Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

Позивачка, звернувшись в суд із даним позовом, посилається на те, що будинковолодіння в [ADDRESS] відносилось до суспільної групи колгоспний двір, головою якого був її дідо, [PERSON] . Крім нього на час ліквідації колгоспних дворів в господарстві проживала дружина [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, та після його смерті відкрилась спадщина на Ѕ частину житлового будинку та господарських споруд, яку прийняла дружина померлого, ставши власником будинковолодіння в цілому. [INFO] померла і [PERSON] , залишивши заповіт, посвідчений 25 жовтня 2012 року секретарем Великокам`янської сільської ради, зареєстрований в реєстрі за № 245, яким усе своє майно заповіла їй. Вказує, що прийняла спадщину після смерті бабусі, однак нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказане спадкове майно, оскільки відсутній оригінал правоустановлюючого документа. Просить суд визнати за нею право власності на будинковолодіння. Позивачка в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити. Відповідач свого представника в судове засідання не направив, подав суду заяву, в якій просить справу розглянути у відсутності представника, щодо задоволення позову не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи заяви сторін, дослідивши матеріали справи суд дійшов наступних висновків. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] відносився до суспільної групи колгоспний двір, головою якого був дід позивачки, [PERSON] , про що йому 07 серпня 1989 року було видано свідоцтво про право власності на жилий будинок на підставі рішення виконкому Коломийської районної ради від 14 червня 1989 року за № 125. Наведене підтверджується випискою з інвентаризаційних матеріалів Коломийського МБТІ від 12 вересня 2019 року за № 64906 (а.с.15). Однак свідоцтво про право власності на жилий будинок втрачено, про що позивачкою в газеті «ЗР-Інформ» розміщено оголошення відповідного змісту (а.с.18). Станом на 01 липня 1990 року у даному житловому будинку проживали та були зареєстровані : [PERSON] , голова колгоспного двору та [PERSON] , дружина, що підтверджується довідкою П`ядицької сільської ради ОТГ № 40/15-08/08 від 03 червня 2019 року (а.с.9). Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 із змінами "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" передбачено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглось після його припинення, мають ті члени двору, котрі станом до 15 квітня 1991 року не втратили частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Таким чином, оскільки на час ліквідації колгоспних дворів в господарстві проживали голова двору з дружиною, які набули право спільної сумісної власності на спірне будинковолодіння, то їх частки у вказаному майні рівні, тобто по 1/2 частині. Однак члени колгоспного двору не виділили належні їм частки у майні колишнього колгоспного двору у встановленому законом порядку. [INFO] помер [PERSON] , про що того ж дня складено відповідний актовий запис № 6 (а.с.7). На день його смерті у спірному будинковолодінні була зареєстрована та проживала дружина померлого, [PERSON] , що підтверджується довідкою П`ядицької сільської ради ОТГ № 40/15-08/08 від 03 червня 2019 року (а.с.9). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/2 частину спірного будинковолодіння, яку прийняла бабуся позивачки, [PERSON] , постійно проживаючи із померлим на час відкриття спадщини. [INFO] [PERSON] померла, про що того ж дня складено відповідний актовий запис за № 35 (а.с.8). Померла залишила заповіт, посвідчений 25 жовтня 2012 року секретарем Великокам`янської сільської ради, зареєстрований в реєстрі за № 245, яким усе своє майно заповіла позивачці, [PERSON] (а.с.11). З метою оформлення спадщини позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті бабусі, однак оформити спадкові права не взмозі у зв`язку з тим, що оригінал правовстановлюючого документа на нерухоме майно втрачений (а.с.17). Згідно даних технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок в [ADDRESS] , від 16 вересня 2019 року загальна площа його складає 45, 0 кв.м., житлова - 19, 1 кв.м. Згідно висновку експертизи від 19 вересня 2019 року, ринкова вартість будинковолодіння становить 93 753, 00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пункт 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Виходячи з того, що позивачу на праві власності належить нерухоме майно і це право не порушує нічиї права і охоронювані законом інтереси, однак, він не взмозі оформити власність через те, що втрачений оригінал правоустановлюючого документа, а відповідач, як орган місцевого самоврядування, не заперечує проти заявлених вимог, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на будинковолодіння шляхом задоволення позову. На підставі наведеного та ст.ст. 15, 16, 328, 392, 1217, 1268 ЦК України,

Outcome: approved