Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

18 лютого 2020 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Нововолинського МВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору АТ КБ "ПриватБанк" про зняття арешту з майна. Вимоги обгрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15 вересня 2010 року він є співвласником кімнати у гуртожитку, що знаходиться: [ADDRESS] . Право власності на вищевказане нерухоме майно зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 27 вересня 2010 року за реєстраційним номером 31599253. У грудні 2019 року, під час вчинення нотаріальних дій, приватний нотаріус Нововолинського міського нотаріального округу Бобак Ж.С. повідомила, що 18 квітня 2009 року було зареєстровано у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна арешт на невизначене майно, все нерухоме майно [PERSON] (номер обтяження 8655827). Підставою обтяження стала постанова ВДВС Нововолинського МУЮ №6160 від 10 квітня 2009 року. Вказує, що на примусовому виконанні у ВДВС Нововолинського МУЮ перебував виконавчий лист про стягнення з нього в користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованості за кредитним договором. Однак ця заборгованість ним була погашена і АТ КБ "ПриватБанк" 07 лютого 2020 року видало відповідну довідку. При цьому, відділ державної виконавчої служби знати арешт з його майна відмовляється обгрунтовуючи тим, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження відносно нього відсутні будь-які виконавчі провадження, а відповідно до Порядку роботи з документами в органах ДВС строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання минув, тому встановити в межах яких виконавчих проваджень накладався арешт неможливо. Зазначає, що наявність арешту істотно обмежує та порушує права власника нерухомого майна щодо можливості користування та розпорядження належним майном, а зняття арешту можливе лише за відповідним судовим рішенням. Тому, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права та просить суд скасувати арешт нерухомого майна та зоборону відчуження на все невизначене майно, все нерухоме належне йому майно, накладене згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Нововолинського міського управління юстиції у Волинській області Михайловського О.С. від 10 квітня 2009 року №6160: реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №8655827 від 18 квітня 2009, реєстратор Волинська філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, 43005, Волинська область, м. Луцьк, вул. Восьмого Березня 1, к.217. Представник позивача Свередюк Ю.А. у судове засідання не з`явилася, подала до суду письмову заяву в якій просила розглядати справу у її відсутності, позов підтримала, просила його задоволити (а.с.69). Представник відповідача - Нововолинського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою про отримання судової повістки (а.с.68). Представник третьої особи Кузін Є.В. у судовому засіданні просив відмовити у позові з підстав наведених у відзиві (а.с.33-34). З огляду на роз?яснення, що містяться у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року, Нововолинський МВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України є неналежним відповідачем. Не заперечив тієї обставини, що [PERSON] не має боргових зобов?язань перед банком. Однак, в інформаційній довідці зробленій 01 жовтня 2019 року з реєстрів щодо нерухомого майна, відсутні будь-які відомості про стягувача в інтересах якого накладений цей арешт і є незрозумілим за яких обставин позивач прийшов до висновку, що обтяження зареєстроване в інтересах саме АТ КБ "ПриватБанк", а не іншої особи. Оскільки позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права, просить суд у позові відмовити повністю. Суд, у відповідності до ст.280, ст.281 ЦПК України, ухвалив проводити заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27 вересня 2010 року (а.с.6-70), на підставі свідоцтва про право власності від 15 вересня 2010 року №117 виданого приватизаційним відділом ЖКО Нововолинської міської ради, у приватній спільній сумісній власності позивача [PERSON] перебуває кімната у житловій секції в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] і останній за вищевказаною адресою зареєстрував своє постійне місце проживання (а.с.8-13). 18 квітня 2009 року у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровано арешт на невизначене майно, все нерухоме майно [PERSON] . Підставою обтяження стала постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Нововолинського міського управління юстиції у Волинській області Михайловського О.С. від 10 квітня 2009 року №6160. Реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №8655827 від 18 квітня 2009, реєстратор Волинська філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, 43005, Волинська область, м. Луцьк, вул. Восьмого Березня 1, к.217 (а.с.13-14). При зверненні [PERSON] із заявою до Нововолинського МВ ДВС, йому було повідомлено, що у відділі виконавчої служби перебували виконавчі провадження за якими боржником значився [PERSON] і у межах цього виконавчого провадження у 2009 році виносилася постанова про арешт майна боржника. Однак, згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження, відкритих виконавчих проваджень за якими значиться боржником [PERSON] відомості відсутні, а враховуючи строки зберігання завершених виконавчих проваджень, у зв`язку з їх фактичним знищенням, надати будь-яку інформацію за матеріалами виконавчих провадження не можливо (а.с.16-22). При цьому, заборгованість [PERSON] перед АТ КБ "ПриватБанк" погашена в повному обсязі, що підтверджується довідкою банку від 07 лютого 2020 року (а.с.15). Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) (в редакції чинній на момент накладення арешту) передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації. У разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржникові інше майно, за винятком майна, на яке згідно з законом не може бути накладено стягнення. У відповідності до ст. 59 Закону - майно боржника може бути звільнено з-під арешту за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому підпорядкований державний виконавець, якщо під час розгляду відповідної скарги боржника виявлено порушення встановленого цим Законом порядку накладення арешту. У всіх інших випадках по незакінчених виконавчих провадженнях арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). З матеріалів справи вбачається, що позивач, який значився боржником у виконавчому провадженні, звернувся з позовом до органу державної виконавчої служби, зазначаючи, що арешт накладений державним виконавцем в інтересах стягувача АТ КБ «ПриватБанк». При цьому, представник АТ КБ "ПриватБанк" вказує, що позивач обрав неналежний спосіб захисту права і звернувся до неналежного відповідача, що підтверджується практикою Верховного Суду. Із системного аналізу приписів статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», розділу VII ЦПК України, захист права у зв`язку з накладеним арештом на майно шляхом пред`явлення позову належить іншим особам, а не сторонам виконавчого провадження. Арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог закону з боку органів державної виконавчої служби, належить розглядати за правилами розділу VII ЦПК України, шляхом оскарження дій державного виконавця. У постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначається, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). При цьому, відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Вважаючи, що підстави для арешту майна відсутні, позивач безпідставно пред`являє позовні вимоги до Нововолинського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, а АТ КБ «ПриватБанк», в інтересах якого, на його думку, було накладено арешт і перед яким він мав невиконані кредитні зобов`язання, зазначає як третю особу на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, тому суд погоджується з думкою представника третьої особи та вважає що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого порушеного права, з огляду на це відмовляє у задоволенні позову. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд залишає за позивачем [PERSON] понесені ним судові витрати, що складаються з 840,80 грн. судового збору та підтверджуються документально (а.с.4).

Outcome: dismissed