Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, яким просить: Шлюб між - [PERSON], [INFO] та відповідачем - [PERSON], [INFO], який зареєстрований 16.10.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ялтинського міського управління юстиції АР Крим - розірвати. Стягнути з [PERSON], [INFO], на користь [PERSON], [INFO], аліменти на утримання малолітньої доньки - [PERSON], [INFO], в розмірі 1\\4 частини всіх доходів щомісяця, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 11 листопада 2015 року. Позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав щодо його малолітньої доньки - [PERSON], [INFO]. Позов обґрунтовує наступним. Позивач [PERSON], [INFO], з 16.10.2010 року перебуває у шлюбі з [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 20.01.2015 року [NUMBER]. Від шлюбу з відповідачем має малолітню доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] від 24.07.2012 року. Позивач з відповідачем, донькою та її батьками проживали всі разом за адресою: [ADDRESS], у будинку що належить їй на праві особистої власності, що підтверджується копією договору купівлі - продажу від 01.10.2003 року за реєстровим № 3355, копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.10.2003 року за № 1690487 та копією довідки голови квартального комітету «Північний» про склад сім'ї від 21.10.2015 року, але з лютого місяця 2013 року, відповідач забрав з собою всі свої речи, виїхав з вказаного місця проживання в невідомому напрямку та на цей час не з'являвся й не надає ніяких відомостей про себе. Тобто з лютого 2013 року, позивач з відповідачем фактично припинили свої шлюбні стосунки. Спільне сімейне життя з відповідачем не склалося по причині стійкого розладу подружніх стосунків внаслідок взаємного непорозуміння на побутовому рівні. Між ними тривалий період відсутні будь які почуття та взаємоповага, між собою вони практично не спілкуються. Тому подальше збереження шлюбу з відповідачем - неможливо, так як вони не підтримують подружні стосунки, проживають окремо один від одного, у них немає спільних інтересів і вона не має бажання бути разом з відповідачем і рахує, що подальше сумісне життя та збереження шлюбу не можливо та є таким, що суперечить її інтересам та інтересам малолітньої доньки. Наскільки позивачу відомо, на даний час відповідач проживає та працює в Криму, офіційно одружений та має іншу сім'ю. Вона декілька разів намагалася звертатися до відповідача через знайомих з проханням передати її пропозицію про його добровільну участь у виконанні його батьківських обов'язків по вихованню та піклуванню доньки та в наданні матеріальної допомоги на її утримання, але всі позивача зусилля були марними. З часу фактичного припинення з відповідачем їхніх шлюбних відносин, вона разом з донькою яка залишилася на її утриманні та її батьками, залишається проживати за адресою: [ADDRESS]. Місцезнаходження відповідача їй не відомо. Донька [PERSON] постійно мешкає разом з позивачем і її батьками та повністю перебуває на її утриманні, що також підтверджується копією довідки голови квартального комітету «Північний» про склад сім'ї від 21.10.2015 року. На цей час донька [PERSON] дорослішає, відвідує дитячий дошкільний навчальний заклад «Червона Шапочка», що підтверджується копією характеристики на дитину з ДНЗ «Червона Шапочка» від 26.10.2015 року. Всі питання щодо виховання та матеріального забезпечення їхньої доньки [PERSON] вирішуються нею самостійно та підтримки з боку її батьків. Дитина знаходиться на повному її утриманні. Для розвитку дитини вона прикладає всі свої зусилля та можливості. Домовитись про добровільну участь відповідача у виконанні своїх батьківських обов'язків, у вихованні та піклуванні про доньку про матеріальне забезпечення, у неї не має можливості, оскільки відповідач повністю відхиляє та ігнорує всі її пропозиції та все, що пов'язано з нею та їхньою спільною дитиною, в зв'язку з чим позивач змушена звернутися до суду про позбавлення батьківських прав. Відповідач з часу народження доньки та за все її життя ніколи не виконував функції батька, не приймав участі у вихованні доньки, не бачиться, не спілкується та не піклується про неї. Належного виховання своєї доньки [PERSON], відповідач - не надає, не проявляє про неї щонайменшої батьківської турботи, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не цікавиться її здоров'ям, ніколи не відвідував дошкільний заклад, не провідує дитину вдома, не надає матеріальної допомоги та не виконує своїх батьківських обов'язків по вихованню своєї дитини, як того вимагають норми СК України, в зв'язку з чим дитина фактично не знає свого рідного батька бо не бачиться з ним чим завдається істотної моральної шкоди інтересам доньки. Позивач повинна постійно щось відповідати доньці на її питання відносно її батька. Ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків має місце. Він не піклуються про фізичний і духовний розвиток своєї доньки [PERSON], зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з донькою в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Вказані позивачем всі обставини та події підтверджують той факт, що відповідач з власної ініціативи ніколи не бажав та не бажає мати ні яких зв'язків з власною донькою. Таке ставлення відповідача свідчить про те, що створились умови, які шкодять інтересам дитини, бо дитина дорослішає та починає самостійно розуміти, хто про неї дбає та турбується та яким чином. Такі дії відповідача, відносно своєї доньки [PERSON], кардинально протилежні суспільним принципам щодо батьківських прав та обов'язків. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, вона розцінюю як ухилення відповідача від виховання доньки [PERSON] лише за умови винної поведінки відповідача, свідомого нехтування своїми батьківськими обов'язками. Згідно ст. 24 СК України, шлюб грунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Примушення жінки і чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до частини 3, 4 статті 56 СК України, кожний з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушення до припинення шлюбних відносин, примушення їх збереження, зокрема примушення до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу і особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Статтею 112 СК України передбачено, що - Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя; Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірваний в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше сумісне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливими та суперечитиме інтересам одного з подружжя. Також враховуючи особливий характер родинних стосунків і їх об'єктивну недоступність для тих, хто їх оточує, накладення судом обов'язку збереження сім'ї на одного з подружжя за наявності на це його категоричного - заперечення не можна визнати законним і обґрунтованим і таким, яке відповідає вимогам статей 24, 55, 56 СК України, про що відзначила в своєму рішенні від 07.11. 2007 року колегія суддів Судової палати по цивільних справах Верховного Суду України під головуванням судді Патрюк Н.В. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального. Відповідач не створив умов для нормального розвитку дитини, а навпаки. Відповідно до ст. 12 цього закону, - виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Передбачений статтею 51 Конституції України обов'язок по утриманню дитини до повноліття відповідач взагалі ігнорує, не проявляє про доньку щонайменшої батьківської турботи, не піклується про фізичний і духовний її розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, в зв'язку з чим дитина зовсім не знає свого рідного батька, бо фактично з народження не разу його не бачила. Вказане свідчить про те, що створились умови, які шкодять інтересам дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції ООН від 20.11.1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.), батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 1 ст. 141 СК України, передбачено рівність прав та обов'язків батьків щодо дітей. Відповідно до статей 150, 152 СК України, батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Наведені вище дії, обставини та факти, вказують на злісне ухилення від виховання та утримання відповідачем своєї доньки [PERSON], а тому вона вважає, що у відповідності до п.2 ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України і є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини - [PERSON], [INFO]. Згідно ч. 1 ст. 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім "і якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадяти років. Відповідна норма наведена у ст. 19 ЦК України, яка закріплює право на самозахист. Самозахист - це застосування особою, право якої порушено, засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Як вбачається із абзацу 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Крім того, відповідно до абз. 7 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року, одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Згідно із статтями 180 - 182 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 1 ст. 191 Сімейного кодексу України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи наведені норми СК України, позивач вважає що розмір аліментів необхідний на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], який зобов'язана виплачувати відповідачка згідно статей 180-182 СК України, повинен бути в розмірі 1/4 частки щомісяця від усіх видів доходу, але не менш 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття. Всі вище перечисленні позивачем факти та обставини справи з наведеними правовими нормами, дають достатньо підстав вважати, що вона - [PERSON], [INFO], будучи рідною матір'ю дитини [PERSON], [INFO], має усі права та підстави для звернення до суду в інтересах своєї малолітньої доньки з позовом про позбавлення батьківських прав її батька, відповідача - [PERSON], [INFO], відносно його малолітньої доньки - [PERSON], [INFO] та стягнення з нього аліментів на користь позивача на утримання доньки. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заперечення не надав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - служби у справах дітей виконавчого комітету Токмацької міської ради позов не визнала, просила відмовити в задоволенні позову. Свідок [PERSON] суду пояснив наступне: знає позивача, як продавця в магазині, бачив відповідача. Відповідач пропав два роки назад, поїхав на заробітки і більше він його не бачив. Йому не відомо, чи надає відповідач допомогу позивачу на утримання дитини. Дитину виховують позивач та її батьки. Свідок [PERSON] суду пояснила наступне: вона є сусідкою позивача. Позивач з чоловіком жили з 2010 року, потім відповідач пропав в 2013 році. Чи надає відповідач допомогу на утримання дитини, їй не відомо. Позивача баче, вона проживає поруч, але виїздить на заробітки. Говорила, що чоловік проживає в Криму, вихованням дитини займається позивач та її батьки. Свідок [PERSON] суду пояснила наступне: вона є подругою батьків позивача, вона була присутня на весіллі в 2010 році. Часто буває в гостях у позивача батьків. Зятя не бачила з 2013 року, бабуся говорила, що зібрав речі та пішов. Позивача баче, вона живе в м. Токмак, але їздить на заробітки, батька дитини вона не бачить. Чи надає допомогу дитині їй не відомо. Дитина ходить до дитсадку «Червона шапочка», утримують дитину батьки позивача та позивач. Згідно висновку служби у справах дітей виконавчого комітету Токмацької міської ради від 17.12.2015 № 3172/24-39, представник органу опіки та піклування, вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] В телефонному режимі було запрошено гр. [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS] для надання пояснень з питання невиконання батьківських обов'язків гр. [PERSON], який відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] від 24.07.12 р. ( актовий запис № 484) записаний батьком дитини. З пояснень свідків по справі у судовому засіданні було виявлено, що матір майже постійно перебуває на заробітках, за межами міста, вихованням дитини займаються дід та баба по лінії матері. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про одруження [NUMBER] від 20.01.2015 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Ялтинського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим актовий запис за № 609. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 24 липня 2012 року, актовий запис № 484, відповідно до якого батьком є [PERSON] - відповідач у справі. Можливість припинення шлюбу на підставі волевиявлення одного з подружжя є проявом принципу свободи шлюбу та рівності подружжя, закріпленого ст. 51 Конституції України. Так як укладення шлюбу здійснюється вільно та добровільно, то ніхто не може бути примушений до збереження подружніх відносин, якщо їх основа втрачена. Шлюбні стосунки між сторонами припинені, шлюб існує формально. Позивач з відповідачем, донькою та її батьками проживали всі разом за адресою: [ADDRESS], у будинку що належить їй на праві особистої власності, що підтверджується копією договору купівлі - продажу від 01.10.2003 року за реєстровим № 3355, копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.10.2003 року за № 1690487 та копією довідки голови квартального комітету «Північний» про склад сім'ї від 21.10.2015 року, але з лютого місяця 2013 року, відповідач забрав з собою всі свої речи, виїхав з вказаного місця проживання в невідомому напрямку та на цей час не з'являвся й не надає ніяких відомостей про себе. Донька [PERSON] постійно мешкає разом з позивачем і її батьками та повністю перебуває на її утриманні, що також підтверджується копією довідки голови квартального комітету «Північний» про склад сім'ї від 21.10.2015 року. На цей час донька відвідує дитячий дошкільний навчальний заклад «Червона Шапочка», що підтверджується копією характеристики на дитину з ДНЗ «Червона Шапочка» від 26.10.2015 року. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до положень ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам та інтересам їхньої дитини. Судом також встановлено, що дитина - [PERSON], [INFO] проживає разом з матір'ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] Батьком, [PERSON], [INFO], є [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] від 24 липня 2012 року, актовий запис № 484. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами у справі відсутня домовленість (договір) щодо сплати аліментів на утримання дитини. Статтею 51 Конституції України передбачено обов'язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною згідно з Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. N 789-XII), дитина враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ч.1 ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч.2 ст. 151 Сімейного Кодексу України, батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, тобто баба та дід також мають право на виховання своєї онуки на рівні матері та батька і для цього батькові не потрібно відмовлятись від дитини. В позовній заяві надано достатньо фактів невиконання батьком батьківських обов'язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України суд може позбавити мати, батька батьківських прав у разі, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Нормами ст. 157 СК України визначено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту чинення перешкод позивачем відповідачу у його спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні. В той же час суду надані належні та допустимі докази на підтвердження факту самоусунення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню доньки, адже перешкоди йому у здійсненні зазначеного обов'язку не чиняться. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивачем сплачено судовий збір за вимогу щодо розірвання шлюбу в розмірі 487 грн. 20 коп., та про позбавлення батьківських прав, а тому судові витрати в сумі 487 грн. 20 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки. Що стосується вимог про стягнення аліментів, з відповідача повинен бути стягнутий в дохід держави судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп., також з відповідача повинно стягнути судовий збір пов'язаного з оголошенням в газеті у розмірі - 540 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved