Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

У вересні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача - ТОВ "Агентство безпеки "Патріот", в обґрунтування якого вказав, що 15.07.2013 року він був прийнятий на роботу до відповідача, на посаду охоронця. У зв'язку із оголошенням в країні мобілізації, наказом військового комісара Корабельного РВК № 1 від 19.03.2014 р. він був призваний на військову службу. У період з 19.03.2014 р. по 10.03.2015 року відповідач виплачував позивачеві середній заробіток, за час проходження військової служби за призовом під час мобілізації. В подальшому, позивач був демобілізований, однак він вирішив продовжити військову службу і 10.03.2015 року уклав контракт на час дії особливого періоду або до оголошення повної демобілізації. Проте починаючи з 10.03.2015 року відповідач припинив виплату позивачеві середнього заробітку за час проходження військової служби, через що позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить: ● стягнути з відповідача середній заробіток за період з 10.03.2015 р. і зобов'язати відповідача виплачувати його до закінчення особливого періоду; ●стягнути моральну шкоду у розмірі 8\~000 грн. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.11.2015 р. до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору були притягнуті Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міськради та Департамент соціального захисту населення Миколаївської облдержадміністрації. У судовому засіданні позивач неодноразово збільшував та зменшував розмір позовних вимог та остаточно просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за період з 10.03.15 р. по 10.06.2015 р. та 20\~000 грн. моральної шкоди. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та пояснив, що через неодноразові зміни у законодавстві щодо виплати середнього заробітку особам, які були призвані на військову службу і були звільнені зі служби, але продовжили військову службу за контрактом, порядок виплати компенсацій середнього заробітку таким особам за період, що вказаний позивачем, законодавчо не врегульований. Також представник відповідача пояснив, що за період з 11.06.2015 року позивач отримав належний йому середній заробіток. Представник третьої особи - Департаменту соціального захисту населення Миколаївської облдержадміністрації у судовому засіданні не заперечувала проти задоволенні позову та надала суду свої письмові пояснення, які долучені до матеріалів даної цивільної справи. Представник третьої особи - Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міськради у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причина неявки суду невідома. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши надані суду письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частина перша статті 4 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] починаючи з 15.07.2013 р. працює на підприємстві відповідача на посаді охоронника 1-го розряду. На виконання Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17.03.2014 р. позивач був призваний на військову службу згідно Наказу Військового комісара Корабельного РВК № 1 від 19.03.2014 р. Із матеріалів справи вбачається, що після проведеної мобілізації, позивач вирішив продовжити військову службу і 06.03.2015 року він уклав контракт з Міністерством оборони України в особі військового комісара Миколаївського ОВК, зі строком дії до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок та військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992 р. (у редакції, внесеній Законом України від 15.01.2015 р. № 116-VIII), - за громадянами України, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у звязку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у звязку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання більше ніж на один рік. Відповідно до ст. 119 КЗпП України (у редакції, яка діяла у відповідний період) за працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв'язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв'язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада),середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, більше ніж на один рік. Законом України № 433-УІІІ від 14.05.2015 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» були внесені зміни до ст. 119 КЗпП України, згідно яких частина четверта цієї статті викладена у такій редакції: за працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у звязку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у звязку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Постановою КМУ № 105 від 04.03.2015 р. був затверджений Порядок виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (далі Порядок). Згідно цього Порядку (із внесеними змінами) компенсація із бюджету здійснюється підприємствам, установам, організаціям, у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та які підлягають звільненню з військової служби у зв'язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв'язку з прийняттям на військову службу за контрактом, починаючи з 11.06.2015 р. Із матеріалів справи вбачається, що підприємство відповідача отримало компенсацію середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу із державного бюджету за січень-березень 2015 року у сумі 5\~854,08 грн., та за червень-листопад 2015 року у сумі 7\~254,10 грн. Аналізуючи вищевикладені положення законодавства, суд робить висновок, що позивач [PERSON] має право на отримання середнього заробітку як особа, що продовжує військову службу за контрактом, і за період з 11.03.2015 р. по 10.06.2015 р. такі виплати має проводити підприємство відповідача за власний рахунок, оскільки саме на вказаний період виплата компенсації підприємству за рахунок коштів держбюджету не була передбачена. Розрахунок середнього заробітку суд проводить відповідно до Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», та довідки про середню заробітну плату (дохід) позивача № 57 від 06.08.2015 р. Так, із вказаної довідки вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача становить 60,98 грн. Таким чином за березень 2015 року його середній заробіток становить 975.60 грн. (60,98 грн. х 16 робочих днів); за квітень 1\~280,58 грн. (60,98 грн. х 21 робочий день); за травень 1\~097,64 грн. (60,98 грн. х 18 робочих днів); за червень 426,86 грн. (60,98 грн. х 7 робочих днів). Всього середній заробіток позивача за період з 11.03.2015 р. по 10.06.2015 р. становить 3\~780,68 грн. Крім цього, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Стаття 23 ЦК України визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. При розгляді справи суд прийшов до висновку, що внаслідок дій відповідача позивачеві була завдана моральна шкода, яка виразилась у його душевних стражданнях через відмову відповідача виплатити належні позивачеві грошові кошти. Тому із врахуванням викладеного та вимог розумності та справедливості, суд вважає можливим визначити моральну шкоду у розмірі 500 грн. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача в прибуток держави належить стягнути судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп., від сплати якого позивач був звільнений при подачі даного позову.

Outcome: partial