Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з даною заявою, якою просить встановити юридичний факт загибелі [PERSON] в жовтні 2014 року під час перебування в полоні в період виконання обов`язку військової служби у контрольованих Російською Федерацією іррегулярних збройних формуваннях в районі села Тарани Шахтарського району Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Свою заяву мотивує тим, що його син, підполковник [PERSON] , був кадровим українським військовослужбовцем і у період з 01 травня 2014 року по 26 липня 2014 року безпосередньо брав участь у бойових діях на території Донецької області. 26.07.2014 [PERSON] потрапив у полон до проросійських бойовиків в районі села Тарани Шахтарського району Донецької області і 05.08.2014 був розстріляний проросійськими бойовиками і похований на околиці Сніжного. Заявник має на меті визначення статусу сина як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, зокрема, виникнення права на справедливу компенсацію з Російської Федерації, як держави-агресора. Також заявник зауважує, що вказаний ним юридичний факт може бути встановлений лише в судовому порядку, так як іншого порядку для цього не передбачено. У судовому засіданні заявник та представник заявника вимоги заяви підтримали з викладених у ній підстав, просили суд задовольнити заяву. Заінтересована особа Міністерство соціальної політики України звернулося до суду з клопотанням, у якому просило суд розглянути справу\~ без участі їх представника /ас 172-173/. Заінтересована особа Російська Федерація явку представника в судове засідання не забезпечила, про час і місце розгляду справи повідомлена в установленому порядку /ас 168/. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності вищезазначених осіб відповідно до вимог статей 158, 169,197 Цивільного процесуального кодексу України /далі ЦПК України/. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Статтею 234 ЦПК\~України передбачено, що у порядку окремого провадження розглядаються також справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно до положень статті 256 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як роз`яснено у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (з подальшими змінами та доповненнями), в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;\~\~чинним законодавством\~\~не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;\~\~встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Суд встановив, що заявник, [PERSON] , є батьком [PERSON] , [INFO] /копія ас 25/. Згідно довідки від 17.12.2015 №672, виданої командиром військової частини польова пошта [NUMBER] , майор [PERSON] дійсно в період з 01 травня 2014 року по 29 червня 2014 року та з 06 липня 2014 року по 26 липня 2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області /копія ас 26/. Син заявника [PERSON] у складі військової частини польова пошта [NUMBER] 26.07.2014 потрапив у засідку проросійських бойовиків в районі села Тарани Шахтарського району Донецької області, внаслідок чого був захоплений у полон. У кінці липня 2014 року заявнику зателефонували невідомі йому люди, сповістили, що син важко поранений, перебуває у полоні і його можуть звільнити. Після цього про подальшу долю сина заявник довгий час взагалі нічого не знав. Інтернет-портал «memorybook.org.ua» в статті « [PERSON] » повідомляється, що важкопоранений проросійськими бойовиками [PERSON] утримувався на території міста Сніжне з 26 липня 2014 року, мав важке поранення черевної порожнини, опіки 30% поверхні тіла. 5 серпня 2014 року він був розстріляний проросійськими бойовиками і похований на околиці Сніжного. За даними статті « [PERSON] », яка міститься на веб-сайті «Небесна Гвардія», підполковник [PERSON] , старший помічник начальника штабу бригадної артилерійської групи 72-ї окремої механізованої бригади з 01 травня 2014 року виконував завдання в зоні проведення бойових дій на сході України. 26 липня 2014 року під час виконання бойового завдання дістав важких поранень та опіків, був захоплений у полон поблизу села Тарани та доставлений до міста Сніжне Донецької області. Спершу проросійські бойовики вимагали викуп у сім`ї офіцера, потім припинили виходити на зв`язок. 05 серпня 2014 року [PERSON] перевели з лікарні в комендатуру, а 06 серпня 2014 року відвезли до церкви на сповідь, після чого розстріляли. Його тіло було поховане на цвинтарі міста Сніжне, звідки згодом його вивезли волонтери пошукової місії «Чорний тюльпан». Витягом із Наказу командира військової частини польова пошта [NUMBER] від 08.09.2015 про призначення службового розслідування по факту перебування в полоні підполковника [PERSON] встановлено, що 26.07.2014 [PERSON] потрапив у засідку проросійських бойовиків в районі с. Тарани Шахтарського району Донецької області, внаслідок чого був захоплений у полон /копія ас84/. Актом розслідування по факту перебування в полоні підполковника [PERSON] було встановлено, що під час прямування до місця виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Тарани Шахтарського району Донецької області 26.07.2014 на одиночній машині без супроводу інших військових [PERSON] потрапив у засідку до проросійських бойовиків, які захопили його в полон. Офіційне місце перебування [PERSON] встановлено не було /копія ас 85-86/. Лікарським свідоцтвом про смерть №792/л від 07.09.2015 та довідкою про причину смерті від 07.12.2015 було встановлено що смерть [PERSON] настала в жовтні 2014 року в зоні проведення бойових дій внаслідок дій, передбачених законом, та воєнних операцій. Точна причина смерті не встановлена /копії ас 89-91/. Довідкою, виданою Дніпровським обласним бюро судово-медичної експертизи від 07.12.2015 за №65, підтверджується, що 06.11.2015 труп невідомого чоловіка з неуточненими ушкодженнями внаслідок військових дій, похований як Невідомий органами комунального господарства на Краснопільському цвинтарі м. Дніпропетровська, згідно постанови про встановлення особи трупу від 01.12.2015 був ідентифікований як гр. [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою [ADDRESS] /копія ас 92/. 07 грудня 2015 року було видано свідоцтво про смерть [PERSON] у жовтні 2014 року, актовий запис №8370\~ від 04.11.2015, місце реєстрації смерті: відділ державної реєстрації Дніпропетровського міського управління юстиції /копія ас 93/. Згідно Витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №310 від\~ 28.01.2016, підтверджено, що смерть [PERSON] у жовтні 2014 року пов`язана із захистом Батьківщини /копія ас 95/. Заявник [PERSON] , як член сім`ї військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби, та член сім`ї загиблого ветерана війни, що підтверджується копіями свідоцтв серія [NUMBER] від 11.01.2016 та [NUMBER] від 19.01.2016\~ має право на пільги, встановлені законодавством України для членів сімей загиблих ветеранів війни - (копії ас 96-97). Починаючи з кінця лютого 2014 року війська Російської Федерації почали окупацію Кримського півострова, а в подальшому 21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации нових субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя». Після незаконної анексії Кримського півострова, в квітні 2014 року Російська Федерація почала другу фазу збройної агресії проти України, під час якої контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України»\~«Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» № 337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. З даної заяви Верховної Ради України слідує, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння нерегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово - Морських Сил України. В подальшому, лідер партії "Русское единство" [PERSON] проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації "забезпечити мир і спокій в Криму". У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації звернувся до Ради Федерацій Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 1 березня 2014 року надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року "Територіальна цілісність України". 17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена\~постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 року № 891-VІІ, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації "Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів". 21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон "О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов Республики Крым и города федерального значения Севастополя". Згідно зі\~ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VІІ від 15.04.2014 року, із змінами і доповненнями, Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України із зазначенням дати початку тимчасової окупації 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). 11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся незаконний референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки», однак сам референдум так і не був визнаний, як Україною, так і міжнародною спільнотою. Як наслідок, Україною, за наслідками військової агресії Російської Федерації, прийнято\~постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей. Згідно з\~постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України»\~«Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», від 21 квітня 2015 року №337-VIII, зазначені події на сході України відбувалися за наступними обставинами. Протягом травня 2014 року самозвані лідери "ДНР" та "ЛНР", серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації, батальйон "Восток", а також були задіяні такі озброєні групи найманців як "Русский сектор" та "Оплот". За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України. 11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської областей відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих "Луганської Народної Республіки" та "Донецької Народної Республіки". Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме "Луганська Народна Республіка" та "Донецька Народна Республіка" не були визнані ані національним законодавством, ані міжнародною спільнотою. На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня 2014 року, в зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: «Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил». Нерегулярні збройні формування, задіяні Російською Федерацією у агресивній війні проти України, систематично підкріплювалися російськими найманцями з числа звільнених у запас військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації та постачанням зброї і військової техніки, включаючи танки, артилерійські системи, протитанкові засоби та сучасні зенітно-ракетні комплекси, які постачалися з території РФ. Це підтверджувалося поясненнями численно затриманих військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації. Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною-агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. Відповідно до\~ст.1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. За наслідками військової агресії Російської Федерації прийнято\~постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до\~Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей»\~запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до абз. 2\~Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ, зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Також\~Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VІІІ\~законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року. Військові дії Російської Федерації на території України були визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Отже, при вирішенні даної справи знайшов своє підтвердження факт збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, що є загальновідомим. Згідно зі статтею 259 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Згідно довідки від 17.12.2015 №672, виданої командиром військової частини польова пошта [NUMBER] , майор [PERSON] дійсно в період з 01 травня 2014 року по 29 червня 2014 року та з 06 липня 2014 року по 26 липня 2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області /копія ас 26/. Вищевикладені обставини справи встановлюють причинний зв`язок між смертю сина заявника, яка настала під час проходження військової служби та участі у проведенні антитерористичної операції на території України, що межує з територією, тимчасово окупованою в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України. Враховуючи, що в результаті саме збройної агресії та воєнного конфлікту, розпочатих Російською Федерацією, [PERSON] 06 серпня 2014 року був розстріляний, також обставини того, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено право [PERSON] на життя і здоров`я, передбачене\~статтею 27 Конституції України,\~статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року, заява [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, підлягає повному задоволенню. Отже, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для відмови у задоволенні заяви в частині встановлення факту загибелі [PERSON] внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України з огляду на те, що цей факт є загальновідомим і його закріплено на законодавчому рівні, оскільки між вказаними фактами існує причинний зв`язок. Згідно з ч.2\~ст.256 ЦПК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Звернення заявника в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, обумовлено необхідністю визначення статусу [PERSON] , як жертви міжнародного збройного конфлікту, особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених нормами міжнародного гуманітарного права (що складається з Женевських конвенцій про захист жертв війни від 12 серпня 1949 року, Додаткових протоколів до них, інших міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та отримання заявником допомоги від гуманітарних організацій (Міжнародного Комітету Червоного Хреста, Міжнародної Федерації товариств Червоного Хреста і Червоного півмісяця, Товариства Червоного Хреста України).\~\~ Як роз`яснено в\~постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON] , виконуючи обов`язки військової служби, загинув у результаті збройної агресії Російської Федерації, заява підлягає задоволенню в повному обсязі. Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає встановленим та доведеним факт загибелі [PERSON] в жовтні 2014 року під час перебування в полоні в період виконання обов`язку військової служби у контрольованих Російською Федерацією іррегулярних збройних формуваннях в районі села Тарани Шахтарського району Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Факт, про встановлення якого просить заявник, має юридичне значення, обумовлене необхідністю визначення статусу [PERSON] як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права. Згідно до частини третьої статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Встановлені обставини справи не спростовані і не оспорені заінтересованими особами, тому суд вважає заяву обґрунтованою, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для її задоволення, що передбачено статтею 256 ЦПК України і не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно до частини сьомої статті 235 ЦПК України суд не відшкодовує судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved