Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

У вересні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просять стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 02 липня 2011 року у розмірі 11914 грн. 63 коп. та судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1600 грн. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 02 липня 2011 року між ним та відповідачем був укладений договір, за яким відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку у розмірі 2000 грн., зі сплатою відсотків у розмірі 36% річних на суму залишку заборгованості та з кінцевим терміном повернення, який відповідає кінцевому строку дії картки. Відповідач належним чином не виконувала свої зобов"язання за договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 19 липня 2017 року становить 11914 грн. 63 коп. та яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1195 грн. 93 коп., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 692 грн. 94 коп., заборгованості за пенею - 8982 грн. 21 коп., фіксованої частки штрафу - 500 грн., відсоткової частки штрафу - 543 грн. 55 коп. На неодноразові звернення до відповідача з пропозиціями про добровільне погашення заборгованості, остання не реагує. Разом з позовом представник позивача надав суду письмову заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та в разі неявки відповідача у судове засідання просив ухвалити рішення у заочному порядку. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22 вересня 2017 року заяву було прийнято до провадження суду і призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 13 листопада 2017 року. Відповідач у судове засідання не з"явилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, у відповідності до вимог ст.ст.130, 131 ЦПК України, за останньою відомою судові адресою її місця мешкання, про причини своєї неявки суду не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи суду не надавала. Однак, як вбачається з поштового повідомлення, яке повернулося до суду з відміткою листоноші відповідач «за вказаною адресою не проживає». Всупереч вимогам ч.ч.1, 3 ст.131 ЦПК України відповідач не повідомила суд про зміну свого місця мешкання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи, а тому суд вважає, що відповідач належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. За таких обставин, у відповідності з вимогами ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутність, постановивши по справі заочне рішення. 05 лютого 2018 року на адресу суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Перевіривши матеріали клопотання суд вважає за можливе задовільнити клопотання представника позивача та розглядати даний позов у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до вимог ст.ст.274-279 ЦПК України, оскільки відповідно до вимог ч.6 ст.19 ЦПК України спір, який виник між сторонами, є малозначним. При цьому суд вважає, що оскільки матеріали справи містять докази, які в своїй сукупності повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі документів. Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до наступного. 02 липня 2011 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, за яким відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку у розмірі 2000 грн., зі сплатою відсотків у розмірі 36% річних на суму залишку заборгованості та з кінцевим терміном повернення, який відповідає кінцевому строку дії картки (а.с.8). Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт (а.с.18). Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п.2.1.1.2.3 та Правил надання банківських послуг (а.с.18). Відповідно до п.1.1.7.11 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін (а.с.16). Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем і перевіреного судом, станом на 19 липня 2017 року відповідач має заборгованість перед позивачем у розмірі 11914 грн. 63 коп., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1195 грн. 93 коп., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 692 грн. 94 коп., заборгованості за пенею - 8982 грн. 21 коп., фіксованої частки штрафу - 500 грн., відсоткової частки штрафу - 543 грн. 55 коп. (а.с.5-7). На час розгляду справи судом, відповідачем не надано даних, що свідчать про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Згідно з вимогами статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Суду не надано належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність у відповідача підстав для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, відповідно до вимог ст.617 ЦК України. Згідно зі ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Аналізуючи наведені вище докази та норми закону в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що оскільки відповідачем були порушені його зобов"язання перед позивачем, то з неї на користь позивача підлягає стягненню виникла заборгованість, яка складається з тіла кредиту, відсотків за користування кредитом та заборгованості за пенею. Що ж стосується вимог позивача про стягнення з відповідача штрафу, то в цій частині позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. За змістом ст.549 ЦК України пеня та штраф є різновидом неустойки, як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. Позивач просить стягнути з відповідача за порушення ним своїх зобов'язань по виконанню договору і пеню і штраф, отже застосувати до останнього подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов'язання, а саме - прострочення виконання грошового зобов'язання, що протиречить вимогам ч.1 ст.61 Конституції України та ч.3 ст.509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 10871 грн. 08 коп., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1195 грн. 93 коп., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 692 грн. 94 коп., заборгованості за пенею - 8982 грн. 21 коп. Згідно платіжного доручення №PROM1В60ХК від 01 вересня 2017 року позивачем при пред'явленні позову до суду були понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 1600 грн. Питання про розподіл судових витрат вирішується судом відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, а саме - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому вважаю за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1459 грн.86 коп. (10871 грн. 08 коп. : 11914 грн. 63 коп. х 1600 грн.) На підставі вищевикладеного ст.ст.11, 509, 526, 610, 611, 617, 1054 ЦК України,

Outcome: approved