Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-26 00:00:00

03.11.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення у розмірі 7161 грн. 39 коп., який складається з суми: за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 жовтня 2004 р. по 30 вересня 2016 р. у розмірі 4617 грн. 12 коп.; за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 серпня 2009 р. по 30 вересня 2016 р. у розмірі 1632 грн. 48 коп.; індексу інфляції у розмірі 796 грн. 57 коп.; 3% річних від простроченої суми у розмірі 115 грн. 22 коп. В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідач, [PERSON], зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS], який є споживачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення шляхом відкриття абонентського особового рахунку [NUMBER], зазначивши, що відповідач не сплачував у повному обсязі за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що призвело до утворення заборгованості у розмірі 7161 грн. 39 коп. Позивач просив суд задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача заборгованість та понесені витрати по сплаті судового збору. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, розглядати справу за її відсутністю та ухвалити заочне рішення у разі неявки відповідача. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, причину неявки суду не було повідомлено. За таких обставин, суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що відповідач [PERSON], зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS], який є споживачем послуг водопостачання та водовідведення, які надає позивач. Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями, споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово - комунальні послуги», Законом України «Про питну воду та питне водопостачання» № 2918 від 10.01.2002 р., «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630. Відповідно до вимог ст.ст. 13-16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - послуга з централізованого водопостачання та водовідведення надається своєчасно, безперебійно. Згідно вимог п. 5, ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори, правочини, інші юридичні факти. Згідно зі ст. 509 ЦК України - зобов'язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України (в тому числі і з юридичних фактів). Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (передати майно, сплатити гроші тощо). З обставин справи вбачається, що хоча між сторонами по справі не укладено письмового договору на оплату послуг з теплопостачання, проте, позивач фактично їх надавав, а відповідач раніше здійснювали оплату за надані послуги, але не в повному обсязі. Відповідно до ч.3 ст.510 ЦК України, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. У даному випадку позивач, виконавши свої зобов'язання з надання послуг, має законні підстави вимагати від споживача оплати за надання цих послуг. Окрім цього, частиною 1 ст.218 ЦК України передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність. Тобто, у судовому засіданні встановлено, що між сторонами фактично існували і існують правовідносини по наданню послуг з централізованого водопостачання та водовідведення і користування такими послугами, які випливають із зазначених вище нормативно-правових актів. Обов'язок споживачів своєчасно сплачувати за житлово-комунальні послуги, у тому числі і за послуги водопостачання та водовідведення, передбачений ст. 68 ЖК України, ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги". Відповідно до п.1 ч.2 ст. 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» споживач зобов'язаний своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно п.18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць; плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Відповідно до ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно розрахунку заборгованості, через несплату за відповідачем виникла заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 жовтня 2004 р. по 30 вересня 2016 р. у розмірі 4617 грн. 12 коп.; за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 серпня 2009 р. по 30 вересня 2016 р. у розмірі 1632 грн. 48 коп. (а.с.7-9). Розрахунок заборгованості був перевірений судом, відповідає встановленим у визначеному законом порядку тарифам, відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що існують оплачені ним суми, що не були враховані у розрахунку позивача. Доказів, які спростовують вищезазначену суму заборгованості відповідач до суду також не надав. Таким чином судом встановлено, що позивач виконував свої зобов'язання по наданню таких послуг, а відповідач є споживачем цих послуг, проте зобов'язання по їх оплаті у повному обсязі не виконував. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Крім того, звертаючись з позовом до суду, позивач просив суд стягнути з відповідача на їх користь суми індексу інфляції у розмірі 796 грн. 57 коп., три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 115 грн. 22 коп. Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена в п. 7.2.3 норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Правові наслідки прострочення боржника виконання грошового зобов'язання, сплата пені та - на вимогу виконавця - суми втрат від інфляції та трьох процентів річних, з урахуванням зазначених норм матеріального права, визначені сторонами і в укладеному ними договорі. Застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в п. 3 ч. 1 ст. 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. Саме до цього зводяться правові висновки, що висловлені судом касаційної інстанції в судовому рішенні від 23 березня 2011 року, яке надано комунальним підприємством Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції ч. 2 ст. 625 ЦК України в подібних правовідносинах, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень, а також у постанові Верховного Суду України від 20.06.2012 року у справі №6-68цс12, що у відповідності до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, боржнику нараховано 796 грн. 57 коп. - індексу інфляції за час прострочення та 115 грн. 22 коп. - 3 % річних від простроченої суми. У зв'язку із вищезазначеним, суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача, суми 3% річних та інфляційних витрат обґрунтованими та погоджується із їх розмірами, які вирахував позивач відповідно до розрахунку (а.с.10-13). Крім того, відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Заяв про застосування строків позовної давності відповідачем не подано. Оскільки ухвалою суду позивачу було відстрочено сплату судового збору до розгляду цивільної справи по суті, то відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави, а сплачений в рахунок звернення до суду із заявою про видачу судового наказу у розмірі 121 грн. 80 коп. на користь позивача.

Outcome: approved