Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

08 жовтня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 09 вересня 2000 року уклав шлюб з відповідачкою, зареєстрований Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області. Від шлюбу мають малолітню дитину-доньку [PERSON] [INFO], крім того він є опікуном малолітньої дитини-Безотосного [PERSON], [INFO]. Шлюбні стосунки припинили у січні 2015 року, коли відповідачка зібрала та вивезла свої речі. Спільне господарство не ведеться. Подальше збереження шлюбу неможливо, оскільки між сторонами втрачене взаємне порозуміння, повага та почуття одне до одного. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Додатково пояснив, що категорично не бажає зберігати шлюб з відповідачкою, оскільки між ними постійно виникають сварки, через те, що відповідачка вживає спиртні напої, та вони часто викликають працівників поліції, що негативно впливає на дітей, крім того він зустрічається з іншою жінкою та бажає створити з нею сімю. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав викладених в позовній заяві та пояснень позивача наданих в судовому засіданні. Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти задоволення позову заперечувала, зазначила, що з позивачем проживають за однією адресою, вона не зловживає спиртними напоями, на протязі 10 місяців вона перебувала за кордоном та заробляла кошти на утримання сімї, вважає, що шлюб зберегти можливо. Просила шлюб не розривати та надати строк для примирення. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09 вересня 2000 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії 1-КИ №003893 (а.с.4). Сторони мають неповнолітню дитину-доньку [PERSON], [INFO] (а.с.5). Позивач є опікуном малолітньої дитини-Безотосного [PERSON], [INFO] (а.с.6,9). Відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" (далі - Постанова Пленуму), вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов'язком. Так, позивач займає категоричну позицію щодо розірвання шлюбу, заперечує будь-яку можливість для примирення з відповідачкою, зазначає, що примирення не можливе через постійні сварки та виклики поліції, що негативно впливає на дітей. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.3,4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно п. 10 Постанови Пленуму проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що з січня 2015 року, незважаючи на проживання за однією адресою сторони фактично не підтримують шлюбно-сімейних стосунків, не ведуть спільного господарства, між подружжям постійно виникають сварки, які призводять до виклику працівників поліції, що не заперечувалось сторонами у судовому засіданні. В ході розгляду справи судом не встановлено обставин, які свідчать про те, що надання строку для примирення сторонам дійсно допоможе збереженню сім`ї, оскільки їх шлюб носить формальний характер, а розірвання шлюбу буде суперечити моральним засадам суспільства. Також, суд вважає, що категоричне небажання позивача перебувати у шлюбі з відповідачкою має істотне значення для вирішення даної справи, так як покладати на позивача обовязок збереження сімї при наявності на це його категоричного заперечення не можна, оскільки це не відповідає вимогам СК України. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, зважаючи, що між сторонами не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, шлюбних стосунків вони не підтримують, спільного господарства не ведуть, зважаючи на відсутність волевиявлення позивача щодо примирення з відповідачкою, суд вважає, що подальше збереження сім'ї є неможливим, а шлюб підлягає розірванню. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. \~ \~

Outcome: approved