Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. Так, відповідно до позовної заяви сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 06.06.2015 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Позивач просить суд розірвати шлюб з відповідачем, посилаючись на те, що вони з відповідачем більше не проживають разом, спільного бюджету не мають, спільного господарства не ведуть. Вони стали один для одного зовсім чужими людьми, намірів врятувати сім"ю не мають. Подальше спільне життя в якості подружжя неможливе, вони перестали розуміти один одного, втратили почуття любові та поваги один до одного. 02.07.2018 року Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва передано справу за територіальною підсудністю до Святошинського районного суду м.Києва. 23.08.2018 року протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями визначено головуючою суддею Величко Т.О. 27.08.2018 року Ухвалою судді відкрито провадження у справі. Позивач у судове засідання не з'явилась, про судові засідання була повідомлена належним чином, направила до суду заяву у якій просила розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує, наполягає на розірванні шлюбу та проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з"явився, про судові засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується зворотніми повідомленнями про отримання повістки (а.с 28, 33). Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з приписами статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно до ч.2 ст.112 СК України, суд, постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що причини, що спонукали сторони на розірвання шлюбу є обґрунтованими, оскільки судом достовірно встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження сім"ї не можливе, а тому заява підлягає задоволенню, сторони не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільного господарства.

Outcome: approved