Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-09 00:00:00

04.06.2014 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він є власником житлового будинку [ADDRESS]. В 2011 році він зареєстрував у вказаному будинку [PERSON], на прохання останнього, який в будинку не проживав. З метою продажу вказаного будинку, позивач неодноразово просив відповідача виписатися, однак [PERSON] відмовлявся, що створює позивачу перешкоди в розпорядженні власністю. В зв'язку з цим [PERSON] просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування належним йому житловим будинком. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивача, його представник [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові, зазначив, що позов підлягає задоволенню відповідно до положень ст. 71 ЖК України ст. 391 ЦК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, судом про час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до положень ч 5 ст. 74 ЦПК України, тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17.07.2007 року та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.6, 8 ). Відповідно до інформації УДМС України в Миколаївській області від 06.06.2014 року [PERSON] зареєстрований з 03.07.2009 року за адресою [ADDRESS] (а.с. 19-20). Відповідно до довідки виконкому Прибужанівської сільської ради [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS], але не проживає з 01.01.2013 року (а.с. 32). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] пояснили, що відповідач проживав в будинку позивача але майже два роки вже не живе, взагалі в селі не з»являється і в м. Вознесенську його не бачили. [PERSON] не чинив перешкод відповідачу в користуванні будинком, сварок між ними не було. Главою 6 розділу ІІІ Житлового кодексу України регламентуються відносини між сторонами з приводу користування жилими приміщеннями в будинках приватного житлового фонду, але дані норми не містять підстав втрати права користування житлом у приватному секторі. Суд вважає за можливе застосувати до вказаних відносин аналогію закону. Статтею 9 ЖК України передбачається, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку і право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, передбаченого ст. 71 цього Кодексу. Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно вимог статей 319, 391 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до роз'яснень, наданих Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 34 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом ( ст. 41 Конституції України , ст.. 316-319 ЦК України), то власник на підставі ст. 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК України. Суди під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мають чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Суд вважає за неможливе збереження за відповідачем права на користування будинком [ADDRESS], оскільки він створює позивачу перешкоди у розпорядженні власністю, не є членом його сім»ї, а є наймачем житла і вибув з місця реєстрації за власним бажанням, більше ніж шість місяців тому - майже два роки, і перешкод в користуванні житлом власник останньому не створював. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З врахуванням наведеного суд вважає, що позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved