Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позивач посилалась на ті обставини, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 16 вересня 2006 року. 25 лютого 2014 року шлюбні відносини між ними припинені, мешкають вони окремо. За час шлюбу вони придбали легковий автомобіль марки "ВАЗ-2170", 2010 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. [PERSON] , з урахуванням уточнених позовних вимог , просила визнати зазначений автомобіль спільною сумісною власністю сторін; у порядку поділу майна подружжя стягнути з [PERSON] на її користь 31 950 грн. у вигляді грошової компенсації вартості однієї другої частини вказаного рухомого майна, автомобіль залишити в користуванні останнього. Крім того просила стягнути з [PERSON] судові витрати по справі . [PERSON] по зустрічному позову просив суд стягнути з [PERSON] на його користь 9000 грн. грошової компенсації за придбані у шлюбі речі: 1 ноутбук «HP», 2 телевизора «Samsung», 1 пилосос, загальною вартістю 18 000 грн., а також 6333 грн. 60 коп. судових витрат. У судовому засіданні представник [PERSON] Лихачов Р.Б. на задоволенні позовних вимог наполягав, проти задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] заперечував, посилаючись на їх безпідставність. Представник [PERSON] [PERSON] проти задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання автомобіля марки "ВАЗ-2170", 2010 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], таким, що належав подружжю на праві спільної сумісної власності, та поділу майна подружжя шляхом визнання за [PERSON] права власності на ? частку вказаного автомобіля не заперечував. Що стосується позовних вимог [PERSON] щодо стягнення компенсації вартості однієї другої частини зазначеного автомобіля автомобіля вказував, що на даний час [PERSON] не має можливості сплатити [PERSON] 31 950 грн. у вигляді грошової компенсації вартості однієї другої частини автомобіля марки "ВАЗ-2170", 2010 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], а тому просив в цій частині у задоволенні позовних вимог відмовити. Вислухавши пояснення представника [PERSON] - Лихачова Р.Б. , представника [PERSON] - [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 вересня 2006 року по 25 лютого 2014 року (а.с.8,18). Згідно зі ст.60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, з винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст.61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжям. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст.69 СК України. Сторони при розгляді справи в суді визнали той факт, що в період шлюбу вони придбали автомобіль автомобіль який був зареєстрований на ім'я [PERSON] Судом встановлено, що автомобіль марки "ВАЗ-2170", 2010 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], набутий в період шлюбу за спільні кошти подружжя, а тому даний автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та відноситься до неподільних речей (а.с.15,17). Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому беруться до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення для справи. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Враховуючи рівність часток подружжя у праві спільної сумісної власності на спірний автомобіль, що визначено ч. 1 ст. 70 СК України, відсутність домовленості між ними та шлюбного договору щодо визначення іншого розміру їхніх часток у праві власності на нього у разі поділу майна, а також за відсутності підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя шляхом збільшення частки майна сторін, суд приходить до висновку, що розмір часток [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки "ВАЗ-2170", 2010 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], є рівним та становить 1/2 частину даного автомобіля за кожним. Частинами 4 статті 71 СК України встановлено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. З роз'яснень п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року вбачається, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При цьому не суперечитиме закону передання у натурі усього майна лише одному з подружжя з присудженням другому з подружжя за його згодою грошової компенсації вартості його частки. Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя просить виділити у власність [PERSON] автомобіль марки "ВАЗ-2170", 2010 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], а на її користь стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частини вказаного автомобіля. Тобто, позивач за первісним позовом [PERSON] надала свою згоду на отримання грошової компенсації вартості її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль "ВАЗ-2170", 2010 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. В пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року роз'яснено судам, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Як убачається з довідки суб'єкта оціночної діяльності, фізичної особи-підприємця [PERSON] вартість автомобіля "ВАЗ-2170", 2010 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], становить 63900 грн. (а.с. 11) В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом погодився з вартістю автомобіля "ВАЗ-2170", 2010 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], визначеної в цій довідці. З урахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав, для визнання автомобіля "ВАЗ-2170", 2010 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], виділення, в порядку поділу майна подружжя, вказаного автомобіля у власність [PERSON] та стягнення з нього на користь [PERSON] в рахунок компенсації за належну їй 1/2 частину автомобіля 31 950 грн. Позивач по зустрічному позову [PERSON] вказував, що окрім автомобіля в період шлюбу за рахунок банківських кредитів, які останній отримав, також були придбані 1 ноутбук «HP», 2 телевизора «Samsung» та 1 пилосос, загальною вартістю 18 000 грн. Просив стягнути з [PERSON] на його користь 9000 грн. грошової компенсації за вказані речі, а також 6333 грн. 60 коп. судових витрат. Представник позивача за первісним позовом не підтвердив обставин придбання вказаного майна подружжям [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу за рахунок банківських кредитів. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши про це докази відповідно до вимог ст.ст.57-60 ЦПК України. Даних про те, що [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу придбали ноутбук «HP», 2 телевизора «Samsung», пилосос, та доказів знаходження вказаного майна за місцем проживання сторін, при розгляді справи надано не було. За таких обставин за відсутністю відповідних доказів суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] 9000 грн. грошової компенсації та 6333 грн.60 коп. витрат на правову допомогу. Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно зі статтею 79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на правову допомогу. У ст. 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. Згідно з роз'ясненнями постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом з тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Положеннями ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до договору про надання правової допомоги, укладеного між [PERSON] та адвокатом Лихачовим Р.Б. 11 листопада 2014 року, вартість одної години послуг адвоката становить 450 грн. Згідно з актом виконаних робіт №1 від 11 листопада 2014 року, адвокатом Лихачовим. було надано правову допомогу та витрачено 13 год. Вартість наданих послуг склала 5850 грн. (450 * 13 = 5850). [PERSON] було сплачено зазначену суму на користь її представника, що підтверджується відповідною квитанцією. Однак, з п. 4 зазначеного акту №1 від 11 листопада 2014 року убачається, що адвокатом виконано роботу, не пов'язану із веденням справи за позовом [PERSON] до [PERSON], а тому в цій частині слід відмовити в задоволенні даної позовної вимоги. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що заявлений [PERSON] та підтверджений під час розгляду справи розмір витрат на правову допомогу не перевищує встановлений законодавством граничний розмір компенсації, а тому, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, з [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] понесені останньою витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги, у розмірі 4500,00 грн.

Outcome: partial