Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

07.10.2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме\~квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилається на те, що він є власником квартири [ADDRESS] , в якому окрім нього числиться зареєстрованою його колишня дружина [PERSON] . Зазначає, що відповідач не проживає в даній квартирі з 10.03.2017 року, виїхала з квартири, забравши усі свої речі та на даний час проживає в м. Трускавець, де винаймає квартиру. Враховуючи те, що факт реєстрації відповідача в його будинку створює йому перешкоди в користуванні та розпорядженні своїм майном, витраті додаткових коштів на оплату комунальних послуг, а тому змушений звернутись з даним позовом до суду. 07.10.2019 року направлено запит до Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] , що містяться в картотеці реєстраційного обліку, відповідь на який судом отримано 29.10.2019 року. Ухвалою від 07.10.2019 року в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження з викликом сторін в судове засідання на 07.11.2019 року. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву та пред`явлення зустрічного позову. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. 07.11.2019 року судове засідання відкладено за клопотанням відповідача на 28.11.2018 року. 28.11.2019 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому остання, не погодившись із заявленими позивачем вимогами, відзначає, що причиною залишення спірного житла був конфлікт між нею та позивачем, що потягло за собою розірвання шлюбу. Вказує на те, що постійно проживала у квартирі позивача, у встановленому законом порядку вселилася туди як член сім`ї, набула права користування житловим приміщенням та зареєструвала там своє місце проживання. Водночас, позивачем не надано суду жодних доказів того, що відповідач добровільно, без поважних причин, вибула на інше постійне місце проживання. Просить в задоволенні заявлених позовних вимог відмовити. 28.11.2019 року в судовому засіданні оголошено перерву для надання можливості позивачу подати відповідь на відзив до 10.12.2019 року. 29.11.2019 року до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив відповідача, в якій останнім відзначено, що відповідачем жодним чином не спростовано заявлені ним позовні вимоги, а навпаки є доказом того, що відповідач втратила право користування жилим приміщенням, оскільки коли їхні сімейні відносини не склались, відповідач добровільно виселилась з його квартири. Зазначає, що жодних перешкод відповідачу в користуванні квартирою він не чинив та не виганяв дружину з квартири. В березні 2017 року відповідач переїхала на інше місце проживання, винайнявши квартиру в м. Трускавець Львівської області, куди забрала з собою їхню дитину. Підтвердженням факту проживання відповідача в квартирі [ADDRESS] , є акт обстеження на предмет фактичного проживання від 05.02.2019 року, а також наданий як доказ по справі акт обстеження по факту непроживання [PERSON] у спірній квартирі від 30.09.2019 року. Просить заявлені ним позовні вимоги задовольнити повністю. В судове засідання сторони не з`явились, подавши заяви про розгляд справи у їхній відсутності. Позивач позов підтримує, а відповідач просить відмовити в його задоволенні за безпідставністю, врахувавши її доводи, викладені у відзиві. Дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Вимогами ст. ст. 13,\~81 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що стверджується договором купівлі-продажу квартири серії НАА № 439411 від 08.08.2014 року, який посвідчено приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. Відповідно до п. 4.4. цього договору, зазначена квартира придбана під час зареєстрованого шлюбу за особисті кошти позивача [PERSON] та не входить до складу спільного майна подружжя Федько, належить позивачу на праві особистої власності, що підтверджується заявою дружини, посвідченою приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. від 08.08.2014 за р. №761. Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 004560/15-2019 від 30.09.2019 року вбачається, що у квартирі [ADDRESS] , окрім позивача, числиться зареєстрованою, зокрема, відповідач [PERSON] . Статтею 383\~ЦК України визначено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Частиною 1 ст. 156 ЖК України\~визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Суд приймає до уваги доводи відповідача про те, що вона правомірно в порядку встановленому законом вселилась в спірне житло та набула права користування ним, як член сімї власника (дружина). Разом з тим, згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02.07.2019 року вбачається, що шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано. Як роз`яснив Верховний Суд України, право члена сім`ї власника жилого будинку (квартири), який не є співвласником, на користування цим будинком (квартирою) згідно зі ст. 156 ЖК України\~обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку (квартирі). Виходячи з цього особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням у належному власникові жилому будинку (квартирі), якщо вона вийшла зі складу сім`ї останнього і перейшла проживати в інше місце. Так, позивачем на підтвердження своїх позовних вимог долучено акт ОСББ «Світлиця 81/1» від 30.09.2019 року з якого вбачається, що відповідач [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] , з 10.03.2017 року по день обстеження. Крім того, згідно акту ОСББ «Карпатський двір» за № 1 від 05.02.2019 року вбачається, що відповідач проживає в квартирі [ADDRESS] . Суд приймає до уваги доводи позивача про те, що непроживання відповідачки [PERSON] в спірній квартирі з березня 2017 року підтверджується також рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02.07.2019 року про розірвання шлюбу, при ухваленні якого досліджувався факт окремого проживання позивача та відповідача. Разом з тим, суд вважає голослівними твердження відповідача про те, що причиною, яка спонукала її залишити спірне житло був конфлікт з позивачем, наявність перешкод зі сторони позивача у користуванні квартирою, тощо, оскільки жодних належних та достовірних доказів такого відповідачем не подано. А тому, суд вважає що відповідач добровільно залишила спірне житло та перейшла проживати в іншу квартиру, яка зокрема розташована в м. Трускавець Львівської області. Разом з тим, у постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішував справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Тобто, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, як постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У подібних правовідносинах слід застосовувати частину другу ст. 406 ЦК України «припинення сервітуту». Право на проживання колишнього члена сім`ї розглядається як сервітут, який припиняється судом за позовом власника житлового приміщення при наявності обставин, які мають істотне значення. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази, суд приходить до переконання, що оскільки відповідач [PERSON] не проживає у житлі позивача понад встановлені законом строки, добровільно це житло залишила та перейшла проживати в інше житло, не користується ним, не несе витрат по його утриманню, а тому її слід визнати такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст.\~264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст.\~141\~ЦПК України та ст.\~4\~Закону України\~"Про\~судовий збір" з відповідача на користь позивача слід стягнути 768,40 грн. понесених судових витрат.

Outcome: approved