Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-14 00:00:00

04.02.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, в якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , що померла [INFO] , Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Сороки О.В. 04.02.2019 року відкрите провадження по справі. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що [INFO] померла його мати [PERSON] , якій за життя, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Маймор С.Ю. 17.12.2013 року, зареєстрованому в реєстрі за №3291, належав на праві власності житловий будинок [ADDRESS] . Спадкове майно, що залишилося на день смерті матері, позивач прийняв в установлений законом строк, звернувшись з відповідною заявою до приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В. 7 грудня 2018 року, позивач отримав Постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно із якою йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок [ADDRESS] . До початку судового розгляду представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав. Представник відповідача повторно в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома, тому суд, з погодження позивача, відповідно до вимог ст.. 280 ЦПК України, провів заочний розгляд справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у свій сукупності, з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Суду надане свідоцтво про смерть [PERSON] , у відповідності до якого остання померла [INFO] . Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В. заведено спадкову справу № 54/2017, у відповідності до якої [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] як спадкоємець за законом. Постановою приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В. від 07.12.2018 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, оскільки згідно до п.4.15 глави 10 "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012року № 296/5, ст. 182 Цивільного Кодексу України, п. 19 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015року за № 1127, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Суду надано копію Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу 17.12.2013 року, зареєстрованому в реєстрі за №3291, у відповідності до якого спадкодавцю належав житловий будинок [ADDRESS] . З копії Свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.12.2013 року, вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] становить 33,76 кв.м. загальної площі та 11,9 кв.м. - житлової площі, такі ж відомості щодо житлової площі та жилої площі будинку внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Позивачем суду надано копію технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] , виготовленого 03.09.2015 року Новомосковським бюро технічної інвентаризації, з якого вбачається, що власником житлового будинку є [PERSON] , однак дані щодо площі житлового будинку не співпадають з даними, викладеними у свідоцтві про право на спадщину. Так само, на території зазначеного домоволодіння розташовані і інші будівлі та споруди, які не зазначені у вищевказаному свідоцтві про право на спадщину. Судом було досліджено матеріали інвентаризаційної справи на житловий будинок за [ADDRESS] , з яких вбачається, що [PERSON] , на підставі рішення виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 28 березня 1980 року № 18/220 надано дозвіл на будівництво нового будинку та службових будівель зі зносом старого, затверджено проект домоволодіння. Виходячи з поданої позивачем копії технічного паспорта, всі будівлі та споруди були забудовані у строк до 1983 року, тобто з моменту закінчення будівництва, зазначеного у вищевказаному рішенні виконавчого комітету. Між тим, у свідоцтві про право на спадщину, виданого на ім`я [PERSON] , яка в свою чергу успадкувала нерухоме майно після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , зазначено, що нерухоме майно належало спадкодавцеві на підставі договору купівлі-продажу від 06.12.1962 року. До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми закону, а саме. У відповідності до ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом. Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до пункту 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності реєстрації таких прав, відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу, яка втратила чинність 13 грудня 1995 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, затверджене Міністерством юстиції України 07.02.2002 року № 7/5, зареєстроване і Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року за № 157/6445. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу, реєстрація будинків проводили органи БТІ виконкомів місцевих рад. Об`єктами реєстрації були будинки і домоволодіння з окремим порядковим номером в межах міст та сіл, що належали, в тому числі громадянам на праві особистої власності. Інструкція втратила чинність 13 грудня 1995 року. В свою чергу, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справа у своєму листі № 24-753/04/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», коли перші власники належним чином не оформили належне їм право власності та не зареєстрували його в органах БТІ, спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, його право має бути визнане в судовому порядку. Аналіз поданих зазначених норм закону, у сукупності з дослідженими в судовому засіданні доказами, дає суду достатніх даних про те, що спадкодавець [PERSON] , отримуючи свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , не здійснила державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно, яке не було введене в експлуатацію. Між тим, будівництво нерухомого майна здійснено на законних підставах, тому [PERSON] на законних підставах набула право власності на спірний житловий будинок, що не потребує встановлення факту належності їй нерухомого майна, в судовому порядку. Однак, спадкоємець - позивач по справі, позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки спадкодавець за життя належним чином не зареєструвала своє право на нерухоме майно, тому позов в частині визнання права власності, в порядку спадкування за законом, підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved