Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

Позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог від 07 квітня 2014 року та від 10 жовтня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення страхового відшкодування та пені за прострочення виплати страхового відшкодування, матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона є власником транспортного засобу - автомобіля Хонда Цивік, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], якому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 25 червня 2013 року за її участю, а також за участю автомобіля DAF95XF, державний номерний знак [NUMBER] з напівпричепом «Когель SN24», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON], власником якого як джерела підвищеної небезпеки є [PERSON], було заподіяно як матеріальну так і моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню відповідачами. По факту даного ДТП працівниками ДАІ відносно водія [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, за результатами розгляду якого постановою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2013 року його було визнано винним у скоєні дорожньо-транспортної пригоди за участю належного позивачу автомобіля та автомобіля DAF95XF, власником якого є відповідач [PERSON] Внаслідок ДТП автомобілю Хонда Цивік були спричинені механічні пошкодження, а розмір відновлювального ремонту транспортного засобу згідно висновку експерта складає 80 259 гривень 48 копійок. На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля DAF95XF [PERSON] була застрахована у СТзДВ «Гарантія» за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у формі поліса серії АВ №4874736. 27 червня 2013 року [PERSON] звернувся до СТзДВ «Гарантія» з повідомленням про настання страхового випадку по договору страхування цивільної правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а 09 серпня 2013 року позивач звернулась до СТзДВ «Гарантія» із заявою про виплату страхового відшкодування, де їй повідомили, що сума страхового відшкодування складає 49 000 гривень та буде виплачена їй протягом трьох місяців, але до теперішнього часу вона не отримала від страховика жодної відповіді на свою заяву, а страхове відшкодування їй не виплачене, тому з посиланням на Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» прохала стягнути з СТзДВ «Гарантія» страхове відшкодування у розмірі 49000 гривень, а також пеню за прострочення виплати страхового відшкодування в сумі 2504 гривні 88 копійок, а залишок суми збитків в розмірі 31 259 гривень 48 копійок, що не покривається страховкою, стягнути зі [PERSON] як з власника джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого відбулася ДТП та пошкоджено належний позивачу автомобіль, оскільки відповідно до вимог ст.1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Крім того, вважає, що зі [PERSON] також слід стягнути понесені нею витрати на евакуатор в розмірі 650 гривень та послуги експерта з оцінки в розмірі 600 гривень. Окрім матеріальної шкоди, позивач вважає, що їй завдана і моральна шкода, яка виразилась в тому, що в момент ДТП вона відчула почуття страху за своє життя та життя пасажира [PERSON], яка у цей час знаходилась в авто. Оскільки вона позивач офіційно не працює, а її робота пов'язана з реалізацією продуктів харчування, внаслідок чого вона часто знаходиться у відрядженнях, та використовує свій автомобіль для перевезення продуктів харчування, то автомобіль є єдиним джерелом, який дозволяє їй утримувати себе та свого неповнолітнього сина. Позивач зазначає, що вона відчула почуття сорому за те, що повинна була доводити в суді свою невинуватість, а уклад життя її родини у зв'язку з ДТП був порушений, і тому вважає, що з відповідача [PERSON] слід стягнути на її користь моральну шкоду в розмірі 20 000 гривень. Позивач [PERSON] та її представник, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи шляхом вручення судової повістки під особисту розписку позивачеві (а.с.205 т.1) в судове засідання 05 листопада 2014 року не з'явились. Згідно поданої до суду письмової заяви прохали розглядати справу у їх відсутність (а.с.31,32 т.2). В судовому засіданні 07 жовтня 2014 року позов підтримала та прохала його задовольнити в повному обсязі, оскільки і до дня розгляду справи судом їй не відшкодована заподіяна внаслідок пошкодження належного їй автомобіля шкода ні страховою компанією, ні [PERSON] як власником джерела підвищеної небезпеки, ні водієм [PERSON], з вини якого відбулася 25 червня 2013 року ДТП, внаслідок якої пошкоджено належний їй на праві власності автомобіль. Відповідач [PERSON] та її представник, які про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.206,209 т.1; 9,11,12 т.2), в судове засідання повторно не з'явились, про причини своєї неявки суд не повідомили, як не надали і заперечень проти позову та доказів, які їх обґрунтовують. Відповідач [PERSON], який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення судової повістки його дружині (а.с.207 т.1; а.с.13 т.2), що відповідно до ч. 5 ст. 75 ЦПК України вважається належним повідомленням, в судове засідання повторно не з'явися, про причини своєї неявки суд не повідомив, як не надав і заперечень проти позову та доказів, які їх обґрунтовують. Представник СТзДВ «Гарантія», яке про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення судової повістки (а.с.208 т.1; а.с.10 т.2), в судове засідання повторно не з'явися, про причини своєї неявки суд не повідомив, як не надав і заперечень проти позову та доказів, які їх обґрунтовують, а також не надав доказів згідно запиту суду щодо результатів розгляду заяви [PERSON] про виплату страхового відшкодування. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч. 2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі доказів, які маються у справі. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін и кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справи у межах заявлених вимог та на підставі доказів сторін. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що о 7 годині 10 хвилин 25 червня 2013 року на 441 км автодороги Бориспіль-Дніпропетроськ-Запоріжжя водій [PERSON] керував автомобілем DAF-95 XF, державний номерний знак [NUMBER] з напівпричепом «Когель SN24», державний номерний знак [NUMBER] та, рухаючись по правій смузі в напрямку м.Запоріжжя, не вибрав безпечний інтервал від лівої частини автомобілю Хонда Цивік, державний номерний знак [NUMBER], який стояв на правому по ходу руху узбіччі та частково лівим боком на проїзній частині дороги, внаслідок чого здійснив наїзд на вказаний автомобіль, внаслідок чого автомобілі отримали механічні ушкодження. За фактом зазначеного ДТП було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, як відносно водія [PERSON] (відповідача у справі) за порушення п.13.1 ПДР України, так і відносно водія [PERSON] (позивача у справі) за порушення п.2.4, 15.1 ПДР України (а.с.19-30 т.2), які було направлено для розгляду до Солонянського районного суду Дніпропетровської області. Згідно постанови Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2013 року, яка набрала законної сили, у справі про адміністративне правопорушення відносно водія [PERSON] провадження було закрите за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.13 т.1, а.с.27 т.2). В той же час, згідно постанови Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2013 року, яка набрала законної сили, водія [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення пункту 13.1 ПДР України та вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с.23а т.2), за що на нього було накладено стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 400 гривень. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, при цьому постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце дії та чи вчинені вони цією особою (ст. 61.ч.4 ЦПК України). Таким чином, судом встановлено, що саме відповідач [PERSON] вчинив дії, які призвели до ДТП, яка відбулася 25 червня 2013 року та внаслідок якої було пошкоджено належний на праві власності позивачеві [PERSON] автомобіль Хонда Цивік, державний номерний знак [NUMBER] (а.с.10,11 т.1, а.с.30 т.2). Згідно звіту про оцінку вартості відновлювального ремонту колісного транспортного засобу № 10/07/13 від 06 серпня 2013 року (а.с.16-23 т.1), вартість відновлювального ремонту автомобіля Хонда Цивік, державний номерний знак [NUMBER] становить 80 259 гривень 48 копійок. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Пунктом 6 постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» встановлено, що особою, яка зобов'язана відшкодовувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична особа, що на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (п. 2.2 Правил дорожнього руху України). У судовому засіданні встановлено, що цивільно-правова відповідальність за участю автомобіля DAF-95 XF державний номерний знак [NUMBER] була застрахована [PERSON] (а не [PERSON] як зазначено в позовній заяві) у СТзДВ «Гарантія» відповідно до полісу №АВ/4874736 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 05 липня 2012 року зі строком його дії до 05 липня 2013 року, а ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну становить 50 000 гривень, а розмір франшизи встановлено в сумі 1000 гривень (а.с.29 т.2). Відповідно до п. 1.4 ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особами, відповідальність яких застрахована є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки водій [PERSON] правомірно на момент вчинення ДТП володів транспортним засобом, що не спростовано законом або рішенням суду, оскільки мав при собі посвідчення водія та реєстраційний документ на автомобіль, цивільно-правова відповідальність за участю якого була застрахована згідно полісу №АВ/4874736 від 05 липня 2012 року, то згідно п. 1.4 ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», то його цивільно-правова відповідальність також була застрахована згідно цього полісу. Згідно наявної у матеріалах справи про адміністративне правопорушення довідки № 43 від 23 липня 2013 року (а.с.22 т.2) [PERSON] на момент вчинення ДТП працював з 01 червня 2011 року водієм в ТОВ «Еліт», про що зазначено і в протоколі про адміністративне правопорушення від 25 червня 2013 року та в постанові Солонянського районного суду від 24 липня 2013 року (а.с.23а т.2), але будь-які інші докази існування трудових відносин між водієм [PERSON] та відповідачем [PERSON] в період скоєння ДТП в матеріалах як справи про адміністративне правопорушення, так і в матеріалах цивільної справи відсутні, як відсутні і достовірні докази права власності [PERSON] на транспортний засіб DAF-95 XF, державний номерний знак [NUMBER], крім зазначення про це в матеріалах справ про адміністративне правопорушення стосовно як водія [PERSON], так і водія [PERSON] (а.с.19-30 т.2). Відповідно до положень ст.ст. 979, 1194 ЦК України потерпілий має право в першу чергу отримати відшкодування завданої йому шкоди за рахунок страхової виплати, і тільки у разі недостатності такої виплати для повного відшкодування шкоди - різницю отримати від особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що до зазначених правовідносин слід застосувати положення ст.999 ЦК України та норми Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", оскільки цивільна відповідальність водія [PERSON] на момент ДТП була застрахована за договором (полісом) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.29 т.2). Статтею 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та(або) майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників, а зазначене свідчить про те, що виходячи із суті такого страхування Закон має на меті захист не лише прав потерпілих на відшкодування шкоди, але й захист інтересів страхувальника - заподіювача шкоди. В пункті 33.1.4. ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. Судом встановлено, що [PERSON] 27 червня 2013 року звернувся до СТзДВ «Гарантія» із повідомленням про настання страхового випадку, яке було зареєстровано 02 липня 2013 року (а.с.15, т. 1), тобто виконав вимоги Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо невідкладного повідомлення страховика про настання страхового випадку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а позивач довела суду те, що звернулася до СТзДВ «Гарантія» 09 серпня 2013 року із заявою на виплату страхового відшкодування (за пошкоджений транспортний засіб) (а.с.14,т.1) та 13 листопада 2013 року з листом про надання інформації щодо виплати страхового відшкодування (а.с.124,т.1), однак відповіді на своє звернення не отримала, як не отримала і виплати страхового відшкодування суми заподіяної їй внаслідок ДТП майнової шкоди. Відповідач СТзДВ «Гарантія», представник якого, не дивлячись на те, що належним чином повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, жодного разу до суду не з'явився, не надав своїх заперечень проти позову та доказів, які їх обґрунтовують, як не надав і необхідних для встановлення факту виплати чи відмови у виплаті страхового відшкодування доказів на запит суду за клопотанням позивача (а.с.4 т.2). Вичерпний перелік підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування встановлено ч. 1 ст. 991 ЦК України та Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». За змістом цих норм страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала. Статтею 32 зазначеного Закону передбачено перелік випадків, коли шкода не відшкодовується, а статтею 37 - перелік підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування. Враховуючи, що у СТзДВ «Гарантія» відсутні передбачені Законом підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування, страхова компанія не ліквідована і не визнана банкрутом, суд приходить до висновку, що завдана позивачу майнова шкода в сумі 49 000 гривень (за виключенням встановленої договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.29 т.2) франшизи в розмірі 1000 гривень) підлягає стягненню з СТзДВ «Гарантія» в повному обсязі, так як підтверджена відповідними документами і знаходиться в межах суми страхового відшкодування. Відповідно до п. 36.5. ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня, тому з СТзДВ «Гарантія» на користь позивача підлягає стягненню і пеня в розмірі 2 504 гривні 88 копійок за період з 07 листопада 2013 року по 28 березня 2014 року з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ в розмірі 13%. В той же час, не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення зі [PERSON] спричиненої ДТП матеріальної шкоди у розмірі 31 259 гривень 48 копійок в якості суми, що не підлягає відшкодуванню страховиком, оскільки винною особою, яка зобов'язана здійснювати таке відшкодування відповідно до положень ст.1166, ст.1194 ЦК України та відповідальність якої є застрахованою відповідно до полісу №АВ/4874736 від 05 липня 2012 року є [PERSON], до якого позивач не заявляв такі позовні вимоги, а суд відповідно до ст. 11 ЦПК України розглядає справи не інакше як в межах заявлених вимог. Також не підлягають задоволенню з цих підстав і вимоги про стягнення зі [PERSON] 650 гривень витрат на послуги евакуатора, а також 600 гривень на послуги експерта з оцінки відновлювальних робіт. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно роз'яснень, які містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року, розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат ( їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має керуватися засадами розумності, виваженості, та справедливості. З урахуванням зазначених позивачем підстав стягнення з відповідача [PERSON] моральної шкоди та наданих суду доказів, суд оцінює завдану їй моральну шкоду в 5 000 гривень, що буде відповідати принципу розумності, виваженості та справедливості, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Крім того у зв'язку з частковим задоволенням позову, з відповідачів СТзДВ «Гарантія» та [PERSON] необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при зверненні з позовом до суду, пропорційно розміру задоволених вимог відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial