розташованого по вулиці Черняховського у м. Словянську Донецької області. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 29 січня 2016 року (а.с. 3) будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час розгляду справи, до судового засідання не зявились, надали суду заяви з проханням розгляд справи проводити у їх відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідачі [PERSON], [PERSON] будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час розгляду справи, до судового засідання не зявились, відомостей про причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у їх відсутності до суду не надходило. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідачів не надійшло клопотань про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним норми чинного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що 28 грудня 2015 року між позивачем та відповідачем [PERSON], інтереси якого представляв [PERSON], був укладений договір дарування житлового будинку. Відповідно вказаного договору, позивач прийняв у дар від відповідача [PERSON], житловий будинок з господарчими та побутовими будовами та спорудами, що відносяться до нього, що розташований у м. Словянську Донецької області по вул. Черняховського під номером 6 на земельній ділянці площею 0,0537 гектара, кадастровий №1414100000:01:020:0308 (договір дарування житлового будинку від 28 грудня 2015 року посвідчений приватним нотаріусом Словянського міськрайонного нотаріального округу [PERSON] за №5181) (а.с. 6,6 з.б.). Після укладення договору дарування відповідач [PERSON], з реєстрації у будинку не знявся і до теперішнього часу значиться зареєстрованим у спірному житловому приміщенні, розташованому у м. Словянську Донецької області по вул. Черняховського під номером 6, що підтверджується записами у домовій книзі. Крім того, з домової книги видно, що у спірному будинку по теперішній час значить зареєстрованою також відповідач [PERSON] (а.с. 8-9).\~ Відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №54134245 від 26 лютого 2016 року, власником житлового будинку за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Черняховського, 6, є позивач [PERSON] Право власності на вказаний будинок зареєстроване у Державному реєстрі на підставі договору дарування житлового будинку від 28 грудня 2015 року №5158. Наведене також підтверджується довідкою наданою комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» №273-2/0.83/01 від 11 лютого 2016 року. Згідно із актом керівника комітету г мікрорайону «Східний» міста Словянська Донецької області [PERSON] №34 від 25 лютого 2016 року, складеного в присутності членів комісії: [PERSON], [PERSON], громадяни [PERSON] [PERSON], за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Черняховського, буд. 6 не проживають. У звязку із тим, що зазначені громадяни у спірному будинку не проживають, вручити їм судові повістки із викликом до суду виявилося не можливим. У судовому засіданні також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками позивача, та подружжям. Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, не скористалися своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надали належних доказів, які спростовують доводи позивача. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. У сенсі ст. 391 ЦК України власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником житлового будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно із ст.ст. 379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. У сенсі ст. 405 ЦК України, яка регламентує поняття житлового сервітуту колишніх членів сім'ї та підстави збереження житлових прав цих осіб, члени сім'ї власника житла зберігають право на користування цим житлом саме на період, коли зберігається право власності певної особи на це житло. За змістом правових норм, які регулюють об'єм житлових прав члена сім'ї колишнього власника слідує, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Тобто виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, відповідно - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком; в разі припинення сімейних відносин з власником будинку колишні члени його сім'ї втрачають право користування займаним ними жилим приміщенням при зміні власника будинку (квартири). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом. \~\~ За ч. 4 ст. 156 ЖК збереження такого права користування житлом існує лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Відповідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Аналізуючи фактичні обставини по справі і надані докази, судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] є колишнім власником спірного будинку, відповідач [PERSON] членом сімї колишнього власника вказаного будинку. Договірні відносини позивача як нового власника будинку з відповідачами щодо винаймання спірного житла відсутні. Тому слід вважати, що у зв'язку із припиненням права власності на будинок [PERSON] у звязку із його даруванням, відповідачі по справі втратили і право користування цим житловим приміщенням, [PERSON] як колишній власник житлового будинку, а [PERSON] як член сімї колишнього власника будинку. Судом встановлено, що відповідачі тривалий час не проживають в спірному житловому приміщенні і добровільно знятися з реєстрації не бажають. Реєстрація [PERSON] та [PERSON] у будинку № 6 по вулиці Черняховського у місті Словянську Донецької області, створює перешкоди у реалізації позивачем права користування та розпоряджання своїм майном як власником. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що слід визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням\~ будинку № 6, розташованого по вулиці Черняховського у м. Словянську Донецької області. На підставі наведеного,

Outcome: approved