Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та позбавлення батьківських прав, мотивуючи свій позов тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням суду розірвано, від шлюбу мають неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO], який проживає з нею та повністю знаходиться на її утриманні. Вона інвалід 3 групи, працює, однак отримує невелику заробітну плату, і її коштів не вистачає на утримання сина, що ставить їх сімю у скрутне матеріальне становище. Відповідач [PERSON] проживає в іншій області, утримувати дитину не допомагає, ніякої допомоги не надає, взагалі припинив спілкування зі своїм сином і не цікавиться його життям, здоровям, розвитком, успіхами у навчанні понад 10 років. Позивачка [PERSON] прохає суд позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER] відносно його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] та стягнути з [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER] на її користь аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі заяви і до повноліття дитини. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, прохають задовольнити. Щодо заочного розгляду справи не заперечують. Представник третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради в особі Парнюк І.В. вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітнього сина [PERSON], що буде відповідати інтересам дитини, оскільки, Службою не встановлено вагомих причин, що унеможливлюють виконання відповідачем батьківських обовязків і він продовжує ухилятися від їх виконання, не цікавиться подальшою долею сина, майже не бажає спілкуватися з соціальними службами з питань захисту дітей. Також вважає необхідним стягнути аліменти з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини. Відповідач [PERSON], будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на веб-сайті Судової влади України, в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про поважність пропуску судового засідання, а також відзиву чи заперечень на позовну заяву не надав. 12.10.2018 року суд ухвалив провести заочний розгляд справи, згідно ст.280 ЦПК України, оскільки вважає що маються підстави для проведення заочного розгляду справи. Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату час та місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, та який не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивачки та її представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, заслухавши позивачку, її представника та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 150 СК України передбачені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України). Ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов'язків по вихованню. Належить також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК ( 2947-14 ). Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.2-3), відповідач є батьком неповнолітньої дитини позивачки [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.4). Згідно матеріалів справи, зокрема, довідки №03-20/18 від 28.08.2018 року Лубенського дошкільного навчального закладу №17 «Золотий ключик» (а.с.39), довідки №271 від 28.08.2018 року Лубенської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №6 (а.с.41) вбачається, що батько неповнолітньої дитини [PERSON] до закладів, які останній відвідував, не приходив, життям, здоровям та навчанням сина не цікавився, участі у вихованні дитини не приймав. Відповідач та його дитина проживають за різними адресами, що також свідчить про те, що в даному випадку позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дитини у батька, оскільки вони не проживають з ним понад 10 років, так само даний захід не позбавить відповідача можливості побачення із своєю дитиною. Тобто, позбавлення батьківських прав відповідача фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між відповідачем та дитиною. Неповнолітній [PERSON] забезпечений належними матеріально-побутовими умовами проживання, що підтверджується відповідним актом (а.с.45), завжди доглянутий, охайний, чемний, доброзичливий, вихований, згідно характеристики будинкового комітету (а.с.46). Суду надано висновок Служби у справах дітей про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його неповнолітнього сина [PERSON] (а.с.49-50). Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Таким чином, після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, суд дійшов переконання про обґрунтованість позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено факт того, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує матеріально, не спілкується з ним, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, нехтуючи батьківськими правами та обов'язками. Отже, відповідач свідомо самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, а тому захищаючи права та інтереси неповнолітньої дитини слід позбавити [PERSON] батьківських прав. Крім цього, згідно ч. 2,3 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд, зокрема, враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тому суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд роз'яснює, що згідно ч.1 ст.166 СК України, особа, яка позбавлена батьківських прав, втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Суд також роз'яснює, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав (ч.1 ст.169 СК України), якщо дитина не була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом". Судові витрати слід стягнути з відповідача на користь держави, відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved