Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним на підставі ст. ст. 202-203,229-230 ЦК України. Вимоги мотивовано тим, що у зв'язку з важким станом здоров»я позивача [PERSON], довелося позичити велику суму грошей на лікування, а в подальшому [PERSON] змушена була поїхати до Італії на заробітки, де і познайомилася з [PERSON], яка підтримала та допомогла, через що зблизилися, склалися теплі стосунки як у мами з донькою. В подальшому протягом багатьох років підтримували теплі родинні відносини, спілкувалися, відвідували один одного, при цьому вона розповіла, що чоловік через важку хворобу серця та перенесену операцію потребує стороннього догляду та дорогих ліків. Згодом [PERSON] вийшла заміж і вирішила повернутися жити в Україну, при цьому не мала житла. Оскільки вони з чоловіком вже похилого віку, була домовленість, що [PERSON] буде доглядати за ними в майбутньому, а вони, відповідно, після смерті лишать 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS]. Доки вона, позивач [PERSON], працювала, а [PERSON] лише потребував кошти на лікування, була домовленість з відповідачем, що остання буде сплачувати 200 євро щомісяця, а коли стануть немічними - переїде доглядати. Невдовзі відповідач наполягала на укладенні офіційної угоди. Мова йшла про договір довічного утримання, однак скориставшись довірою, запевнила, що краще оформити договір дарування з наданням розписки, в якій зазначено, що взамін зобов'язується сплачувати щомісячно 200 євро, а у разі невиконання цього обов'язку договір дарування буде вважатись недійсним. Не розуміючи дійсної природи договору дарування, 20.08.2015 р. підписали нотаріально посвідчений договір, за яким відповідачу було подаровано 2/3 частини [ADDRESS]. Після цього відповідач лише сплачувала мізерні суми, замість тих, які зазначено в розписці, запевняючи, що в подальшому виплатить все. Натомість дізналася, що відповідач продає квартиру, при цьому відмовляється спілкуватися, а в момент укладення договору дарування вони не розуміли дійсної природи договору дарування та вважали, що за наявності розписки про сплату коштів щомісячно на утримання, думали, що не має значення договір. Протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 16.03.2017 р. вказана цивільна справа розприділена судді [PERSON] 30.03.2017 р. по справі відкрито провадження. У відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2018 р. цивільна справа підлягала новому автоматизованому розподілу у зв'язку зі звільненням судді [PERSON]. з посади судді та розподілена судді Саламон О.Б. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.01.2018 р. справу прийнято до провадження судді Саламон О.Б., ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання по справі. Позивачами та їх представником зазначено, що ними подані всі докази, на які вони посилаються у позові, повідомлено всі обставини справи, які їм відомі, клопотань, заяв не мають, не заперечували щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Позивачі та їх представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладене у позові, при цьому зазначили, що ні моральної, ні матеріальної підтримки відповідач не надає, кошти надавала протягом перших декількох місяців. Третя особа [PERSON] та його представник [PERSON] заперечували щодо визнання недісним договору дарування частини квартири, посилаючись на те, що підстав, передбачених статтями 229-230 ЦК України, для визнання недійсним договору дарування, не вбачається. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горобинська Г.А. до суду не з»явилася, хоча про розгляд справи була повідомлена належним чином. Відповідач не скористалася правом надання відзиву. За змістом ст. 209 ЦПК України, завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. Оскільки відповідач в судове засідання не з'явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила та не подала до суду відзив, а також те, що позивачі не заперечували щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, заслухавши пояснення позивача та її представника, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, а в силу ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, моральним засадам суспільства, положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Як встановлено в судовому засіданні, 20 серпня 2015 року був укладений Договір дарування між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], згідно з яким подаровано 2\\3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] - [PERSON] (а.