Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

13 квітня 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], відповідно до заявлених позовних вимог просив суд: « Встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] з [PERSON] з вересня 2000 року. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], земельної ділянки та збудованого на ній будинку за адресою: [ADDRESS]. Прийняти рішення про вселення [PERSON] у квартиру [ADDRESS] та у будинок за адресою: [ADDRESS]. Зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] та будинком за адресою: [ADDRESS]; передати ключі від квартири та будинку. Судові витрати покласти на відповідача. (а.с.1-4 т.1) На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2012 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання факту проживання однією сім'єю, поділ майна придбаного у період спільного проживання, вселення та усунення перешкод в користуванні власністю задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім'єю [PERSON] з [PERSON] з 01 вересня 2004 року по березень 2012 року. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована в [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]). Зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні будинком за адресою [ADDRESS] [PERSON]. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 855 грн. судового збору. В решті позову відмовити. (а.с.125-131 т.2) 18 червня 2013 року Апеляційним судом міста Києва ухвалено рішення, яким апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2012 рок в частині задоволення позовних вимог про зобов'язання [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні будинком за адресою [ADDRESS], [PERSON] скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні будинком за адресою [ADDRESS], відмовити. В решті рішення суду залишити без змін. (а.с.221-223 т.2) Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року, касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2012 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 18 червня 2013 року скасувати в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ земельної ділянки [ADDRESS]. У вказаній частині справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю, поділ майна, придбаного у період спільного проживання, вселення та усунення перешкод у користуванні власністю передати на новий розгляд до суду першої інстанції. У іншій частині рішення Апеляційного суду м. Києва від 18 червня 2013 року залишити без змін. (а.с.88-90 т.3) Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, пояснив, що з 02 вересня 2000 року позивач та відповідач проживали як подружжя без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спочатку орендували житло, а згодом придбали квартиру [ADDRESS]. З 2006 року сторони, після проведення капітального ремонту зазначеної квартири та її облаштування всіма необхідними побутовими предметами та меблям, вселились та проживали в цій квартирі. В подальшому, позивач та відповідач дійшли спільної згоди про необхідність придбання земельної ділянки та розпочати будівництво індивідуального будинку, з цієї метою вони виїжджали для огляду земельних ділянок, які виставлялись для продажу, оглянувши безліч варіантів, зупинились на земельній ділянці [ADDRESS]. 28 квітня 2007 року було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS], який оформлено на ім'я відповідача, заперечень з цього боку позивачем не висувалось, оскільки позивач вважав, що вони проживають як одна сім'я, для придбання земельної ділянки вкладали спільні кошти, при цьому за браком необхідної суми коштів позивач позичав деякі суми коштів у своїх друзів, що підтверджується борговими розписками. Після придбання земельної ділянки, сторони почали будувати на придбаній земельній ділянці будинок, позивач особисто займався питаннями розробки проектної документації, придбання будівельних матеріалів та найму працівників для проведення будівельних робіт. Однак, у березні 2012 року відповідачка змінила замки на вхідних дверях в квартирі [ADDRESS]., де вони проживали, а в подальшому змінила замки в будинку в с. Забір'я, чим позбавили позивача можливості потрапити до квартири та будинку, де знаходились його особисті речі. До цього часу, відповідач не дає можливості користуватись позивачу квартирою та будинком, які придбанні за їх спільні кошти, тому позивач вимушений звернутись до суду з вимогою встановити факт проживання однією сім'єю з [PERSON] з вересня 2000 року та визнати за собою право власності на ? земельної ділянки [ADDRESS], оскільки земельна ділянка придбана під час спільного сумісного проживання з відповідачем, тому є об'єктом спільної сумісної власності. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснень, наданих позивачем у судовому засіданні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити, пояснила, що в 2002 році відповідач переїхала до м. Києва на постійне місце проживання, оскільки не мала де проживати, вимушена була орендувати житло, тому її батьки вирішили придбати квартиру в новобудові шляхом укладення інвестиційного договору, у зв'язку з чим 21 квітня 2003 року відповідач уклала інвестиційний договір, в якому виступала в якості інвестора у фінансуванні будівництва 1-кімнатної квартири за адресою [ADDRESS], кошти за інвестиційним договором в сумі 151 500 грн. 60 коп. сплачено в повному обсязі матір'ю відповідача [PERSON], що підтверджується оригіналами квитанцій. Відповідач не заперечує той факт, що зустрічалась з відповідачем, підтримувала з ним стосунки, однак вони не проживали як подружжя, не вели спільного господарства, спільних заощаджень не мали, оскільки не мали спільного бюджету, тому за відсутності доказів, які мали підтвердити наявність всіх обов'язкових умов для вставлення факту проживання чоловіка та жінки, як подружжя, без реєстрації шлюбу, вимоги позивача в цій чатсині не підлягають задоволенню. Відповідач наголосила, що спірна земельна ділянка придбана за рахунок її власних коштів, які відповідач отримала від свого батька [PERSON], що підтверджується Договором дарування грошей від 28 квітня 2007 року, тому посилання позивача на той факт, що спірна земельна ділянка придбавлась за їх спільні кошти не підтверджується будь-якими доказами, тому позов є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які долучено до справи, та пояснень, наданих відповідачем в судовому засіданні. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача [PERSON], відповідача, представника відповідача [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON],[PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 13 Кодексу про шлюб та сім'ю України, реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей. Права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Правовий статус майна, як спільної сумісної власності подружжя, нажитого в період шлюбу, визначений статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, що кореспондується з положеннями ст. 16 Закону України «Про власність», який діяв в період з 15 квітня 1991 року та втратив чинність 20 червня 2007 року. Згідно із ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до вимог ч.1 ст.24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Чинний до 01.01.2004 року Кодекс про шлюб та сім'ю в Україні не містив норми, яка б регламентувала спільну сумісну власність на майно чоловіка та жінки, що проживають однією сім'єю. Згідно п.1 Прикінцевих та перехідних положень СК України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, що відбулось 01.01.2004. Таким чином, виходячи із принципу незворотності дії у часі, встановленого ч. 1 ст. 58 Конституції України, на правовідносини, що виникли раніше дія вказаних нормативних актів не поширюється. Як роз'яснено у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 рокуза №5 «Про судову практику в правах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п.5 ст.273 ЦПК може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають. Цивільний процесуальний кодекс в редакції 2004 року, п. 5 ст. 256 якого передбачено розгляд судом справ про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, вступив в законну силу лише з 01.09.2004 року. Таким чином, в суду немає законних підстав для встановлення факту перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах з 2000 року по 01.09.2004 року. Згідно з ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. В силу ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Статтею 57 СК України передбачено , що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України . Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Звертаючись з позовом до суду, позивач [PERSON] просив встановити факт проживання однією сімєю з [PERSON] з вересня 2000 року, мотивуючи тим, що встановлення даного факту має юридичне значення, оскільки доведення факту проживання позивача та відповідача, як чоловік та жінка без шлюбу, тягне за собою виникнення у позивача права на майно, яке придбане під час спільного сумісного проживання, а саме, право власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст.64 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. На підтвердження заявлених позовних вимог щодо факту спільного сумісного проживання сторін без шлюбу на час придбання спірного майна, позивач посилається на покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були допитані під час розгляду судової справи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом однією сім'єю 12 років, мали спільний бюджет, разом відпочивали, планували народження дітей, за час спільного сумісного проживання вони, як подружжя, придбали земельну ділянку де почали споруджувати будинок, позивач приймав особисту участь у будівництві будинку та проведення ремонтних робіт. Свідок [PERSON], який перебуває в дружніх стосунках як з позивачем, так і з відповідачем, в судовому засіданні пояснив, що сторін знає з 2000 року, з цього часу вони почали разом проживати як одна сімя, мали спільний бюджет. В 2007 році свідок особисто займав Ігнатьеву 10 000 доларів США для придбання земельної ділянки, також в подальшому після початку спорудження на земельній ділянці будинку позичав кошти [PERSON], тому у свідка не виникало сумніву, що спірна земельна ділянка придбана сторонами, як подружжям, та є їх спільною сумісною власністю. Свідок [PERSON], який перебуває в дружніх стосунках як з позивачем, так і з відповідачем з 2000 року, пояснив, що [PERSON] та [PERSON] починаючи з 2000 року по лютий 2012 року проживали однією сім'єю, як чоловік та дружина, мали спільний бюджет, бажали спільних дітей, але була проблема зі здоровям, тому у свідка не виникало сумніву, що сторони проживали як одна сімя, а придбане ними майно за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знає позивача та відповідача з 2002 року, вони проживали як одна сімя, обидва працювали, свідоку відомо, що спірна земельна ділянка та побудований на земельній ділянці будинок за їх спільні кошти, також підтвердив, що взимку 2012 року [PERSON] вигнала [PERSON] з будинку, після чого вони проживають окремо, позивач намагається захисти свої права на майно в суді. Свідок [PERSON], позивач є хресним його дітей, пояснив, що сторони по справі проживали разом однією сім'єю з 2002 року, свідок обізнаний, що сторони за спільні кошти придбали спірну земельну ділянку, почали будувати будинок, всі питання щодо придбання земельної ділянки та будівництва будинку займався безпосередньо [PERSON] Свідок [PERSON], яка є подругою матері позивача, в судовому засіданні пояснила, що починаючи з 2000 року сторони почали проживали разом однією сім'єю. В 2002 році на дні народженні матері [PERSON] познайомив з батьками [PERSON] Знає, що сторони по справі разом знімали квартири, бажали народити дитину, але були проблеми, мати позивача їм постійно матеріально допомагала, свідок обізнана, що спірна земельна ділянка придбана за спільні кошти позивача та відповідача, також будівництвом будинку на земельній ділянці безпосередньо займаввся позивач. Свідок [PERSON]., мати позивача, пояснила, що її син зустрічався з відповідачкою з 2000 року. З вересня 2000 року почали проживати разом на Відрадному. В 2002 році вони разом переїхали проживали на вул. Щюсева в квартиру її співробітниці. В 2005 році здався будинок по вул. Р.