Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визначити частки у спільній сумісній власності (трикімнатна квартира [ADDRESS] ) шляхом закріплення права користування [PERSON] та [PERSON] кімнатами, які позначені в плані квартири Технічного паспорту за №2 та №3 та з правом відкриття окремих від [PERSON] особистих рахунків на комунальні послуги. В обґрунтування\~позову зазначено,\~що згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» 06 листопада 2007 року позивачами разом із відповідачем була приватизована трикімнатна квартира [ADDRESS] . Свідоцтво про право власності на житло має реєстраційний номер № [NUMBER] від 06.11.2007 і було видане згідно розпорядження Виконавчого комітету Харківської міської ради №15081 від 06.11.2007. Вказана квартира належить позивачам та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Реєстрацію права власності на квартира [ADDRESS] було проведено КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради. На той час [PERSON] та відповідач були однією сім`єю та знаходились у зареєстрованому шлюбі, від якого мали доньку [PERSON] . Починаючи з 2010 року взаємовідносини між подружжям зіпсувались, він переїхав проживати до іншої жінки, комунальні послуги не сплачував, але періодично приходить до зазначеної квартири, вчиняє сварки, ображає позивачів та бив позивача.17 березня 2016 року за ініціативою [PERSON] шлюб між нею та відповідачем було розірвано ( актовий запис № 28 від 17.03.2016). [INFO] у [PERSON] народилась дитина - [PERSON] 25 лютого 2018 року відповідач прийшов до квартири, вчинив сварку та побив [PERSON] , за цим фактом була викликана поліція (ЖЄО № 3704 від 25.02.2018р.), але відповідач до приїзду поліції втік, погрожуючи в подальшому вбити позивачів. Такі незаконні дії відповідача вимусили позивачів виїхати із квартири в орендоване ними житло. В зв`язку із скрутним матеріальним становищем і неможливістю внаслідок цього оплачувати за користування орендованим житлом, позивачі в квітні 2019 року повернулись в свою квартиру. Починаючи з 2010 року, комунальні послуги позивачі оплачують із власного сімейного бюджету. Відповідач не компенсує їм розходи за комунальні послуги, але при цьому поводить себе в квартирі зухвало, порушує спокій відповідачів та малолітньої дитини, зносить до квартири різний мотлох зі смітників і розміщує його по всім кімнатам квартири. На зауваження реагує агресивно, укласти договір щодо виділення у натурі частки нерухомого майна та отримання грошової компенсації відповідач відмовляється. У зв`язку з викладеним позивачі звернулися до суд уз даним позовом. Ухвалою судді Грінчук О.П. Ленінського районного суду м. Харкова від 17.12.2019 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. У зв`язку з наданою судді Грінчук О.П. відпусткою по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, дану справу було передано на повторний автоматичний розподіл і ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 10.04.2020 прийнято до провадження суддею Бородіною О.В. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 05.01.2021 по справі було призначено судово-будівельну експертизу, проведення якої доручено експертам Харківського науково- дослідного інституту с удових експертиз ім. засл. проф.. М.С. Бокаріуса, висновок за результатами якої №4362 від 31.08.2021 надійшов до суду 06.09.2021, експертом запропоновано 3 варіанти порядку користування квартирою. 15.11.2021 від представника позивачів надійшло уточнення до позовної заяви, в якому вона просить визначити частки у спільній сумісній власності (трикімнатна квартира [ADDRESS] ) шляхом закріплення права користування [PERSON] та [PERSON] кімнатами, які позначені у Висновку експерта номерами 2 площею 10,4 кв.м та 3 площею 17,4 кв.м, у спільному користуванні залишити: коридор кімната № 1 площею 8,1 кв. м, кухню кімната №5 площею 5,1 кв.м, ванну кімната № 6 площею 2 кв.м, вбиральню кімната № 7 площею 1 кв.м з правом відкриття окремих від [PERSON] особистих рахунків на комунальні послуги. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 18.11.2021 закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. Представник позивачів в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав, прохав їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить зворотнє поштове повідомлення, наявне в матеріалах справи, причини неявки суду не відомі. Відповідачем в установлений ч. 7 ст.178ЦПК України строк не подано до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст.178 ЦПК України. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі„ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки сторона позивачів не заперечували проти такого порядку вирішення спору. Суд, вислухавши думку представника позивачів, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належним чином є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що реєстрацію права спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] станом на 31.12.2012 проведено Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради 18.03.2008 за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.11.2007, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, р. № 4-07-277271, під реєстровим номером БТІ: П-4-15588. Станом на 31.12.2012 право власності в електронному реєстрі не зареєстровано. Згідно з даними технічного паспорту квартира [ADDRESS] , розташована на 2 поверсі 9 поверхового житлового будинку, загальна площа квартири становить 57.7 кв.м. житлова - \~ \~ \~ \~39.4 кв.м. (10,4+17,4+11,6), квартира обладнана балконом, лоджією та складається з таких приміщень: 1.коридорплощею8,1 кв.м. 2.житловакімната«10.4 кв.м. 3.««17,4 кв.м. 4.««11.6 кв.м. 5.кухня«5,1 кв.м. 6.ванна«2,0 кв.м. 7.вбиральня«1,0 кв.м. лоджія«1.1кв.м. 1 балкон«1.0кв.м. 1 Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та її малолітня дитина [PERSON] , 2017 р.н. Наведені факти свідчать, що між сторонами існують правовідносини щодо встановлення порядку користування нерухомим майном, яке перебуває у спільній сумісній власності, з правом відкриття окремих від відповідача особистих рахунків на комунальні послуги , оскільки між ними не досягнуто згоди щодо певного порядку користування квартирою. Неврегульованим залишається питання оплати комунальних послуг. Встановлення конкретного порядку користування квартирою необхідне для можливості розподілу особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг за квартиру. Відповідно до ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Пунктом 10 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 р. №572 передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартири в разі, якщо між ними відсутня згода щодо оплати. Відповідно до ст. 20 ч. 3 п.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Також, нормою Закону визначено обов`язок виконавця підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 380 ЦК України). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятними. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У відповідності до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно п.14 постанови №20 від 22.12.1995 Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику по справах за позовами про захист права приватної власності» можливо встановлення порядку користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов та п.6 Постанови №7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» у цьому разі окремі підсобні приміщення ( кухня, коридор, тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно). Майно може належать особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ст.\~369\~ЦК України\~ співвласники\~майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~володіють і\~користуються ним\~спільно,\~якщо інше\~не встановлено\~домовленістю між\~ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Ця норма свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної сумісної власності і такий правовий режим зберігається. Вимоги щодо визначення частки у спільній сумісній власності шляхом встановлення порядку користування задоволенню не підлягають, оскільки позивачами не порушувалось питання щодо зміни правового режиму спільної сумісної власності. Відповідно до експертного висновку Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф.. М.С. Бокаріуса №4362 від 31.08.2021, експертом запропоновано три варіанти порядку користування квартирою. Позивачами обраний 2 варіант порядку користування квартирою, згідно якого можливо визначити частки у спільній сумісній власності (трикімнатна квартира [ADDRESS] ) шляхом закріплення права користування в користування\~ [PERSON] та\~ [PERSON] окремими\~кімнатами площею\~10,4\~кв.м.\~та площею\~17,4\~кв.\~м.,\~з лоджією\~1,1\~кв.м.,\~та з\~балконом площею\~1,0\~кв.м.,\~виділивши в\~користування [PERSON] \~окрему кімнату\~площею 11,6\~кв.м,\~залишивши в\~спільному користуванні\~приміщення ванної\~кімнати площею\~2,0\~кв.м.,\~коридору площею\~8,1\~кв.м.,\~вбиральні площею\~1,0\~кв.м.,\~кухні площею\~5,1\~кв.м. Для здійснення запропонованого позивачами варіанту порядку користування приміщення квартири з метою окремого користування житловими кімнатами проводити перепланування не потрібно оскільки всі кімнати в квартирі є окремими. Враховуючи обставини спірних правовідносин, доцільним є встановлення обраного варіанту порядку користування житловими кімнатами для врегулювання спору між ними щодо користування спірною квартирою та оплати комунальних послуг, а інші приміщення залишити в їх спільному користуванні. Суд зазначає, що запропонований позивачами варіант встановлення порядку користування вказаною квартирою є таким, що не обмежує права відповідача [PERSON] як співвласника квартири. На підставі викладеного, встановивши, що між учасниками справи існують конфліктні відносини з приводу користування квартирою, технічні характеристики квартири, суд вважає, що позовні вимоги про встановлення порядку користування житловим приміщенням підлягають задоволенню у запропонованому експертом ІІ варіанті. Статтею 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~регулюються особливості укладання договорів у багатоквартирному будинку. Процедура погодження умов договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору однією із сторін (ч. 4\~ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Тобто, оплата житлово-комунальних послуг здійснюється на підставі договору про надання таких послуг та відкриття окремих особових рахунків для оплати житлово-комунальних послуг здійснюється відповідною організацією після укладення з кожним із співвласників окремого договору. Враховуючи вказані положення закону, встановлення порядку користування квартирою між її співвласниками за рішенням суду є самостійною підставою для звернення позивачів до відповідних організацій з метою розподілу особових рахунків. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Оскільки, позивачами при зверненні до суду з позовом був сплачений судовий збір по 768,40 грн. з кожної та в ході розгляду справи сплачено 10296,60 грн. вартість проведеної експертизи, суд дійшов висновку, що зазначені судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів. Водночас, заявлені позивачами вимоги про відшкодування понесених ними витрат у вигляді комісії Банку в розмірі 25,00 грн., задоволенню не підлягають, оскільки зазначені витрати не належать до судових витрат, передбачених ст. 133 ЦПК України. На підставі\~викладеного та\~

Outcome: partial