Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-20 00:00:00

Позивачі просять визнати відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням квартирою № 1, жилого будинку № 9 по вул. Заводська в с. Руда Сквирського району Київської області, посилаючись на те, що вони мають на праві приватної спільної сумісної власності квартиру у житловому будинку № 9 по вул. Заводська в с. Руда Сквирського району Київської області, в якій зареєстрований відповідач. З 08.04.2011 року відповідач у квартирі № 1, житлового будинку № 9 по вул. Заводська в с. Руда Сквирського району Київської області не проживає, не доглядає за квартирою, не сплачує комунальні послуги. Домовленості між сторонами щодо збереження за відповідачем права користування житлом позивача у разі його тимчасової відсутності немає. Позивачі у судове засідання не з'явилися, звернулися до суду з письмовими заявами про заочний розгляд справи в їх відсутність, позовні вимоги підтримують. Відповідач у судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності до суду не подавав, а тому суд за відсутністю заперечень з боку позивача на підставі ст. 224 ЦПК України ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Третя особа, представник Рудянської сільської ради Сквирського району Київської області у судове засідання не з'явився, звернувся до суду з письмовиою заявою про розгляд справи в їх відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Третя особа представник Сквирського РС УДМС України у Київській області у судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи у його відсутності до суду не подавав. Відповідно до ч.2\~ст.197 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Судом установлено, що позивачі мають на праві приватної спільної сумісної власності квартиру у житловому будинку № 9 по вул. Заводська в с. Руда Сквирського району Київської області, в якій зареєстрований відповідач, [PERSON] [PERSON]. З 08.04.2011 року відповідач у квартирі № 1, житлового будинку № 9 по вул. Заводська в с. Руда Сквирського району Київської області не проживає, не доглядає за квартирою, не сплачує комунальні послуги. Домовленості між сторонами щодо збереження за відповідачем права користування житлом позивача у разі його тимчасової відсутності немає. Відповідно до ч.ч.1;2; 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, у якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцять років, вільно обирає собі місце проживання. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Таким чином, зміст права власності становлять три складові право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Володіння майном - це юридично закріплена можливість фактично мати майно, впливати на нього в будь-який момент, здійснювати щодо такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, мати з цього певний зиск та вигоду. Право розпорядження - це можливість власника установлювати, змінювати та припиняти юридичне існування майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач не є членом сім`ї позивачів, що передбачено положенням ч.2 ст. 405 ЦК України, які є власниками квартири № 1 житлового будинку № 9 по вул. Заводська в с. Руда, Сквирського району Київської області, не проживає в будинку більше трьох років, утриманням квартири не займається, відомості у позивачів про місце проживання (перебування) відповідача відсутні, а власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, як передбачено ст. 391 ЦК України, тому суд вважає, що маються достатні та переконливі підстави визнати відповідача таким, що втратив право на користування вищевказаним житловим будинком. Таким чином виходячи з обставин встановлених у судовому засіданні та вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів в частині втратившим право на користування житловим приміщенням ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню, оскільки реєстрація відповідача порушує їх права, як власників квартири. \~Вирішуючи питання стосовно\~\~зняття\~\~відповідача\~\~з\~\~реєстраційного\~\~обліку\~\~у органі\~\~МВС України,\~\~до повноважень\~\~ якого входять\~\~питання\~\~ громадянства, імміграції та реєстрації\~\~фізичних осіб, компетенція\~\~якого\~\~ територіально\~\~ поширюється\~\~ на адресу вказаного\~\~будинку, суд\~\~зазначає наступне. \~Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно ст. 7 цього ж Закону\~встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. \~Таким чином, виходячи із змісту зазначених норм закону, рішення суду про виселення, відповідно є підставою дня зняття осіб з реєстрації, тому додатково зобов'язувати реєстраційні органи вчинити ці дії не має потреби. Враховуючи те, що відповідно до\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,рішення суду у справах даної категорії є безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка виселена, реєстраційний орган не вправі відмовити в знятті з реєстрації такої особи з посиланням на те, що суд не зобов'язав його вчинити цю дію. Тобто, реєстраційний орган не наділений правом аналізувати рішення суду з точки зору його законності та обґрунтованості, тому\~\~ у\~\~задоволенні\~\~вищевказаної\~\~частини вимог слід відмовити.

Outcome: approved