Окіпної, в якій ремонт був зроблений за її кошти та за спільні кошти позивача та відповідача. В 2007 році вони спільно придбали земельну ділянку на якій побудували будинок - все за спільні кошти, її син постійно працював, під час будівництва будинку самостійно за вланий кошт провдив розрахунки з будильниками, однак на початку 2012 року [PERSON] познайомилась з іншим чоловіком та 20.01.2012 року вигнала сина з квартири та замінили замки в будинку. На спростування заялених позовних вимог, відповідач [PERSON] посилається на покази свідка [PERSON], батька відповідача. Свідок [PERSON], батько відповідача, в судовому засіданні пояснив, що в 2002 році його донька [PERSON] переїхала на постійне місце проживання до м.Києва, спочатку винаймала квартиру на Оболоні, яку він оплачував. Свідок був знайомий з [PERSON], який зустрічався з його донькою, однак вони не проживали як подружжя, чи мали наміри підтримувати стосунки в майбутньому свідку невідомо, оскільки це особиста справа доньки. Свідок підтвердив, що кошти для придбання земельної ділянки він особисто передав своїй доньці, на підтвердження факту передачі коштів між ними було укладено договір дарування грошей, після придбання земельної ділянки свідок за власний кошт розпочав будівництво будинку, при цьому [PERSON] фінансово не приймав участі в будівництві, лише здійснював контроль за проведенням будівельних робіт. Виходячи з предмету спору та норми чинного законодавства, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами спору, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] про встановлення факту проживання з відповідачем [PERSON], як чоловіка та дружини без шлюбу, починаючи з версня 2000 року по 01 вересня 2004 року підпадають під застосування Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 р.), нормами якого чітко визначено реєстрація шлюбу у державних органах реєстрації актів громадянського стану, при цьому, зазначений Кодекс не передбачав право встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а тому вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON], як чоловіка та жінки без шлюбу, в період з 01 вересня 2004 року по лютий 2012 року, ці обставини доведено показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON],, які допитувались в судовому засіданні за клопотанням позивача, суд не має підстав брати під сумнів достовірність фактів, які повідомили свідки, даних про зацікавленість свідків під час розгляду судової справи не виявлено. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя при цьому, укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов'язковою умовою для створення їхньої сім'ї. Сім'я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. І хоча проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім'єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов'язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов'язків подружжя. Зокрема, згідно ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Судом встановлено, що 28 квітня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-проажу земельної длянки, який посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ященко П.В., зареєстрований в реєстрі за №3661. (а.с.146 т.3) Відповдано до предмету договору, Продавець передає земельну ділянку площею 0,0610 га, що розташована за адресою: Київська область Києво-Святошинській район с.Забір'я, у власність Покупцеві, а Покупець приймає зазначену земельну ділянку і зобов'язується сплатити за неї грошову суму визначену цим договором. За домовленістю сторін продаж цієї земельної ділянки вчинено за 85500,00 грн. Вказану суму грошей Продавець повністю особисто готівкою отримав від Покупця до укладання цього договору. З огляду на викладене, суд вважає доведним, що на час придбання спірної земельної ділянки, що підтвреджєуться Договором купівлі-проажу земельної длянки від 28 квітня 2007 року, сторони проживали як одна сімя без реєстрації шлюбу, тому придбане під час спільного сумісного проживання майно є спільною сумісною власністю сторін у справі, що відповідає положенням ст.70 Сімейного кодексу України, тому позивач має законні підстави для визнання за собою права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0610 га, що розташована за адресою: Київська область Києво-Святошинській район с.Забір'я. Разом з тим, посилання сторони відповідача на наявність в матеріалах нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-проажу земельної ділянки від 28 квітня 2007 року заяви [PERSON], де вона вказувала, що ні в зареєстрованому шлюбі, ні у фактичних шлюбних стосунках не перебуває, суд не приймає до уваги, оскільки ця заява стосується укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, тому не може слугувати беззапереченим доказом того, що земельна ділянка придбана особисто відповідачем за рахунок власних коштів. Крім того, суд не вбачає підстав для визнання, як належний доказ у справі, договору дарування грошей від 28 квітня 2007 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], на підставі якого останній передав в дар гроші в сумі 90900 грн., виходячи з наступного. Відповідно до ч.5 ст. 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ядесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи з положень Податкового кодексу України, неоподаткований мінімум доходів громадян в Україні визначений у розмірі 17 грн., а відповідно до Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валюта України, так і іноземна валюта є валютними цінностями. Таким чином, договір дарування укладений на суму більше ніж 850 грн. повинен бути укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчений. Відповідно до ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За таких обставин, оскільки договір дарування грошей від 28 квітня 2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], є нікчемним, тому не породжує для сторін будь-яких правових наслідків, тому не може слугувати належним доказом по справі, інших доказів, які мали підтвердити факт набуття спірної земельної ділянки відповідачем за рахунок власних коштів суду надано не було. Відповідно до пункту другого частини першої ст.3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст.321 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права власності на частину земельної ділянки є обгрнутованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат, присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 855 (вісімсот п'ятдесят п'ять) грн.00 коп., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду. Враховуючи викладене та

Outcome: approved