Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

У січні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача ТОВ «Порше Лізинг Україна» про захист прав споживачів. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 22 травня 2012 року між нею та відповідачем було укладено Договір про фінансовий лізинг №00005040 щодо транспортного засобу VW Polo Sedan 1.6 на суму 19 216 дол. США, що в еквіваленті на час укладення договору та передання автомобілю становила 154880,96 грн. Строком дії договору визначено 60 місяців. Згідно акта прийому-передачі до договору від 29.05.2012 р. вартість об'єкту лізингу становила 154880,96 грн., обсяг фінансування - 103770,24 грн., щомісячний платіж - 2940,05 грн.,адміністративні витрати - 2323,21 грн. В зв'язку з порушенням ТОВ «Порше Лізинг Україна» її законних прав та інтересів, вона звернулась за їх захистом до Ленінського районного суду м. Кіровограда, який своїм рішенням від 14.04.2016 року задовольнив її вимоги, визнавши недійсним договір про фінансовий лізинг № 00005040 від 22.05.2012р., визнавши незаконними вимоги ТОВ «Порше Лізинг Україна» про сплату чотирнадцяти штрафних платежів, стягнувши з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь [PERSON] суму авансового платежу за Договором про фінансовий лізинг № 00005040 від 22.05.2012р. та частини викупної вартості об'єкту лізингу, тим самим повернувши сторони до первісного стану, внаслідок недійсності правочину. Зазначене рішення від 14.04.2016 року було залишено в силі судами апеляційної та касаційної інстанції. На виконання рішення Ленінського райсуду м. Кіровограда від 14.04.2016 р за актом прийому-передачі від 01.06.2017 року нею було повернуто в натурі транспортний засіб VW Polo Sedan 1.6 представникові ТОВ «Порше Лізинг Україна», а ТОВ «Порше Лізинг Україна» було повернуто їй суму авансового платежу за договором про фінансовий лізинг № 00005040 від 22.05.2012р. в еквіваленті 6341,28 дол. США та частини викупної вартості об'єкту лізингу (сплаченої за 44 місяці х 364,77 дол. США) в еквіваленті 16 049,88 дол. США. Вважає, що за систематичне порушення її прав споживача, витрат, які тривають і після визнання судом договору недійсним, витрат, які вона продовжує нести, відповідач безпідставно користувався її коштами як під час дії договору, який визнано недійсним, на протязі чотирьох років (22.05.2012-14.04.2016), так і після набрання законної сили рішенням суду (15.04.2016-14.05.2017). А тому, грошові кошти, що були нею сплачені в рахунок авансових платежів та частини викупної вартості, що перебували в користуванні «Перше Лізинг Україна» на протязі року підлягають відшкодуванню з урахуванням 3% річних на підставі положень ст. 625 ЦК України за період з 30.07.2016 року по 14.05.2017 року в сумі 14 483 грн.. Крім того, оскільки на момент подання позову про визнання договору про фінансовий лізинг № 00005040 від 22.05.2012р. недійсним сума сплачених грошових коштів складала 611834,85 грн. Але під час розгляду справи нею ([PERSON].) було здійснено ще 5 платежів за договором, які не включені в суму 611 834,85 грн., що підлягала поверненню згідно рішення Ленінського райсуду м. Кіровограда від 14.04.2016 року. Таким чином понад суму 611834,85 грн. було сплачено 46 571,65 грн., що з урахуванням 3% річних за період з 30.07.2016 року по 10.01.2017 року в сумі 2027,13 грн. всього становить 48 598,78 грн. Вказала, що 01.06.2017 року нею самостійно в добровільному порядку із власної ініціативи було виконано рішення Ленінського районного суду м. Кіровоград від 14.04.2016 року по справі №405/2286/15-ц та повернуто транспортний засіб VW Polo Sedan 1.6представнику ТОВ «Порше Лізинг Україна» за актом приймання передачі. Але на початку вересня вона отримала постанову про стягнення виконавчого збору, датовану 07.06.2017р., з вимогою сплатити 6400 грн., а 22.09.2017 року отримала виклик старшого державного виконавця Голік М.Б. № 961 від 18.09.2017 року з вимогою стягнути з [PERSON] на користь Подільського ВДВС м. Кропивницький витрати на проведення виконавчих дій в сумі 101 грн. Вважає, що внаслідок винних дій відповідача вона зазнала збитків у вигляді виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, що були накладені на неї внаслідок визнання недійсним договору про фінансовий лізинг № 00005040 від 22.05.2012 року. Зазначила, що їй була заподіяна моральна шкода систематичними протиправними діями з боку ТОВ «Порше Лізинг Україна», яка полягає у тому, що їй коштувало значних додаткових зусиль повернення автомобілю та коштів внаслідок невиконання зобов'язання відповідачем, змінився її нормальний образ життя, втратились нормальні життєві зв'язки, порушився нормальний режим сну, вона зазнала значних душевних страждань та досі зазнає морального тиску та відчуває погіршення самопочуття в зв'язку з численними зверненнями та взаємодією з судовими та виконавчими установами. В зв'язку з чим, моральну шкоду оцінює в розмірі 5000 грн. Також нею ([PERSON].) сплачено суму гонорару адвокату, зазначену в угодах, що складає 20 000 гривень - за 2016 рік, та 10 000 грн. - за 2017 рік. Таким чином вважає, що витрати на правову допомогу під час стягнення коштів органами ДВС в розмірі 30 000 грн. та захист інтересів клієнта від неправомірних вимог відповідача у судових органах також підлягають стягненню з відповідача. Враховуючи викладене, просить стягнути з відповідача на її користь 3% річних в сумі 14483,00 грн. за період з 30.07.2016 по 14.05.2017 за прострочення виконання грошового зобов'язання; стягнути з відповідача переплачену суму 46 571,65 грн. щомісячних платежів та 3% річних - 2027,13 грн., а всього 48 598,78 грн.; стягнути з відповідача 6 400 грн. виконавчого збору та 101,00 грн. витрат на проведення виконавчих дій, 5000 грн. моральної шкоди, а також витрати на надання правової допомоги в сумі 30 000 грн. Ухвалою суду від 16.01.2018 року відкрито провадження у даній справі та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження. Учасникам справи роз'яснено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Запропоновано відповідачуТОВ «Порше Лізинг Україна» в п'ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали подати до суду відзив на позовну заяву, роз'яснено наслідки ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин. Копію ухвали про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви з додатками відповідачу вручено 22.01.2018 року, про що свідчать відповідні відмітки в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 43). 07.02.2018 року до суду подано відзив на позовну заяву в якому відповідач вказав, що згідно з ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.09.2016 року було зупинено виконання рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 квітня 2016 року та ухвали апеляційного суду Кіровоградської області від 29 липня 2016 року до закінчення касаційного провадження. На підставі вказаної ухвали ВССУ від 01.09.2016 р. було зупинено виконавче провадження №52232550 щодо стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 611 834,85 грн. Таким чином, виконання рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14.04.2016 року у справі №405/2286/15-ц було зупинено в порядку, передбаченому чинним законодавством України, яке діяло на момент розгляду справи, до закінчення касаційного провадження. Відтак, у відповідача не існувало обов'язку сплатити грошові кошти позивачу у розмірі 611 834,85 грн. саме з 30.07.2016 року. Об'єкт лізингу було повернуто позивачем лише 01.06.2017 року. Тобто, позивач користувався транспортним засобу VW Polo Sedan 1.6, 2012 року виробництва, впродовж 5 років - з травня 2012 року по червень 2017 року, тобто не тільки до ухвалення рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14.04.2016 року у справі №405/2286/15-ц, але й після набрання ним законної сили та постановлення ухвали ВССУ від 01.12.2016 року, тобто з порушенням вимог чинного законодавства. У відповідача немає жодного цивільного обов'язку, яке б виникло з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України щодо сплати позивачу 46 571,65 грн., а відтак не існує грошового зобов'язання. Відповідач не є боржником перед позивачем на суму 46 571,65 грн., а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. У зв'язку із свідомим невиконанням позивачем рішення суду, яке набрало законної сили. відповідач був змушений отримати виконавчий лист у справі №405/2286/15-ц та звернутися з відповідною заявою до органу ДВС для примусового виконання рішення суду. На підставі поданої заяви 22.03.2017 року в рамках примусового виконання вказаного рішення було відкрито виконавче провадження №53607976 про зобов'язання [PERSON] повернути в натурі транспортний засіб VW Polo Sedan 1.6., колір чорний 2012 р.в., р/н [NUMBER]. Таким чином, в рамках виконавчого провадження №53607976 державним виконавцем правомірно, з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження» було складено постанови про стягнення з позивача виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 6501,00 грн. Отже, позовні вимоги в частині стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій у 6 501,00 грн. як збитків є безпідставними та необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, то згідно з рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14.04.2016 року на користь позивача вже було стягнуто витрати на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн. в рамках розгляду справи №405/2286/15-ц. До позовної заяви не надано доказів сплати коштів у розмірі 30 000 грн., а тому вимоги в цій частині є безпідставними. Крім того, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що з вини відповідача вона зазнала якихось принижень честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживань у зв'язку з ушкодженням здоров'я, порушень нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушень стосунків з оточуючими людьми, чи настання інших негативних наслідків. Також позивач не зазначає з чого вона виходила оцінюючи завдану їй моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. Враховуючи викладене, просив відмовити позивачу в задоволенні позову в зв'язку з його безпідставністю та необґрунтованістю. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від учасників справи не надходили. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних матеріалів та доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22 травня 2012 року між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» було укладено договір про фінансовий лізинг № 00005040 щодо транспортного засобу Volkswagen Polo Sedan 1.6. на суму 19 216 доларів США, що в еквіваленті на час укладення договору та передання їй автомобіля становило 154 880 грн. 96 коп., строком на 60 місяців. Згідно акту прийому-передачі від 29 травня 2012 року вартість предмету лізингу становила 154 880 грн 96 коп., обсяг фінансування 103 770 грн 24 коп., щомісячний платіж 2 940 грн 05 коп., адміністративні витрати 2 323 грн 21 коп. (а.с. 5-11) Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 29 липня 2016 року, позов [PERSON] задоволено. Визнано договір про фінансовий лізинг, укладений 22 травня 2012 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та [PERSON], щодо транспортного засобу Volkswagen Polo Sedan 1.6. на суму 19 216 доларів США, недійсним. Визнано незаконними вимоги ТОВ «Порше Лізинг Україна» про сплату чотирнадцяти штрафних платежів, виставлених відповідачем за період розгляду справи по суті з 4 лютого 2015 по 5 січня 2016 на загальну суму 5 021 грн 89 грн. Стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь [PERSON] суму авансового платежу за договором про фінансовий лізинг від 22 травня 2012 року в еквіваленті 6 341 доларів 28 центів США та частини викупної вартості предмету лізингу (сплаченої за 44 місяця х 364 доларів 77 центів США) в еквіваленті 16 049 доларів 88 центів США. Зобов'язано [PERSON] повернути в натурі транспортний засіб Volkswagen Polo Sedan 1.6., реєстраційний номер [NUMBER], на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» зі складанням акту передання-приймання майна за підписами уповноважених осіб сторін договору про фінансовий лізинг від 22 травня 2012 року. Стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь [PERSON] суму судових витрат на надання правової допомоги у розмірі 3 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 12-16). Ухвалами Апеляційного суду Кіровоградської області від 29.07.2016 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.12.2016 року рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 квітня 2016 року залишено без змін (а.с. 68-77). Судом встановлено, що на виконання рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14.04.2016 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» було повернуто 14.05.2017 року [PERSON] суму авансового платежу за договором про фінансовий лізинг № 00005040 від 22.05.2012р. в еквіваленті 6341,28 дол. США та частину викупної вартості об'єкту лізингу (сплаченої за 44 місяці х 364,77 дол. США) в еквіваленті 16 049,88 дол. США, що становить 611 834,85 грн. [PERSON] в свою чергуза актом прийому-передачі від 01.06.2017 року було повернуто в натурі представникові ТОВ «Порше Лізинг Україна» транспортний засіб VW Polo Sedan 1.6., колір чорний 2012 р.в., р/н [NUMBER]. Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов'язанням. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Виходячи з положень ст. 625 ЦК України наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу й три проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Отже, на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов'язання у зв'язку зі стягненням з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь [PERSON] суми авансового платежу та частини викупної вартості предмету лізингу за договором про фінансовий лізинг від 22 травня 2012 року. Невиконання такого зобов'язання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Відповідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Оскільки відповідач не повернув позивачеві грошові кошти згідно рішення суду в добровільному порядку після набрання рішенням законної сили, він є таким, що прострочив. Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком 3% річних за прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання в сумі 611 834,85 грн. на користь [PERSON] за період з 30.07.2016 року по 14.05.2017 року. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача за прострочення виконання грошового зобов'язання згідно ст.625 ЦК України 3% річних в сумі 14 483,00 грн. Судом також встановлено, що під час перегляду Апеляційним судом Кіровоградської області рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 квітня 2016 року [PERSON] було здійснено 6 платежів за договором про фінансовий лізинг № 00005040 від 22.05.2012 року, які не включені в суму 611 834,85 грн., що підлягала поверненню згіднорішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 квітня 2016 року. Так, понад суму 611 834,85 грн. [PERSON] сплачено 46 571,65 грн., що складається з наступних платежів: 9288,87 грн. згідно платіжного доручення № 85 від 12.02.2016 року; 9544,21 грн. згідно платіжного доручення № 84 від 22.03.2016 року; 9434,41 грн. згідно платіжного доручення № 91 від 15.04.2016 року; 3163,02 грн. згідно квитанції № 429951000563751463406446 від 16.05.2016 року; 6000,00 грн. згідно платіжного доручення № 98 від 17.05.2016 року; 9141,14 грн. згідно платіжного доручення № 30/06 від 30.06.2016 року (а.с. 18-23). Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 1ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно ч. 1, 2 ст.1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Враховуючи, що відповідач добровільно не бажає повернути позивачу додатково сплачені нею 6 платежів за договором про фінансовий лізинг № 00005040 від 22.05.2012 рокув сумі 46 571,65 грн., що були набуті відповідачем без достатньої правової підстави, в зв'язку з чим суд вважає за необхідне стягнути зазначені кошти з відповідача на користь позивача. Крім того, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню 3% річних за прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання у розмірі 46 571,65 грн. за період з 30.07.2016 року по 10.01.2018 року в сумі 2027,13 грн. Вимога позивача про стягнення з відповідача 6400 грн. виконавчого збору та 101 грн. витрат на проведення виконавчих дій задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Згідно ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Судом встановлено, що на виконанні у Подільському відділі державної виконавчої служби міста Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області перебувало виконавче провадження ВП № 53607976 за виконавчим листом Ленінського районного суду м.Кіровограда № 405/2286/15-ц №2/405/528/15 про зобов'язання [PERSON] повернути в натурі транспортний засіб Volkswagen Polo Sedan 1.6., реєстраційний номер [NUMBER], на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» зі складанням акту передання-приймання майна за підписами уповноважених осіб сторін договору про фінансовий лізинг від 22 травня 2012 року, що підтверджується постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 22.03.2017 року (а.с. 84, 85). Постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 07.06.2017 року, в зв'язку з виконанням рішення суду у виконавчому провадженні ВП № 53607976 за виконавчим листом Ленінського районного суду м.Кіровограда № 405/2286/15-ц №2/405/528/15, стягнуто з [PERSON] виконавчий збір у розмірі 6400 грн. (а.с. 24). Також постановою державного виконавця Подільського ВДВС м.Кропивниький від 21.08.2017 року стягнуто з [PERSON] витрати на проведення виконавчих дій в сумі 101 грн. (а.с. 25). Відповідно до ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення. Таким чином, державним виконавцем з примусового виконання виконавчого листа № 405/2286/15-ц №2/405/528/15виданого Ленінським районним судом м.Кіровограда про зобов'язання [PERSON] повернути в натурі транспортний засіб Volkswagen Polo Sedan 1.6., реєстраційний номер [NUMBER], на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» зі складанням акту передання-приймання майна за підписами уповноважених осіб сторін договору про фінансовий лізинг від 22 травня 2012 рокудіяв у відповідності до вимог чинного законодавства, в межах наданих повноважень. Стягнення виконавчого збору з боржника до Державного бюджету України передбачено статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» і підстав для його відшкодування боржнику стягувачем чинним законодавством не передбачено. Виконавчий збір та витрати виконавчого провадження не мають ознак збитків згідно ст.22 ЦК України. Статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров"я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. Судом встановлено, що дії відповідача призвели до моральних страждань позивача, при цьому суд врахував ступінь вини відповідача, характер і обсяг страждань позивача, тривалість заподіяння шкоди та істотність вимушених змін у життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Проте, визначений позивачем розмір моральної шкоди у розмірі 5000 грн. суд вважає завищеним та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості розмір моральної шкоди суд визначає в сумі 1000 грн. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Як вбачається з матеріалів справи до суду з даним позовом позивач звернулась 10.01.2018 року та просить стягнути на її користь з відповідача витрати, пов'язані з оплатою правничої допомоги за 2016 рік в сумі 20 000 грн., за 2017 рік в сумі 10 000 грн. Обгрунтований розрахунок суми судових витрат, які позивач понесла в зв'язку з розглядом даної справи, [PERSON] до суду не подано. Відповідно до ч. 2 ст. 134 ЦПК України у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, зокрема, враховує чи пов'язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін. Враховуючи викладене, оскільки витрати в розмірі 30 000 грн. не пов'язані з розглядом цієї справи, позивачем не подано попереднього розрахунку суми судових витрат, які вона пронесла і які очікувала понести в зв'язку із розглядом справи, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 30 000 грн. судових витрат на надання правової допомоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв'язку з чим, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial