Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

12.03.2020 АТ «Харківобленерго» звернулося до Червонозаводського районного суду міста Харкова з позовною заявою про стягнення з [PERSON] , як власниці квартири [ADDRESS] , заборгованості за спожиту електричну енергію у розмірі 5 520, 27грн. В обґрунтування позовних вимог АТ «Харківобленерго» вказує на те, що 28.08.2015 до Куп`янського РВЕ АК «Харківобленерго», правонаступником якого є АТ «Харківобленерго», звернулася [PERSON] , яка на підставі довіреності діяла в інтересах [PERSON] , з письмовою заявою про переоформлення особового рахунку на ім`я відповідачки, у зв`язку з набуттям нею права власності на квартиру [ADDRESS] , та того ж дня між АК «Харківобленерго» та [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] , укладено договір про користування електричною енергією № 602748. До серпня 2016 року відповідачем споживалася електрична енергія та здійснювалася оплата її вартості. Однак, з серпня 2016 року по серпень 2018 року у порушення умов договору та правил користування приміщеннями житлових будинків, відповідач за використану електричну енергію не сплачувала, у зв`язку з чим станом на липень 2018 року утворився борг у сумі 6 374, 09 грн. Під час контрольного огляду 10.08.2018 та 22.08.2018 зафіксовано використання 702 кВт/год, у зв`язку з чим заборгованість склала 7520,27 грн., однак, зважаючи на те, що відповідачем 09.08.2018 сплачено 2000 грн., позивач просить суд стягнути заборгованість у розмірі 5 520 грн 27 коп та 2102 грн. понесених судових витрат по сплаті судового збору. Ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 08.05.2020, яка ухвалою Харківського апеляційного суду від 05.06.2020 залишена без змін, цивільну справу передано за підсудністю до Куп`янського міськрайонного суду Харківської області. Ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 07.08.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачем [PERSON] до суду подано відзив, у якому вона у задоволенні позову АТ «Харківобленерго» просила відмовити у повному обсязі. Вважає, що посилання позивача, як на підставу стягнення заборгованості за період з серпня 2016 року по серпень 2018 року, на норми Закону України «Про електроенергетику» та Правила користування електричною енергією, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 591 від 23.08.2016 (в редакції чинній на час спірних відносин), є недоречним з огляду на втрату чинності цих нормативно-правових актів. Крім того, зазначає, що посилання позивача на наявність між сторонами договірних відносин є безпідставним, оскільки особисто вона договір з енергопостачальною організацією не укладала, а довіреність на ім`я [PERSON] не містить жодних повноважень щодо укладення договору про користування електричною енергією, оскільки надавалася нею лише з питань відчуження нерухомого майна. Відповідач зазначає, що ніколи не мешкала у [ADDRESS] , її зареєстрованим місцем проживання є [ADDRESS] , тому вона не є побутовим споживачем послуг АТ «Харківобленерго». Твердження позивача про недопуск з 10.11.2015 по 18.07.2018 працівників АТ «Харківобленерго» до її помешкання, де знаходиться прилад обліку, є безпідставним, оскільки у такому випадку у відповідності до п. 21 Правил користування електричною енергією мав бути складений акт, однак жодного акту не складалося та нею не отримувалося. Посилання позивача про здійснення контрольного огляду приладу обліку 18.07.2018 та 10.08.2018, а також присутність при заміні приладу обліку 13.08.2018 не відповідає дійсності, адже у ці дні вона знаходилася на робочому місці у місті Харкові та не могла перебувати за адресою: [ADDRESS] . Щодо зазначеної позивачем інформації про здійснення оплати вартості спожитої електроенергії вказує, що вона не відповідає дійсності, оскільки довідка абоненту не може бути належним підтвердженням здійснення оплати послуг, оскільки зарахування коштів здійснюється виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку, у зв`язку з чим позивач не мав жодного права отримувати будь-які грошові кошти у готівковій формі. Крім того, зазначає, що додана до позовної заяви довідка абонента на підтвердження суми заборгованості не може бути належним доказом, оскільки з неї не зрозуміло, за який період та в якому розмірі утворився борг. У відповіді на відзив АТ «Харківобленерго» зазначила, що довідка абонента формується автоматизованим програмним забезпеченням на підставі показників приладу обліку електричної енергії та відповідно до неї обраховується використаних кіловатгодин. Оскільки прилад обліку знаходиться у квартирі відповідача, а працівники АТ «Харківобленерго» отримали доступ до нього 18.07.2018, встановивши факт споживання електроенергії, зафіксували показники, на підставі чого виставлено рахунок за використану електричну енергію, що відображено у довідці абоненту. Посилання