Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

В липні 2018 року заявник звернувся до суду з вище вказаною заявою, в обґрунтування якої посилався на те, що він народився 24.10.1966 року в м. Кокчетав, Республіка Казахстан та в період часу з 29.11.1967 року по 29.10.1987 року був зареєстрований та проживав в [ADDRESS], а 24.01.1983 року Відділом внутрішніх справ Першотравневого райвиконкому м.Чернівці йому було видано паспорт громадянина СРСР. В подальшому, з 29.10.1987 року по 01.08.1995 року він був зареєстрований та проживав в м.Находка, Приморського краю, Російська Федерація, а з травня 1996 року зареєстрований та проживає в [ADDRESS]. З метою набуття громадянства України та необхідністю підтвердження факту постійного проживання на території України, звернувся до суду з даною заявою та просив встановити той факт, що він постійно проживав на території України до 1991 року. В судовому засіданні заявник своїми поясненнями підтвердив факти викладені у заяві та заявлені вимоги просив задовольнити з наведених вище підстав. Вказував на те, що він отримав паспорт громадянина Російської Федерації, проте намагався відмовитися від громадянства Росії та майже постійно проживав на території України, при цьому був зареєстрований в м.Находка, Російської Федерації, оскільки був моряком та отримав паспорт моряка. Представник заявника [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є сусідом заявника та останній дійсно з 1996 року проживає в [ADDRESS], а також з його слів він також проживав на території УРСР, у зв'язку з чим вважає, що [PERSON] має право на отримання громадянства України відповідно до вимог ст. 8 Закону України «Про громадянство України». Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, з приводу заявлених вимог просив винести рішення на розсуд суду. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з заявником він знайомий з 1982 року, а з 1988 року по теперішній час вони разом працюють та йому відомо, що [PERSON] проживав на території України та періодично їздив у Росію. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що з заявником вона знайома з 1984 року, оскільки він товаришував з її братом та їй відомо, що [PERSON] у 1983 році поступив в училище, в період часу з 1985 по 1987 роки служив в армії після чого повернувся в Україну та розповідав, що буде моряком, а в 1990 році працював її братом, ремонтуючи автомобілі. В подальшому вона періодично бачила заявника у м.Чернівці, приблизно вісім разів на рік вони зустрічались. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Суд, заслухавши пояснення заявника та його представника, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що заява задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що 24.01.1983 року Відділом внутрішніх справ Першотравневого райвиконкому м.Чернівці заявнику було видано паспорт громадянина СРСР з копія якого вбачається, що останній народився 24.10.1966 року в м. Кокчетав, Республіка Казахстан та за національністю він росіянин (а/с 4). Відповідно до копії довідки ПП «Житлосервіс» від 11.09.2017 року №255, з 29.11.1967 року по 29.10.1987 року заявник був зареєстрований в [ADDRESS], після чого виписаний в м. Находка, Приморського краю та знову зареєстрований 01.08.1995 року, а в подальшому виписаний 17.05.1996 року в [ADDRESS] (а/с 8). Також, в матеріалах справи міститься копія паспорта громадянина Російської Федерації, виданого заявнику 17.10.2007 року (а/с 21). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як вбачається з роз'яснень, які містяться в п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», перелік фактів, які встановлюються судом не є вичерпним. В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно пояснень заявника в судовому засіданні та змісту заяви, встановлення факту постійного проживання на території України до 1991 року йому необхідне для набуття громадянства України. Так, ст. 3 Закону України «Про громадянство України» визначено випадки належності до громадянства України, зокрема громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України. Згідно вимог підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлення належності до громадянства України стосується: громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Так, зі змісту заяви вбачається, що заявник має намір отримати громадянство України за територіальним походженням у відповідності до вимог ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України», яка передбачає, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України" ( 1543-12 ), або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української\~ \~Народної \~ Республіки,\~ Західноукраїнської\~ Народної\~Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов'язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав,подають зобов'язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов'язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства. Статтею першою Закону України «Про громадянство України» визначено, що проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні, при цьому безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України. З системного аналізу вище вказаних норм законодавства вбачається, що однією з підстав для набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до статті 8 Закону України «Про громадянство України» є постійне проживання особи або визначених цією статтею Закону кровноспоріднених родичів на території України до 24.08.1991 року. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що в період часу з 29.10.1987 року по 01.08.1995 року заявник був зареєстрований та проживав в м.Находка, Приморського краю, Російська Федерація, що спростовує факт його постійного безперервного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, при цьому [PERSON] та його представником не надано суду належних та допустимих доказів, що в цей період заявник перебував за кордоном, зокрема в Росії, у службовому відряджені, на навчанні, відпустці або лікуванні, а покази свідків про те, що вони періодично бачили заявника на території України не можуть підтверджувати факт його безперервного проживання на території України у вказаний вище період, що необхідний для набуття заявником громадянства України. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed