Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

09 грудня 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання удаваним договору дарування квартири та визнання вказаного правочину договором купівлі-продажу, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з відповідачем [PERSON] перебувала в шлюбі з 07 вересня 2002 року по 23 грудня 2010 року. Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 23 грудня 2010 року шлюб між ними розірваний. Під час спільного проживання батьки подружжя вирішили допомогти їм у придбанні квартири, про що їм повідомили та надали згоду для пошуку квартири. [PERSON] та [PERSON] влаштувала квартира [ADDRESS], власником якої була [PERSON] При попередній домовленості, на якій була присутня і позивачка, вони домовилися про оформлення правочину шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири за 2300 доларів США. Для купівлі квартири 1500 доларів США [PERSON] дала його матір, другу частину в сумі 800 доларів внесла [PERSON] з коштів, які дали її батьки. [PERSON] передав кошти в сумі 2300 доларів [PERSON] за придбану ними квартиру. Про те, що між її колишнім чоловіком [PERSON] і [PERSON] замість договору купівлі-продажу квартири був укладений договір дарування, позивачці стало відомо лише в серпні 2011 року після отримання копії позовної заяви про примусове зняття її з реєстраційного обліку. Посилаючись на викладені обставини та на те, що спірна квартира фактично придбана за їхні спільні кошти, які надали їм батьки, укладена угода між [PERSON] та [PERSON] фактично є договором купівлі-продажу квартири, [PERSON] просила визнати договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], удаваним та визнати його договором купівлі-продажу. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали повністю, суду зазначили, що [PERSON] подарувала квартиру [PERSON], ніякі кошти за цю квартиру [PERSON] [PERSON] не передавались, це була безоплатна угода. Крім того, позивачка про те, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування знала з моменту його укладення. А тому вона пропустила строк звернення з позовом до суду. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, так як мешкає в Російській Федерації. Направила до суду відгук на позовну заяву, в якому позовні вимоги [PERSON] визнала в повному обсязі та зазначила, що у вересні 2003 року [PERSON] разом із своїм чоловіком [PERSON] вирішили придбати квартиру [ADDRESS], яку вона продавала на той час, домовившись про купівлю-продаж вищевказаного майна за 2300 доларів США. Потім всі переговори [PERSON] вела з [PERSON], так як [PERSON] мала маленьку дитину. Під час чергової зустрічі [PERSON] запропонував їй укласти договір дарування в зв'язку з тим, що всі кошти на дану квартиру дають тільки його батьки. Кошти за продану квартиру в сумі 2300 доларів США вона отримала від [PERSON] в присутності його матері. Потім 27 вересня 2003 року був укладений договір дарування вказаної вище квартири, який посвідчила державний нотаріус Білопільської державної нотаріальної контори Ковальова Л.Б. Третя особа - державний нотаріус Білопільської державної нотаріальної контори Ковальова Л.Б. в судовому засіданні показала, що ні [PERSON], ні [PERSON] вона не пам'ятає, так як пройшов значний проміжок часу. Також зазначила, що до 2004 року існувала практика, коли між покупцем та продавцем нерухомого майна укладався не договір купівлі-продажу, а договір дарування, це пов'язано було з тим, що на той час не був прийнятий податковий кодекс і укладення договорів дарування було дешевшим, ніж договорів купівлі-продажу. Сторонам правочину завжди роз'яснюється, що треба посвідчувати той договір, який сторони мали на увазі, але про те, що за угоду сторона, яка відчужує майно, бере гроші, їй, як натаріусу, не говорять. На сьогодні обдарований сплачує 5% податку, якщо подаровано не родичу, а на момент посвідчення спірної угоди цього не було і сплачувався лише 1% податку. Заслухавши позивачку [PERSON] та її представника [PERSON], відповідача [PERSON] та його представника [PERSON], державного нотаріуса Білопільської державної нотаріальної контори Ковальову Л.Б., свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 07 вересня 2002 року по 03 січня 2011 року. Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 23 грудня 2010 року шлюб між ними розірваний, 03 січня 2011 року рішення суду набрало законної сили (а.с.5). Від подружнього життя [PERSON] та [PERSON] мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с.6). Також судом встановлено, що 27 вересня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, за яким [PERSON] отримав в дар від [PERSON] належну останній двохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Зазначений договір дарування посвідчений державним нотаріусом Білопільської державної нотаріальної контори Ковальовою Л.Б. 27 вересня 2003 року та зареєстрований в реєстрі за № 1760 (а.с.8). Як пояснила в судовому засіданні позивачка, вона не приймала участі в укладенні угоди від 27 вересня 2003 року, оскільки на її руках був син, якому було трішки більше ніж півроку, але вона була присутня при домовленості з [PERSON] про укладення саме договору купівлі-продажу квартири, а не дарування. Всіма підготовчими діями займався її чоловік [PERSON] за винятком того, що гроші на придбання квартири давали як її, так і чоловікові батьки, а саме в сумі 800 та 1500 доларів США відповідно. Про те, що замість договору купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, вона дізналась лише коли [PERSON] подав до суду 16 серпня 2011 року позов про примусове зняття її з реєстраційного обліку у квартирі [ADDRESS] (а.с.7). Раніше про існування договору дарування вона не знала. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 76 ЦК України 1963 року, що відповідає і вимогам ч.1 ст. 261 діючого ЦК України, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, а право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідач не надав суду будь-яких доказів того, що позивачка ще у вересні 2003 року знала про укадення договору дарування квартири. Шлюб між ними розірваний рішенням Білопільського районного суду від 23 грудня 2010 року, яке набрало законної сили 03 січня 2011 року (а.с.5). Як до розірвання шлюбу, так і до даного часу позивачка мешкає в спірній квартирі і спір із-за квартири виник лише у серпні 2011 року, коли відповідач [PERSON] звернувся з позовом до суду про зняття з реєстраційного обліку [PERSON] із спірної квартири. В задоволенні позову йому було відмовлено. Хоча рішення суду в матеріалах справи відсутнє, але сторонами даний факт не заперечується. Тому суд вважає, що саме з цього часу починається порушення законних прав позивачки на спірну квартиру, а тому позовна давність розпочинається з цього часу. З позовом до суду [PERSON] звернулась 09 грудня 2013 року, тобто в межах строку позовної давності, передбаченого ч.2 ст. 72 СК України та ст.76 ЦК України (в ред. 1963 року), статей 257, 261 діючого ЦК України. Покази свідків з боку відповідача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] стосовно того, що ще у вересні 2003 року позивачка знала про укладення договору дарування квартири, суд не може прийняти до уваги, так як свідок [PERSON] є чоловіком сестри [PERSON] і перебуває у неприязних стосунках з позивачкою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що дуже точно пам'ятає, що саме у вересні чи у жовтні 2003 року [PERSON] запросив його до квартири і у присутності [PERSON] вголос прочитав договір дарування, за що вони всі разом випили шампанське. Але його покази суд оцінює критично, так як він намагався переконати суд, що дуже точно пам'ятає події, пов'язані з квартирою подружжя [PERSON], хоча в цей же час постійно плутався у датах стосовно свого проживання у особистій квартирі та у датах виїзду ним за межі України. Крім того, суду він зазначав, що за все життя лише двічі був у квартирі [PERSON] і тісних дружніх стосунків ні з [PERSON], ні з [PERSON] у нього не було. Також представником відповідача [PERSON] в судовому засідання було зазначено, що до вимог про розірвання договору дарування строк позовної давності застосовується в 1 рік. Але питання щодо розірвання договору дарування у зазначений вище строк має право ставити сторона правочину. А предметом спору у даній справі є договір дарування, стороною якого [PERSON] не була і який вона просить визнати удаваним. Питання щодо розірвання договору дарування вона не ставить взагалі. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Згідно з ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з приписами ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та перехідних положень цього кодексу, норм розділу VII Прикінцевих положень СК України правовий статус майна щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (утворення). Згідно ст. 243 ЦК України 1963 року, яка діяла на час укладення договору дарування, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до ч. 2 статті 58 ЦК України 1963 року, яка діяла на час укладення договору дарування, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду, (удавана угода), то застосовуються правила, які регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Згідно роз'язнень постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28 квітня 1978 року, яка була чинна під час укладення спірної угоди, встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч.2 ст.58 ЦК визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі. Такі ж роз'яснення містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, де зазначено, що за удаваним правочином (ст. 235 ЦК, яка є аналогічною ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР 1963 року) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Отже, для визнання договору дарування удаваним суду слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, приховуючи, що між ними укладено договір купівлі-продажу, а їх дії були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Згідно статті 224 ЦК України 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як вбачається з матеріалів справи, доводи позивачки про попередню домовленість між нею, [PERSON] та [PERSON] про укладення договору купівлі-продажу, а не дарування, підтверджуються поясненнями відповідачки [PERSON] від 28 січня 2014 року про повне визнання позову. Як встановлено в судовому засіданні, що не заперечували і сторони, [PERSON] не є родичкою чи доброю знайомою саме [PERSON] Крім того, вказані обставини підтверджується показами свідків. Зокрема, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона проживає за адресою: [ADDRESS]. Її сусідкою була [PERSON], яка до виїзду в Росію на постійне місце мешкання проживала в квартирі [NUMBER] вказаного вище будинку. Свідок зазначила, що їй було відомо, що квартиру [NUMBER] [PERSON] продавала за 2500 доларів. Потім в розмові з з останньою [PERSON] стало відомо, що вона продала квартиру за 2300 доларів молодій парі. Свідок [PERSON] суду показала, що вона проживає за адресою: [ADDRESS]. Позивачка та відповідач [PERSON] є її сусідами. До того, як сім'я [PERSON] переїхала в квартиру [NUMBER] вказаного вище будинку, в ній проживала [PERSON], з якою свідок мала добросусідські відносини. У 1980 році чоловік [PERSON] виїхав працювати до Мурманської області Російської Федерації, а через деякий час виїхала до нього і сама [PERSON] Про продаж квартири [PERSON] [PERSON] знає від неї самої, яка повідомила свідку, що продає квартиру за 2500 доларів. Там на момент продажу мешкала сім'я [PERSON], але у них не вистачило коштів на її придбання. Потім [PERSON] зустріла на базарі в м. Білопілля [PERSON], яка повідомила свідку, що продала квартиру за 2300 доларів. Свідок [PERSON] суду показала, що вона є матір'ю позивачки. Коли [PERSON] та [PERSON] одружились, то вони мешкали в м. Ворожба Білопільського району. Але після народженя сина вони повідомили, що бажають жити в м. Білопілля. Їх влаштувала квартира [ADDRESS], власником якої на той час була [PERSON] За квартиру вона просили 2300 доларів США. Для купівлі квартири 1500 доларів США [PERSON] дала його матір, другу частину в сумі 800 доларів надала [PERSON] Таким чином судом встановлено, що сторони договору дарування від 27 вересня 2003 року [PERSON] та [PERSON] діяли свідомо для досягнення особистої користі і їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків, ніж передбачені договором дарування, а саме: [PERSON] отримала кошти за квартиру в сумі 2300 грн., а [PERSON] намагався стати єдиним повноправним власником спірної квартири, тим самим позбавив позивачку права власності на цю квартиру. До такого висновку суд прийшов,

Outcome: approved