відповідача про непроживання у квартирі [ADDRESS] та фактичне проживання за місцем реєстрації у місті Харкові вважає необґрунтованим, оскільки відповідно до правил реєстрації місця проживання особа, яка проживає у двох або більше місцях, має право здійснити реєстрацію місця проживання за однією із адрес за власним вибором. Оскільки [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , факт реєстрації за іншою адресою не спростовує факт володіння майном та не звільняє від обов`язку утримувати майно. Щодо сплачених 09.08.2018 за особовим рахунком споживача коштів у розмірі 2000грн зазначає, що ці кошти надійшли на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку , тому доводи відповідача в цій частині є необґрунтованими. У судовому засіданні представник АТ «Харківобленерго» Коротєєва А.С. позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] проти задоволення позову заперечували, посилаючись на обставини, викладені у відзиві, зазначивши, що позивачем не доведено фактичне надання послуг та їх обсяг. Просили застосувати до вимог АТ «Харківобленерго» позовну давність. Представник позивача у судовому засіданні пояснила, що строк позовної давності АТ «Харківобленерго» не пропущено, оскільки фактично про порушення прав енергопостачальної організації їм стало відомо у липні 2018 року після фактичного доступу до приладу обліку, який знаходився у квартирі відповідача, та встановлення факту споживання електричної енергії. Крім того, відповідачем 09.08.2018 частково здійснена оплата послуг позивача, що є підставою для переривання строку позовної давності. Крім того, у липні 2019 року АТ «Харківобленерго» зверталося до суду з заявою про видачу судового наказу, який згодом за заявою [PERSON] було скасовано. Суд дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а також заслухавши усні пояснення сторін, дійшов такого висновку. На підставі Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 4427908 від 05.06.2013 встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.2013 належить [PERSON] , р.н.о.к.п.п. - [NUMBER] , яка проживає у [ADDRESS] (а.с.11-12). Куп`янським РВ АТ «Харківобленерго» за адресою: [ADDRESS] , відкрито особовий рахунок № [NUMBER] на ім`я [PERSON] (а.с.21). Згідно з довідкою абоненту [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , за період з 10.11.2015 по 18.07.2018 об`єм спожитої електричної енергії склав 6007 кВт/год, за період з 19.07.2018 по 22.09.2018 - 811 кВт/год, загальною вартістю 7520 грн 27 коп (а.с.133). Відповідно до реєстру платежів, що надійшли на поточний рахунок АТ «Харківобленерго» із спеціальним режимом використання, дата розподілення 13.08.2018, меморіальний ордер № 2622271, надійшла оплата за електропостачання по особовому рахунку [NUMBER] , відкритому на ім`я [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 2000 грн (а.с.131), отже загальна сума заборгованості складає 5520 грн 27 коп. Згідно з частиною четвертої ст.319 ЦК України власність зобов`язує. Це означає, що власник повинен не лише користуватися майном, але й нести відповідальність за належне використання цих прав. Отже, всі свої дії щодо реалізації свого права він має співвідносити з загальними правилами, тобто ним не можуть порушуватися права інших осіб. Реалізуючи право власності на майно, власник має діяти в певному правовому режимі, одержуватися певних механізмів здійснення прав, наприклад правил користування електричною енергією, правил добросусідства тощо). Відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Тягар утримання майна полягає в тому, що за загальним правилом саме власник як господар свого майна - об`єкту нерухомості зобов`язаний утримувати його, підтримувати в належному стані, дотримуватися встановлених правил користування житлово-комунальними послугами. Таке зобов`язання щодо належного утримання майна виникає з моменту набуття цього майна у власність. Згідно зі ст.26 Закону України "Про електроенергетику" №575/97-ВР від 16.10.1997 (який набрав чинності 20.11.1997 та втратив чинність 11.06.2017, окрім окремих положень) споживач енергії зобов`язаний додержуватися вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії. Статтею 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» № 2019-VIII від 13.04.2017, який набрав чинності 11.06.2017, визначено, що споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів; надавати постачальникам послуг комерційного обліку, з якими він уклав договір, доступ до своїх електроустановок для здійснення монтажу, технічного обслуговування та зняття показників з приладів обліку споживання електричної енергії; дотримуватися правил технічної експлуатації, правил безпеки під час експлуатації власних електроустановок, нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, та умов укладених договорів. Крім цього, п. 62 ч.1 ст. 1 вищевказаного Закону визначено, що побутовим споживачем є індивідуальний побутовий споживач (фізична особа, яка використовує електричну енергію для забезпечення власних побутових потреб, що не включають професійну та/або господарську діяльність. Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004, фізичну особу, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальні послуги, визначено споживачем, отже посилання відповідача, що вона не є побутовим споживачем послуг позивача є необґрунтованим. Крім цього, доводи відповідача, що Закон України «Про електроенергетику» втратив чинність та посилання на нього позивачем в обґрунтування позовних вимог є безпідставними, оскільки на час відкриття особового рахунку на ім`я відповідача, цей нормативно-правовий акт був чинним та регулював правовідносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням електричної енергії. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Згідно п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України (справа № 6-59цс13) від 30 жовтня 2013 року, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному обсязі. Посилання відповідача на відсутність підписаного особисто нею договору про надання послуг з електропостачання не заслуговують на увагу, оскільки неукладення договору не виключає можливості стягнення з відповідача на користь позивача вартості отриманих послуг, що у свою чергу узгоджується із правовою позицією Великою Палати Верховного Суду у справі № 712/8916/17 від 07.07.2020. Суд також не приймає до уваги заперечення відповідача про те, що довідка абоненту не є належним доказом підтвердження загальної суми заборгованості з огляду на таке. За положеннями частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем будь-якого контррозрахунку, доказів неналежного надання послуг або ненадання енергопостачальною організацію їх взагалі на об`єкт нерухомості відповідача, як і укладення договору з будь-якою іншою енергопостачальною організацією - не надано. Довідка абоненту, сформована автоматизованою системою АТ «Харківобленерго», фактично є випискою з особового рахунку споживача щодо виконаних за розрахунковий період операцій, спожитих послуг, сукупності процесів та процедур із забезпечення формування даних щодо обсягів спожитої електричної енергії у визначений проміжок часу, які використовуються для здійснення розрахунків між учасниками ринку. Інші доводи відповідача щодо її фактичного проживання у місті Харкові, знаходження на робочому місці, що виключало її можливість бути присутньою під час здійснення контрольного огляду приладу обліку та при заміні приладу обліку також не приймаються до уваги, оскільки вони не спростовують факту споживання електричної енергії. Згідно із ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ч.1 ст. 901, ч.1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на відповідача покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч.1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Щодо посилання відповідача на невірне зазначення позивачем номеру та дати Постанови Кабінету Міністрів України, якою затверджені Правила користування електричною енергією, суд зазначає, що вони були прийняті 31.07.1996 та втратили чинність 11.06.2018. За цей період часу до них декілька разів вносилися зміни, тому посилання позивача на ці Правила в редакції Постанови Кабінету Міністрів № 591 від 23.08.2016, не впливає на зміст правовідносин, які виникли між сторонами у справі. При вирішенні заяви відповідача про застосування позовної давності суд виходить з такого. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта ст. 256 ЦК України). Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому перебіг позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Зі змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку. Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. Судовим розглядом справи встановлено, що по особовому рахунку № [NUMBER] здійснено часткову оплату боргу 09.08.2018 у сумі 2000, 00 грн., що свідчить про переривання позовної давності та наявність підстав для стягнення заборгованості за спожиті комунальні послуги, починаючи з 09.08.2015. З деталізованого розрахунку суми заборгованості [PERSON] , складеного АТ «Харківобленерго» вбачається, що нарахування проведено, починаючи з 10.11.2015, що свідчить про звернення до суду з цим позовом в межах строку позовної давності. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем внаслідок порушення правил користування електричною енергією, які підлягають стягненню з відповідача, тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги АТ «Харківобленерго» задовольняються у повному обсязі, сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір за платіжними дорученнями № 113/567 від 03.03.2020 та № 143/567 від 19.06.2019 на загальну суму 2102 грн. (а.с.1,7) підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved