Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що позивачка працювала на посаді начальник групи у публічному акціонерному товаристві «Київсоюзшляхпроект» з 1995 року. Згідно наказу № 32-ОС від 07.03.2014 року звільнена з роботи 11.03.2014 року у зв'язку з виходом на пенсію. За час роботи у відповідача виникла заборгованість перед позивачкою по заробітній платі, яка на момент звільнення не була погашена та складає 26036,58 грн. Представник позивачки просить суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні в розмірі 116472,40 грн., компенсацію втрати частини зарплати у зв'язку із затриманням термінів її виплати в розмірі 896,68 грн., компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 4500,07 грн., моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. Позивачка в судове засідання не з'явився, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, просила позов задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений завчасно в установленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою позивача суд вирішив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, так як позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у відповідача на посаді начальника групи, та згідно наказу № 32-ОС від 07.03.2014 року звільнена з роботи 11.03.2014 року у зв'язку з виходом на пенсію (а.с. 6-23). Згідно довідки, виданої ПАТ «Київсозшляхпроект» 09.02.2014 року, заборгованість відповідача перед позивачем за період з червня 2013 року по березень 2014 року становить 26036,58 грн., а середньоденна заробітна плата позивачки становить 264,71 грн. (а.с. 24-25). Вимоги ст. 47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно до ст.117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказів того, що відповідач станом на день звернення до суду в повному розмірі розрахувався по основному боргу невиплаченої заробітної плати позивачці - суду надано не було. На підставі зазначеного, суд приходить до висновку, що виплата належних позивачу грошових сум не здійснена, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні в сумі 116472,40 грн. (246,71 грн. середньоденної заробітної плати х 440 днів = 116472,40 грн.) є обґрунтованими і тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Судом встановлено, що позивачу при звільненні не виплачено компенсацію за 17 днів невикористаної відпустки, а тому сума компенсації, яка підлягає стягненню складає 4500,07 грн. (264,71 грн. середньоденної заробітної плати х 17 днів = 4500,07 грн.). Відповідно до ч. 5 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно до ст. 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики. Перевіряючи розрахунки позивача, суд приймає до уваги роз'яснення, надані Верховними Судом України в листі № 62-97 від 03.04.1997 року відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ. Сума інфляційних витрат, яка підлягає сплаті індексації за період з червня 2013 року по березень 2014 року становить 896,68 грн. Відповідно до ст. 237-1 Кодексу Законів про працю України" відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Статтею 23 ЦК України встановлено яку форму може набувати моральна шкода та в яких випадках вона може бути заподіяна особі, право на відшкодування якої особа має внаслідок порушення її прав. Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Також в Постанові Пленуму Верховного Суду України, від 31.03.1995, № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди") зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачкою не надано доказів спричинення їй моральної шкоди, а також не обґрунтовано її розмір 10 000,00 грн. Відповідно до ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідивши в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується вимогами ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial