Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

09.10.2014 до Заводського районного суду міста Миколаєва надійшов цивільний позов [PERSON], яким він просив суд ухвалити рішення про визнання відповідача [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] місті Миколаєві. У заяві позивач вказав, що він є власником квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстрований відповідач, але останній не проживає в даній квартирі більше 6 місяців, особистих речей відповідача в квартирі немає. Позивач самостійно утримує вказану квартиру, однак змушений сплачувати рахунки за комунальні послуги і за відповідача, оскільки останній зареєстрований в квартирі. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач, його представник [PERSON] підтримали вимоги позову, із підстав, що викладені в ньому, наполягаючи на його задоволенні. Відповідач в задоволенні позову просив відмовити, посилаючись на те, що він бував у спірній квартирі не раз, епізодично проживав в ній разом з дружиною і дітьми, Окрім того зазначив, що він є рідним сином позивача, придбання квартири відбувалось без його відома. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, допитавши свідків, оцінивши все в сукупності, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом установлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2002, що посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] Позивач проживає у вказаній квартирі разом із своєю дружиною та дитиною - сином [PERSON], [INFO]. Відповідач [PERSON] також зареєстрований у зазначеній квартирі. Допитана судом свідок [PERSON], яка є власником сусідньої квартири підтвердила факт того, що відповідач не проживає в спірній квартирі, пояснила, що останній періодично з'являвся до квартири, зокрема на свята, проте факту постійного його проживання не було. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є мешканкою будинку, де проживає позивач разом з родиною, чула від останнього про наявність сина на ім'я [PERSON], проте жодного разу особисто його не бачила. Таким чином, викладені позивачем обставини щодо не проживання відповідача в квартирі [ADDRESS] протягом тривалого часу знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Разом з тим, судом встановлено, що вказаний об'єкт нерухомості належить позивачу на праві приватної власності, якого згідно положень статті 41 Конституції України, пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України він не може бути позбавлений чи обмежений у його здійсненні, а відтак посилання позивача на застосування до спірних правовідносин положень статті 71 ЖК УРСР є хибним. В той же час, згідно позиції Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що висловлена в пункті 3 Постанови №5 від 07.02.2014 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3,4 ЦПК України). При цьому, не правильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено у позові. Враховуючи, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, з урахуванням характеру та суті спірних правовідносин, які склалися між сторонами, суд приходить висновку, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, можливо шляхом застосування до відносин, що склались порядку передбаченого статтею 405 ЦК України, оскільки в ході судового розгляду було встановлено факт відсутності відповідача у спірній квартирі без поважних причин понад один рік. Враховуючи викладене,

Outcome: approved