с.9-10) Інша 1/3 частина квартира належить сину позивачів - [PERSON] п. 14 Договору засвідчено, що сторони добровільно підписують вказаний правочин, при здоровому розумі та ясній пам"яті та відповідає дійсним намірам сторін. П.2.2 передбачено, що дарувальники стверджують: - цей договір не укладається під впливом тяжкої для дарувальників обставини і вкрай невигідних для них умовах; П.2.3 Договору передбачено, сторони підтверджують: - не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті договору; - розуміють, що за своєю природою Договір дарування є безоплатним, а дарувальники не мають права вимагати від обдаровуваної вчинення на їх користь будь - яких дій майнового або немайнового характеру; - договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. П. 5.11 Договору передбачає, що сторони свідчать про дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину, однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін, про що свідчать особисті підписи сторін правочину. Тобто, дарувальники діяли добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам"яті, розуміючи значення своїх дій, при цьому позивачами не надано доказів на спростування цих визначень. Відповідно до розписки, виданої 20 серпня 2015 року (за підписом [PERSON] та свідка [PERSON].), зазначено, що [PERSON] прийняла в дар 2/3 частини [ADDRESS] і зобов'язується щомісяця допомагати бувшим власникам сумою, визначеною в розмірі 200 євро. У випадку не взмозі виплатити дану суму, договір рахувати недійсним. (а.с.11) 05 квітня 2017 року між [PERSON] ( в інтересах якої діях [PERSON].) та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу 2/3 частини [ADDRESS]. (а.с.48-50) Позивачі посилаються на те, що Договір укладений внаслідок «обману», «помилки щодо природи правочину» при збігу тяжких обставин - „тяжкий стан здоров»я позивача». Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, позивачі, звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування 2/3 частин квартири від 20 серпня 2015 року недійсним з підстав вчинення його внаслідок помилки та під впливом обману, тобто оспорюючи правомірність правочину, повинні довести існування обставин, з якими статті 229, 230 ЦК України пов'язують недійсність правочину. На підтвердження своїх доводів позивачами суду було надано розписку, складену від імені відповідачки, датовану 20 серпня 2015 року, про прийняття нею в дар від позивачів 2/3 спірної квартири та про взяття на себе обов'язку допомагати позивачам шляхом щомісячної сплати їм грошових коштів у розмірі 200 євро. За клопотанням представника позивачів [PERSON] та [PERSON] було допитано судом як свідків. Позивачі посилаються на те, що вони мали намір укласти з відповідачем договір довічного утримання, за умовами якого [PERSON] сплачуватиме їм 200 євро щомісяця, доглядатиме їх, коли вони не зможуть себе самостійно обслуговувати, а позивачі після своєї смерті залишать їй 2/3 частини спірної квартири. Свої наміри щодо укладення такого договору обґрунтовували потребою позивача в дорогих ліках після перенесеної операції, наявністю великих боргів у зв'язку з цим. Проте, як стверджується позивачами, відповідач, скориставшись довірливістю позивачів, їх правовою необізнаністю, запропонувала оформити ці домовленості договором дарування 2/3 частини квартири, на що вони і погодилися. Відповідач своїх зобов'язань не виконувала належним чином, висилаючи заміть обумовлених 200 євро мізерні суми, які припинила сплачувати наприкінці 2015 року. У своїх поясненнях позивач [PERSON] зазначила, що від відповідача отримували кошти в розмірі 100 та 150 євро лише перших два місяці після укладення оспорюваного договору, тобто в листопаді 2015 року. Водночас на запрошення відповідача в серпні 2016 року вона поїхала на заробітки до Італії підмінити родичку відповідача, яка збиралася їхати у відпустку до України. Отже, незважаючи на тривале, протягом 10 місяців, невиконання відповідачем своїх зобов'язань, позивачі не вчиняли жодних дій, спрямованих на забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов'язань, а стосунки між позивачами та відповідачем залишалися дружніми та довірливими, що свідчить про те, що сплата відповідачкою грошових сум на користь позивачів не була істотною умовою у правовідносинах сторін. Також позивач [PERSON] пояснила, що не заперечує проти договору, якщо остання сплачуватиме позивачам 200 євро, стверджувала, що фактично між позивачами та відповідачкою було укладено договір купівлі-продажу 2/3 частин квартири в кредит. Отже, своїми поясненнями [PERSON] спростовує викладені в позовній заяві доводи про укладення між сторонами договору довічного утримання. Позивач [PERSON] також пояснила, що ще задовго до укладення оспорюваного договору між нею та відповідачем відбувалися розмови про передачу 2/3 частин квартири у власність [PERSON] Обговорювалося питання і способу передачі: позивач [PERSON] пропонувала укласти договір утримання, але відповідач на це не погоджувалася і пропонувала укласти договір купівлі-продажу квартири в кредит. Ці пояснення свідчать, що позивачі розуміли правову природу договору утримання та його відмінність від інших договорів, зокрема договору дарування, і згоди щодо укладення договору утримання між сторонами досягнуто не було. Розписка, надана позивачами на підтвердження нібито дійсного волевиявлення сторін щодо укладення договору довічного утримання, оцінюється критично, оскільки з її змісту вбачається, що між сторонами дійсно укладено договір дарування 2/3 частин квартири. Стосовно вказаного в ній обов'язку [PERSON] матеріально допомагати позивачам без вказівки на тривалість такої допомоги та з урахуванням пояснень [PERSON] про довготривалі майже родинні стосунки між позивачами та відповідачкою слід розцінювати як засвідчення наміру незмінності характеру цих відносин, беручи до уваги визнання позивачкою [PERSON] факту отримання від відповідача в різні періоди грошових сум у розмірі 100, 150, 700 євро. Зокрема, встановити коли, ким, у зв'язку з чим та за яких обставин розписка складена, неможливо, при цьому в розписці чітко зазначається, що [PERSON] прийняла спірне житло в дар. Крім того, розписка була складена в присутності свідка [PERSON], про що свідчить відповідний напис розписці. Як пояснила суду [PERSON], [PERSON] є ріелтером та її давньою знайомою. Незважаючи на те, що третьою особою [PERSON] ставилися під сумнів достовірність цієї розписки в цілому, зокрема дані про особу, яка її склала, про час, коли вона складалася, про обставини, за яких та в зв'язку з якими її було складено, клопотання про допит [PERSON] як свідка на підтвердження обставин укладення оспорюваного договору позивачами не заявлялося. При цьому ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено обов'язок учасників справи, зокрема сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи. Стверджуючи про свій намір укласти з відповідачем договір довічного утримання зі сплатою відповідачем 200 євро щомісячно, позивачі посилалися на потребу позивача [PERSON] в дорогих ліках після операції та наявністю великих боргів. Судом встановлено, що в 2014 році в провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа № 754/4649/14 за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення (позов було залишено без розгляду). У позовній заяві позивачі стверджували, що в [ADDRESS] зроблено дорогий ремонт, а також посилалися на те, що пропонували своєму сину, співвласнику вказаної квартири, сплатити компенсацію за належну йому 1/3 частки в праві власності на квартиру. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердила факт звернення до суду з цим позовом, факт опорядження квартири дорогими будівельними матеріалами та намір викупити частку в праві власності на квартиру, проте пояснити як факт наявності грошей на ремонт та на викуп частки в праві власності на квартиру, співвідноситься з твердженнями позивачів про відсутність грошей на лікування позивача [PERSON] позивач не змогла. Таким чином, об'єктивними доказами, дослідженими в судовому засіданні, спростовуються твердження позивачів про скрутне матеріальне становище позивачів та вимушеність у зв'язку з цим укладати з [PERSON] договір щодо 2/3 часток у квартирі. У своїх поясненнях позивачі не заперечували, що спірна квартира не є єдиним їх житлом, проте позивач [PERSON] наполягала, що навіть уклавши з відповідачем оспорюваний договір, продовжувала проживати в цій квартирі та наміру залишати її не мала. Натомість у судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вони, позивачі, знялися з реєстрації у [ADDRESS] в день укладення з відповідачем оспорюваного договору. Дослідженими в судовому засіданні матеріалами цивільної справи № 754/6852/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні частиною квартири та вселення підтверджується, що відповідач [PERSON] зареєстрована в спірній квартирі з 3 вересня 2015 року. У жовтні 2015року до Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві звернувся [PERSON] із заявою про перешкоджання [PERSON] невідомими особами в доступі до вказаної квартири. Згідно з висновком за результатами перевірки вказаної заяви від 23 жовтня 2015 року, затвердженим начальником Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві, заявнику запропоновано звернутися до суду для вирішення цього питання. У зв'язку з цим [PERSON] 23 травня 2016 року звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 3 жовтня 2016 року відповідача [PERSON] вселено в спірну квартиру. Згідно з відміткою державного виконавця на виконавчому листі, виданому Деснянським районним судом м. Києва 5 грудня 2016 року на підставі зазначеного заочного рішення, повернутому до Деснянського районного суду м. Києва, рішення суду по вселення [PERSON] до квартири було повністю виконано 24 лютого 2017 року. Позивач [PERSON] пояснила суду, що їй не було відомо про цей спір між [PERSON] та її сином [PERSON] Про нього вона дізналася нещодавно зі слів сина, також зазначила, що позивачі сплачували за всі комунальні послуги в квартирі до моменту свого зняття з реєстрації, тобто до 20 серпня 2015 року. Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні, пояснила, що на момент огляду нею як уповноваженою своїм батьком [PERSON] квартири - у лютому 2017 року, 2/3 частин якої пропонувалися до продажу через Інтернет-ресурс OLX, у двох кімнатах площею 9,7 та 18 кв.м були відсутні будь-які меблі, кімнати були повністю порожніми, в них ніхто не проживав. Згідно із заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 травня 2010 року в цивільній справі № 2-1707/10-р за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою та визначення конкретного порядку користування житловою площею, дослідженим у судовому засіданні, кімнати площею 9,7 та 18 кв.м виділено в користування [PERSON] та [PERSON] Таким чином, оцінюючи в сукупності досліджені докази, твердження позивача [PERSON] про продовження фактичного проживання в спірній квартирі і після укладення оспорюваного договору, не знайшли свого підтвердження та спростовані іншими доказами. Свідок [PERSON] у своїх пояснення суду також зазначила, що під час огляду нею квартири в лютому 2017 року була присутня безпосередньо [PERSON], син позивачів [PERSON] зі своєю дружиною [PERSON] також були в квартирі, доброзичливо зустріли всіх, хто зайшов до квартири, в тому числі й [PERSON], ознак жодного конфлікту між [PERSON] та сім'єю [PERSON] вона не помітила. Висуваючи вимогу про визнання договору дарування недійсним, позивачі посилаються відразу на дві правові підстави, передбачену ст. 229 ЦК України - вчинення правочину під впливом помилки та ст.230 ЦК України - вчинення правочину під впливом обману. Відповідно до ст. 229 ЦК України недійсним може бути визнаний правочин, якщо сторона правочину помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. Згідно зі ст. 230 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним., якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Кожна з вказаних вище норм передбачає різні правові наслідки визнання правочину недійсним, при цьому правова підстава позовних вимог має бути чітко визначена щодо «наявності помилки з їх боку» при вчиненні правочину або «умисне введення їх відповідачем в оману» та істотність обставин, щодо яких сталася помилка або обман. Зокрема, п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно з ст. 77-80 ЦПК України, належними, допустимими та достатніми є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, на підставі них можна встановити дійсні обставини справи, у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до вимог ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Доказів на підтвердження вимог, що правочин, вчинений внаслідок «обману», «помилки щодо природи правочину» при збігу тяжких обставин - „тяжкий стан здоров»я позивача», не надано. Належних та допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні Договору дарування «обману» та «помилки», а саме неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на їх волевиявлення, не надано. Основними доказами на підтвердження позовних вимог, позивачами надано розписку та їх допит в якості свідків. Враховуючи встановлені обставини, підстави для задоволення позовних вимог про визнання договору дарування 2/3 частин [ADDRESS] з підстав, встановлених статтями 229, 230 ЦК України, відсутні. З огляду на викладене, суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для визнання недійсним вказаного Договору дарування, який був укладений з власної ініціативи за відсутності обставин, які б вплинули на формування волі позивачів, відповідно до їх волевиявлення та вимог діючого законодавства. Вимоги позову є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Підстав для відшкодування позивачу понесених судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed