Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

02 березня 2018 року позивач звернувся до Рівненського міського суду із позовом до приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 липня 2017 року по 12 лютого 2018 року у розмірі 64912,80 грн. Позовні вимоги мотивує тим, працював в ПрАТ «Рівнеазот», відповідач не в повному обсязі і невчасно виплачував йому заробітну плату, відповідно у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем. 03 листопада 2017 року Рівненським міським судом Рівненської області по справі 569/16735/17 було видано судовий наказ, згідно з якого було стягнуто з ПрАТ «Рівнеазот» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 30885,45 грн. Зазначена заборгованість була погашена лише 12 лютого 2018 року, відповідно позивач зазначає, що має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 29 березня 2018 року від представника ПрАТ «Рівнеазот» Поляк І.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач, заперечує проти задоволення позову, та просить звільнити ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» від відшкодування шкоди заподіяної затримкою розрахунку при звільненні в повному обсязі на підставі ч.2 ст.1171 ЦК України . В обґрунтування відзиву зазначає, що у відповідача наявні поважні причини та об'єктивні обставини, які мають істотне значення та підтверджують відсутність вини щодо несвоєчасного виконання свої зобов'язань по виплаті заробітної плати перед позивачем, зокрема зазначає, що ПрАТ "РІВНЕАЗОТ" не отримало всіх належних сум за надані послуги від РОВКП «Рівнеобводоканал», окрім того, з 07 березня 2017 року на підприємстві повністю обмежили поставку природного газу, не давши змоги виробити продукцію. Також представник позивача зазначив, що кількість днів затримки виплати заборгованості із заробітної плати становить 151 день, а не 172 дні, зазначені позивачем у розрахунку. 16 квітня 2018 року до суду надійшло клопотання представника позивача про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якого враховуючи відзив представника відповідача на позовну заяву, просить суд стягнути з відповідача на користь довірителя 56987,40 грн., без включення сум на податки, збори та обов'язкові платежі, справляння і сплата яких є обов'язком роботодавця. Також просить суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] судовий збір. Також від представника позивача до суду надійшов відповідь на відзив, відповідно до якого представник позивача не погоджується із відзивом відповідача та зазначає, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст..117 КЗпП. В судовому засіданні представник позивача позов свого довірителя враховуючи заяву від 16.04.18 року підтримав повністю, просив його задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи наведені у відзиві на позовну заяву та просив у задоволенні позову та виплаті на користь позивача компенсації втрати частини доходів відмовити. Заслухавши пояснення сторін по справі та дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення повністю. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював в ПрАТ «Рівнеазот». Відповідно до наказу №1656-ВК , 06 липня 2017 року був звільнений за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю. Як вбачається із довідки №1655 від 02.08.2017 року про суми, які належать до виплати при звільненні [PERSON], в розмірі 60095,84 грн., в тому числі за лютий 4699,13 грн., березень - 10061,12 грн, квітень - 1029,37 грн., травень - 7399,88 грн., червень - 7695,95 грн., та за липень відповідно - 29210,39 грн. Судовим наказом Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2017 року по цивільній справі № 569/16735/17 стягнуто з ПрАТ «Рівнеазот» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 30885 грн. 45 коп. Відповідно до виписки з карткового рахунку [PERSON], 12 лютого 2018 року на даний рахунок було здійснено безготівкове зарахування заробітної плати в розмірі 30731,02 грн. Відповідно до вимог частини 1 ст.115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідно до роз'яснень, наведених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив з ним остаточний розрахунок по заробітній платі, суд приходить до висновку що відповідач зобов'язаний сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 07 липня 2017 року, (наступного робочого дня після дня звільнення) по 12 лютого 2018 року (тобто по день проведення роботодавцем фактичного розрахунку з заробітної плати). Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньоденна заробітна плата позивача становить ( 7399,88 заробітної плати за травень 2017 року + 7695,95 грн. заробітної плати за червень) : (20 робочих днів у травні 2017 року + 20 робочих днів у червні 2017року) = 377,40 грн. Судом встановлено, що період прострочення виплати розрахункових коштів з 07.07.2017 року (наступного робочого дня після звільнення) по 11.02.2018 року ( по день фактичного розрахунку) становить - 151 день. Оскільки середньоденна заробітна плата позивача становить 377,40 грн., то розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає виплаті позивачу за період з 07 липня 2017 року по 11 лютого 2018 року включно становить 56987,40 грн (377,40 грн. х 151 дн.). Доводи представника відповідача про відсутність вини відповідача щодо несвоєчасного виконання своїх зобов'язань по виплаті заробітної плати перед позивачем та про те, що шкода позивачу була заподіяна в стані крайньої необхідності, суд вважає безпідставними. Вчинення дій у стані крайньої необхідності передбачає вчинення їх для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. З огляду на викладене, недоотримання всіх належних сум за надані послуги від РОВКП «Рівнеобводоканал», обмеження на підприємстві поставки природного газу, що не дало змоги виробити продукцію не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Враховуючи зміст позовних вимог та встановлені по справі обстави, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст.141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб)

Outcome: approved