Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити юридичний факт загибелі його сина [PERSON] , [INFO] , при виконанні обов`язку військової служби 27 липня 2014 року на прикордонному пункті пропуску «Довжанський» в селищі Довжанське Свердловського району Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] зазначив, що з 12 серпня 1989 року перебуває в шлюбі з [PERSON] , від цього шлюбу [INFO] народився син - [PERSON] . Після закінчення Національної академії Державної прикордонної служби України, [PERSON] проходив військову службу у мобільній прикордонній заставі «Могилів-Подільський» 24 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України. [PERSON] , був призваний на військову службу 28 липня 2007 року Тиврівським районним військовим комісаріатом Вінницької області. З 25 червня 2011 року він проходив військову службу у військовій частині № [NUMBER] м.Могилів-Подільський Вінницької області на посадах осіб офіцерського складу. Станом на 24 червня 2014 року [PERSON] займав посаду заступника начальника мобільної прикордонної застави «Могилів-Подільський». 24 червня 2014 року [PERSON] вибув з міста Бердянськ до прикордонних підрозділів розташованих на Сході України з метою забезпечення правопорядку на державному кордоні. Відповідно до наказів начальника тактичного угруповання «Кордон», він перебував у складі тактичного угруповання «Кордон» з 26 червня 2014 по 27 липня 2014 року. 27 липня 2014 року в період часу з 10.00 до 15.20 години з території Російської Федерації, а саме населеного пункту «Черников», проводився мінометно-гаубичний обстріл прикордонного пункту пропуску «Довжанський» Луганської області, на якому у складі тактичного угруповання «Кордон» з відновлення та посилення охорони державного кордону проходив службу [PERSON] о 13.30 годині, внаслідок прямого влучення снаряду в укриття, де в той час перебували чотири військовослужбовця прикордонної служби України, втому числі: старший лейтенант [PERSON] , прапорщик [PERSON] , старший сержант [PERSON] , старший солдат [PERSON] , - всі військовослужбовці загинули. Згідно лікарського свідоцтва про смерть №2755 від 28 липня 2014 року, витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України по встановленню причинного зв`язку захворювання, поранень та травм у колишнього військовослужбовця №36 від 28 серпня 2014 року, витягу з наказу начальника Могилів-Подільського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України №263-ОС від 29 серпня 2014 року та свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02 серпня 2014 року, старший лейтенант [PERSON] , загинув у віці 24 років в селищі Довжанське Свердловського району Луганської області під час мінометно-гаубичного обстрілу, отримані поранення та причина смерті - пов`язані з виконанням обов`язків військової служби із захисту Батьківщини. Указом Президента України від 02 серпня 2014 р. №631/2014 за особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України [PERSON] посмертно нагороджено орденом «За мужність» ІІІ ступеню. Заявник вважає, що саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, [PERSON] загинув, виконуючі обов`язки військової служби з охорони Державного кордону України на пункті пропуску «Довжанський» 27 липня 2014 року, чим було порушено невідємне право на життя його сина, передбаченестаттею 27 Конституції України,ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року. Встановлення факту, що поранення та загибель [PERSON] , яка сталася при виконанні обов`язку військової служби внаслідок саме військової агресії Російської Федерації, буде породжувати юридичні наслідки - визначення його статусу як жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року,що обумовлює виникнення правта обовязків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Заявник вважає звернення до суду щодо встановлення даного юридичного факту єдиним можливим способом підтвердження наявності юридичних фактів, що мають значення для охорони його прав та інтересів. В судовому засіданні заявник та його представник [PERSON] заяву підтримали, посилаючись на обставини, викладені в ній, просили її задовольнити. В судове засідання представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялося належним чином, про що свідчить зворотнє поштове повідомлення (а.с.131). Крім цього, до суду надійшло клопотання Міністерства соціальної політики України про розгляд заяви без участі їх представника. В судове засідання представник заінтересованої особи Російської Федерації не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлялося належним чином, про що свідчить зворотнє поштове повідомлення (а.с.132). Заслухавши пояснення заявника, його представника, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з таких підстав. Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 29.03.2016р. у справі №689/446/16-ц, що набрало законної сили від 19.04.2016р., встановлено юридичний факт загибелі [PERSON] , [INFO] , при виконанні обов`язку військової служби 27 жовтня 2014 року на території Донецької області в місті Авдіївка, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. За правилами ч.3 ст.61 ЦПК України\~обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є громадянином України, яка народився [INFO] в с.Каскада, Новоушицького району, Хмельницької області, зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується даними паспорту громадянина України серії [NUMBER] і є батьком померлого [PERSON] . Так, судом було встановлено, що Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України» Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», від 21.04.2015 №337-VIII зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм. Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Також\~постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII\~законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права». Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей. Аналізуючи наведені обставини та докази у справі №689/446/16-ц, суд прийшов до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (що є і загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню також і за нормами ч.2 ст.61 ЦПК України), стала окупація частини території України, а саме в т.ч. частини Луганської\~ області, де загинув син заявника. У бойових діях регулярних військ Російської Федерації в районі прикордонного пункту пропуску «Довжанський» Луганської області, і саме цим військам протистояли військові Збройних сил України та Державної прикордонної служби України, що відносились в тому числі і до складу сил та засобів тактичного угруповання «Кордон», в яких, зокрема, і проходив військову службу [PERSON] . Факт загибелі [PERSON] в результаті збройної агресії Російської Федерації також підтверджується показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дали свідчення про те, що проходять службу в Державній прикордонній службі України. З [PERSON] перебували в дружніх відносинах. Виконуючи завдання по охороні Державного кордону України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації знаходились в пункті пропуску «Довжанський» Луганської області. Разом з [PERSON] приймали участь в бойових діях в ПП «Довжанський» з 03 липня 2014 року по 27 липня 2014 року. 27 липня 2014 року під час артилерійського обстрілу ПП «Довжанський» з території Російської Федерації, один із снарядів влучив в окоп, в якому перебували четверо військовослужбовців, в результаті влучення всі четверо загинули, одним із них був [PERSON] . Свідок [PERSON] дав свідчення про те, що влітку 2014 року приймав участь у бойових діях разом з [PERSON] .\~ 27 липня 2014 року після здійснення артилерійського обстрілу з території Російської Федерації позицій на пункті пропуску через державний кордон України «Довжанський» в Луганській області, був призначений представником від Держприкордонслужби України на прикордонно-представницьку зустріч в пункті пропуску «Новошахтинськ» (РФ) (знаходиться одразу напроти українського пункту пропуску «Довжанський») в ході якої Українська сторона передала Російській стороні загиблих і поранених прикордонників України які були вбиті і поранені саме в результаті зазначеного артилерійського обстрілу. Серед загиблих в Акті прийому-передачі під №9 значився [PERSON] . Передача українських загиблих і поранених вояків на територію РФ була зумовлена тим, що на той час військові вже перебували в оточені і не мали можливості зробити це безпечно територією України. Тому така передача здійснювалась від них на РФ і потім по території РФ тіла доставляли південніше від місця їхнього перебування - до пункту пропуску «Успенка», який на той час ще був під контролем українських військових. І вже через цей пункт пропуску вони знов заїжджали на Україну. Також наголосив на тому, що [PERSON] загинув [INFO] в результаті артилерійського обстрілу який вівся з території Російської Федерації по пункту пропуску через державний кордон України «Довжанський». Безпосередньо позиція (перекрита щілина) в якій перебував [PERSON] знаходилась обабіч дороги, зліва, одразу за основним перекриттям пункту пропуску «Довжанський» в напрямку руху на виїзд з України. На зазначеній позиції [PERSON] перебував разом з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] які загинули разом з ним. Смерть військовослужбовців, в тому числі і [PERSON] наступила в наслідок потрапляння артилерійського снаряду в місце де вони перебували. Крім того свідок вважає,\~ що між смертю [PERSON] від влучання великокаліберного артилерійського снаряду в місце його перебування в українському пункті пропуску через державний кордон «Довжанський» та безпосередньо самим артилерійським обстрілом який вівся з території РФ - наявний прямий причинно-наслідковий зв`язок. Також, сам факт ведення артилерійського обстрілу з території РФ з зброї такого типу як 122 та 152 мм гармати - прямо свідчить про те, що застосовувати таку зброю на території РФ могли тільки відповідні збройні формування цієї країни. А тому, відповідно, загибель [PERSON] наступила 27 липня 2014 року в наслідок військової агресії Російської Федерації. За таких обставин, суд дійшов\~ до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено невід`ємне право на життя [PERSON] , передбаченест.27 Конституції України,ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року. Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України\~гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. В судовому засіданні встановлено, що на підтвердження загибелі [PERSON] суду надано лікарське свідоцтво про смерть №2755 від 28 липня 2014 року, витяг з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України по встановленню причинного зв`язку захворювання, поранень та травм у колишнього військовослужбовця №36 від 28 серпня 2014 року, витяг з наказу начальника Могилів-Подільського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України №263-ОС від 29 серпня 2014 року та свідоцтв про смерть серії [NUMBER] від 02 серпня 2014 року. Відповідно до ч. 2ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади. Враховуючи викладене, а також те, що встановлення юридичного факту смерті [PERSON] при виконанні обов`язку військової служби 27 липня 2014 року на прикордонному пункті пропуску «Довжанський» в селищі Довжанське Свердловського району Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України необхідне для визначення його статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.

Outcome: approved