Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

10 липня 2012 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 11.05.2006 року між ним та [PERSON] було укладено кредитний договір № LOK-KC004, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 90000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 14,26 % на рік з кінцевим терміном повернення 10.05.2009 року. Вимоги до відповідача, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» та відповідачкою [PERSON] договорів поруки. Відповідач [PERSON] зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 02.07.2012 року у розмірі 59176,80 доларів США, яка складається з: 29808,73 доларів США - заборгованість за кредитом, 23230,67 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 875,55 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 5261,85 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Просив позивач стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 57925,24 доларів США та судові витрати, та стягнути солідарно з відповідачів суму у розмірі 10000 грн. (а.с. 2-3). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2015 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено (а.с. 211-213). В апеляційній скарзі апелянт ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 217-219). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати в частині відмови у задоволенні позову до [PERSON], ухваливши нове рішення про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, залишивши без змін рішення в іншій частині, виходячи з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що відповідно до укладеного договору № LOK-KC004 від 11.05.2006 року [PERSON] отримав кредит у 90000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 14,26 % на рік з кінцевим терміном повернення 10.05.2009 року. В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором № LOK-KC004 від 11.05.2006 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] було укладено договір поруки від 11.05.2006 року та між позивачем і відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» був укладений договір поруки № 167 від 20.10.2010 року. Позивачем заявлено, що відповідачі зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконували, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 02.07.2012 року у розмірі 59176,80 доларів США, яка складається з: 29808,73 доларів США - заборгованість за кредитом, 23230,67 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 875,55 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 5261,85 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до [PERSON], суд 1 інстанції, посилаючись на ст..ст. 257,258, 261,267 ЦК України, виходив із того, що позивач звернувся до суду поза межами позовної давності, про застосування якої заявила відповідачка [PERSON], оскільки строк дії договору закінчився 10.05.2009 року, а позивач звернувся до суду 10.07.2012 року. Відмовляючи у задоволенні позову відносно поручителів [PERSON] та Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», суд першої інстанції посилаючись на на п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», та виходячи зі змісту ч.4 ст. 559 ЦК України, що строк виконання зобов'язання за кредитним договором настав 10.05.2009 року, ПАТ КБ «Приватбанк» не звертався до поручителя [PERSON] із вимогою виконання зобов'язання за кредитним договором протягом шести місяців, а саме до 10.11.2009 року, а договір поруки з ПАТ «А-Банк» було укладено 20.10.2010 року, тобто після закінчення дії основного договору, тому відсутні підстави для стягнення боргу за цим договором з поручителів, оскільки порука припинена, з 10.11.2010 року. З висновками суду щодо відмови у задоволенні позову до поручителів Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» та [PERSON], у зв'язку з припиненням поруки, колегія суддів погоджується, оскільки вони зроблені обґрунтовано та відповідають нормам матеріального та процесуального права, а тому в цій частині рішення слід залишити без змін. Доводи апеляційної скарги щодо безпідставної відмови у позові до поручителів у зв'язку з припиненням поруки, колегія суддів до уваги не приймає. Так, апелянт зазначає, що в договорі поруки сторони домовилися про збільшення строку позовної давності - 5 років, отже, на думку апелянта в договорі встановлено строк її припинення - п'ять років, починаючи від останнього дня, передбаченого для виконання зобов'язання за кредитним договором - 10.05.2009 року, тобто порука припиняється 10.05.2014 року. Зазначені посилання є безпідставними, оскільки апелянт необгунтовано ототожнює строк позовної давності та строк припинення поруки, який в договорі поруки, виходячи з вимог ст..ст. 251, 252 ЦК України, не встановлений, а тому питання щодо припинення поруки вирішується з підстав встановлених ч.4 ст. 559 ЦК України. Так, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Зазначене викладено у правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-53цс14 від 17 вересня 2014 року, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором. Однак, з висновками суду 1 інстанції, щодо відмови у задоволенні позову до [PERSON], колегія судів не погоджується, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування рішення в цій частині та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог про їх задоволення, виходячи з наступного. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до кредитного договору № LOK-KC004 від 11.05.2006 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 90 000, 00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 12,26 % на рік, кінцевий термін повернення - 10.05.2009 року, однак свої зобов'язання за цим договором позичальник не виконує і станом на 02.07.2012 року має заборгованість у розмірі 59176,80 доларів США, яка складається з: 29808,73 доларів США - заборгованість за кредитом, 23230,67 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 875,55 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 5261,85 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. За змістом ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) Зі справи вбачається, що відповідач [PERSON] на протязі всього часу за який нарахована заборгованість по кредитному договору періодично здійснював платежі в рахунок погашення заборгованості. Виходячи зі змісту ст.. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривався вищевказаними платежами. Крім того, відповідно до п. 5.7 кредитного договору сторони домовилися про збільшення строку позовної давності - 5 років. Таким чином, підстави для застосування строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем [PERSON], були відсутні. Суд 1 інстанції на зазначене уваги не звернув, у зв'язку з чим допустив порушення норм матеріального права, дійшовши необґрунтованого висновку щодо відмову у задоволенні позову до [PERSON], а тому колегія суддів вважає за необхідне рішення суду в частині відмови у задоволенні позову до [PERSON] скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором. Згідно наданого розрахунку заборгованості за кредитним договором, який відповідачами не спростовано, станом на 02.07.2012 року мається заборгованість у розмірі 59176,80 доларів США, яка складається з: 29808,73 доларів США - заборгованість за кредитом, 23230,67 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 875,55 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 5261,85 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Вирішуючи питання про стягнення заборгованості, колегія суддів вважає за необхідне стягнути 53 914, 95 доларів США, з яких: заборгованість по кредиту - 29 808,73 доларів США, заборгованість по відсоткам - 23 230, 67 доларів США, заборгованість по комісії - 875,55 доларів США, та пеню в сумі 120 989, 40 грн. (що еквівалентно 5261,85 доларів США). Щодо стягнення пені у національній валюті України - гривні, колегія наголошує, що відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»). Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України та виходячи зі змісту ЗУ «Про судовий збір», сплачений позивачем судовий збір, підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на його користь відповідно до суми задоволених позовних вимог в розмірі 3 219,00 грн.

Outcome: approved