Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

11 жовтня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15.07.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 40 000 доларів США. Договором позики встановлено кінцеву дату виконання зобов'язання з повернення грошових коштів позикодавцю, а саме до 15.07.2017 року. Також договором позики було передбачено, що засобом забезпечення належного виконання відповідачем грошового зобов'язання є застава майна, що належить [PERSON] (позичальник) на праві власності, а саме квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. У випадку порушення свого зобов'язання, сторони домовились, здійснити погашення грошових вимог шляхом передачі у власність позикодавця предмету застави. Відповідач до цього часу зобов'язання за договором позики не виконав, вимоги позивача щодо повернення грошових коштів до уваги не приймає. За захистом своїх прав позивач був вимушений звернутися до суду. З урахуванням викладеного, позивач просить визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не зявився, про явку в судове засідання був повідомлений належним чином, надав суду заяву, у якій позов підтримав у повному обсязі та просив розглядати справу без його участі. Відповідач в судове засідання не зявився, про явку в судове засідання був повідомлений належним чином. Згідно зі ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2017 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 15.07.2016 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 40 000 доларів США. Договором було передбачено, що засобом забезпечення належного виконання позичальником грошового зобов'язання є застава майна, що належить позичальнику на праві власності, а саме квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. У випадку порушення свого зобов'язання у договорі застави сторони домовились здійснити погашення грошових вимог шляхом передачі у власність позикодавця предмету застави. 15.07.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір застави майна. Також судом встановлено що [PERSON] складено розписку, згідно якої він взяв в борг у [PERSON] гроші в сумі 40000 доларів США. Договором позики встановлено кінцеву дату виконання зобов'язання з повернення грошових коштів позикодавцю, а саме до 15.07.2017 року. Відповідач до цього часу зобов'язання за Договором позики не виконав, вимоги позивача щодо повернення грошових коштів до уваги не приймає. Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання. Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі, або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду і такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною другою ст.220 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Із Договору застави майна від 15.07.2017 року вбачається, що сторони при укладенні договору застави досягли згоди щодо всіх істотних його умов (опису предмета застави, суті, розміру та строку виконання основного зобов'язання) та визначили порядок виконання договору позики шляхом передачі майна у власність позикодавця за умов неможливості виконання грошового зобов'язання належним чином. Відповідно ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборів контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаєм ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до змісту ст.ст. 19, 20 Закону України "Про заставу" та ст.ст. 589, 590 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Враховуючи вищезазначене,

Outcome: approved