Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

09 жовтня 2014 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] та ПрАТ «СГ «ТАС» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Свої вимоги мотивували тим, що 22.10.2011 року на автодорозі Стрий-Тернопіль-Кіровоград-Знамянка, поблизу м. Умань Черкаської області відбулася дорожньо-транспортна пригода, під час якої [PERSON], керуючи автомобілем «Меrsedes-Веnz Е230», реєстраційний номер [NUMBER], з легковим причепом «ПР ПМГ 8304», реєстраційний номер [NUMBER], порушуючи п.п. 2.3, 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, допустив зіткнення із задньою частиною автомобіля «Daewoo Lanos TF69Y», реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], що рухався попереду. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент настання ДТП застрахована в ПрАТ «Страхова Група «ТАС», про що видані страхові поліси 13.07.2011 року та 26.08.2011 року. Належний на праві власності [PERSON] автомобіль «Daewoo Lanos TF69Y», реєстраційний номер [NUMBER], був пошкоджений. Згідно з висновком експерта №7 автотоварознавчої експертизи від 27.02.2012 року вартість матеріального збитку складає 38 346,38 грн. До того ж [PERSON] були понесені витрати з оплати експертизи в розмірі 1800,00 грн. Крім того, позивачі зазначають, що в результаті ДТП їм завдано травм. Так, [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому нижньої щелепи та забійної рани лиця, [PERSON] отримала тілесні ушкодження у вигляді саден лоба, забійної рани потилиці, струсу головного мозку. Витрати на лікування отриманих в ДТП ушкоджень у [PERSON] загалом складають 194,93 грн., у [PERSON] - 4261,25 грн. Також, внаслідок ДТП [PERSON] та [PERSON] було завдано моральну шкоду, яка полягає у фізичному болі і стражданнях, викликаних ушкодженням здоров`я та в душевних стражданнях в зв`язку з пошкодженням автомобіля, що оцінюється позивачами по 10\~000 грн. кожному. Позивачі неодноразово змінювали позовні вимоги. 18.11.2016 року позивачами подано до суду заяву про зменшення позовних вимог, мотивували тим, що згідно з висновком експерта №612Е-09/16 від 31.10.2016 року визначений розмір матеріального збитку, завданого пошкодженням автомобіля «Daewoo Lanos TF69Y», реєстраційний номер [NUMBER], складає 86 199,00 грн. (т. 2 а.с. 153). Враховуючи викладені обставини [PERSON] просив стягнути з ПрАТ «Страхова Група «ТАС», [PERSON] на його користь 194,93 грн. майнової шкоди та понесені судові витрати; а з [PERSON] на його користь моральну шкоду 10\~000 грн. [PERSON] просила стягнути з ПрАТ «Страхова Група «ТАС» та [PERSON] на її користь 49\~490,00 грн. майнової шкоди завданої пошкодженням автомобіля та 4261,25 грн. матеріальної шкоди завданої проходженням лікування та понесені судові витрати; стягнути з [PERSON] на її користь 36709,43 грн. майнової шкоди, завданої пошкодженням автомобіля, а також 10\~000 грн. у відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали, пояснили, що вина [PERSON] доведена постановою про закриття кримінального провадження, висновком автотехнічної експертизи, тому він і ПрАТ «СГ «ТАС» мають відшкодувати матеріальну і моральну шкоду. Пояснили, що про наявність страхового полісу у [PERSON] вони дізнались лише влітку 2014 року під час ведення кримінального провадження, тому до страхової групи не звертались, разом з тим, додали, що [PERSON] ні разу не поцікавився їх самопочуттям, не вжив будь-яких заходів з відшкодування спричиненої їм шкоди, а навпаки, всілякими способами намагався уникнути відповідальності. Автомобіль є пошкодженим, тому просили стягнути майнову шкоду, повязану з пошкодженням автомобіля. Моральну шкоду позивач [PERSON] обґрунтував проходженням лікування, перенесенням оперативного втручання, обмеженням нормально харчуватись, труднощами в спілкуванні, переживанням про свій майбутній вигляд. Крім того, відчував душевні страждання з приводу протиправних дій [PERSON], зазнав стресу, переживав за здоровя матері. Позивач [PERSON] обґрунтувала моральну шкоду тим, що перенесла фізичний біль і страждання під час ДТП, оскільки сильно вдарилась головою об лобове скло автомобіля і отримала садна лоба, забійну рану потилиці, струс головного мозку. Проходила стаціонарне лікування в неврологічному відділенні Ладижинського ТМО з 23.10.2011 року по 14.11.2011 року та з 04.01.2012 року по 17.01.2012 року. Від отриманих ушкоджень [PERSON] тривалий час відчувала сильний біль і нервовий стрес, хвилювалась за життя та здоровя свого сина [PERSON] Також позивач переживала у звязку з пошкодженням належного їй автомобіля, який вона використовувала в інтересах своєї сімї та у своїй роботі. Після ДТП автомобіль фактично знищений, відновленню не підлягає, перебуває на штрафмайданчику Уманського УДАІ. Позивачі просили стягнути у відшкодування моральної шкоди по 10\~000 грн. Також просили стягнути судові витрати. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, оскільки його вина не доведена, Вина [PERSON] може бути доведена або вироком, або постановою у справі про адміністративне правопорушення, проте відповідні документи судом не ухвалювалися, тому [PERSON] не може відповідати за даним позовом. Наголосив, що позивачі неправомірно наполягають на солідарному стягненні шкоди, оскільки її завдано не спільними діями. Належних і допустимих доказів щодо витрат на лікування позивачами, на його думку, не надано. Вимоги про відшкодування матеріального збитку в зв`язку з ремонтом автомобіля також необґрунтовані і не підлягають збільшенню в зв`язку із зміною курсу валют. Крім того, вважає, що сам [PERSON] винний у ДТП, оскільки він рухався попереду і, не дотримавшись дистанції, першим вдарився у попередній автомобіль, а вже другим ударом був удар ззаду із його автомобілем. Також зазначив, що шкоду може відшкодувати страхова компанія, оскільки він одразу після ДТП 24.10.2011 року звернувся із відповідною заявою. Представник ПрАТ «Страхова Група «ТАС» в судове засідання не з`явився, подав письмові заперечення, які приєднані до матеріалів справи (т. 1 а.с.146-149). Вважає, що страхова компанія не повинна відшкодовувати шкоду, оскільки не доведена вина [PERSON] ні в кримінальному, ні в адміністративному провадженні. Крім того, позивачі не зверталися із заявою про виплату страхового відшкодування, а також вказував на відсутність документального підтвердження обґрунтованих витрат на лікування. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та правовідносини, врегульовані нормами ЦК України щодо недоговірних зобовязань в частині загальних підстав відповідальності за завдану джерелом підвищеної небезпеки майнову та моральну шкоду, а також договірні зобовязання, що випливають із положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції від 19.09.2011 року, що діяла на момент ДТП. Судом встановлено, що 22 жовтня 2011 року на автодорозі Стрий-Тернопіль-Кіровоград-Знамянка, біля м. Умань Черкаської області, сталася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортних засобів: автомобіля MERCEDES-BENZ E230, реєстраційний номер [NUMBER], (право власності належить [PERSON]Я.), з легковим причепом ПР ПГМФ 8304, реєстраційний номер [NUMBER] (власник [PERSON]І.), під керуванням [PERSON], який рухався в напрямку м. Вінниці, автомобіля DAEWOO LANOS TF69Y, реєстраційний номер [NUMBER] (право власності зареєстроване за [PERSON]В.), яким керував [PERSON], а також автовоза у складі: напівпричепа ПП7310.025, реєстраційний номер [NUMBER] з сідловим тягачем МАЗ-543203-222, реєстраційний номер [NUMBER] (належні на праві власності ТОВ «Компания АЛЕКС» з правом користування ТОВ «Автопортал») під керуванням [PERSON], що також рухались в попутному напрямку. Внаслідок вказаної ДТП автомобіль «Daewoo Lanos TF69Y», реєстраційний номер [NUMBER], зазнав пошкоджень, а [PERSON] та [PERSON] отримали тілесні ушкодження. Постановою від 25.03.2015 року кримінальне провадження №12013250020000277 відносно [PERSON] закрите у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а саме завдання потерпілому [PERSON] тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Водночас, слідчим СВ Уманського РВ УМВС України в Черкаській області в постанові зазначено, що в діях [PERSON] вбачаються ознаки порушення, передбачені ст. 124 КУпАП (п.п. 2.3, 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України). Станом на момент розгляду справи доказів про притягнення відповідача [PERSON] до адміністративної відповідальності не надано. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована в ПрАТ «Страхова Група «ТАС», забезпечені транспортні засоби: автомобіль «Mercedes E230», реєстраційний номер [NUMBER], та легковий причіп ПР ПМГ 8304, реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідно до страхового полісу АА №4542132 від 13.07.2011 року страхове відшкодування по кожному ТЗ за шкоду, завдану життю і здоров`ю одного потерпілого 100\~000 грн., завдану майну 50\~000 грн., франшиза 510 грн. Строк дії полісу АА №4542132 з 13.07.2011 року до 12.07.2012 року. Строк дії полісу АА №6972545 з 26.08.2011 року до 25.08.2012 року (т. 1 а.с. 49-50). Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до розяснень п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. З наведених вище норм слідує, що розгляд даного спору про відшкодування майнової та моральної шкоди повинен здійснюватись на загальних засадах диспозитивності цивільного процесу та змагальності сторін, у тому числі щодо доведеності чи спростуванню обставин факту завдання шкоди, його розміру, неправомірності дій завдавача шкоди, безпосереднього причинного звязку між цими діями та шкодою. Суд дійшов висновку, що твердження відповідачів про відсутність цивільно-правової відповідальності [PERSON] з підстав не встановлення у «визначеному порядку» його вини, не заслуговують на увагу, адже ґрунтуються на власному розумінні доказування в судовому процесі. Як вже зазначалось вище, у разі закриття кримінального провадження за вчиненим злочином завданням шкоди розгляд судом справи про цивільно-правові наслідки дій особи може бути здійснений на загальних підставах (ст. 212 ЦПК України) із зясуванням обставин того чи мали місце дії такої особи та чи вчинені вони цією особою. Оцінюючи події дорожньо-транспортної пригоди за сукупністю наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку про наявність вини [PERSON] До такого висновку суд приходить з урахуванням доказів по обставинах дорожньо-транспортної пригоди, які фіксують слідову та іншу інформації післяаварійної обстановки (засвідчена підписами учасників пригоди план-схема події, протокол огляду місця події з фототаблицями та протоколи огляду транспортних засобів від 22.10.2011 року). Також, судом береться до уваги висновок судового експерта в транспортно-трасологічній та автотехнічній експертизі №6817/6818 від 01.11.2012 року, проведеній на підставі постанови старшого слідчого ВР ДТП СУ УМВС України в Черкаській області, відповідно до якої показання [PERSON] про черговість зіткнення технічно не спроможні, а виходячи з характеру пошкоджень автомобілів (у т.ч. непошкоджених частин ударних зон), кінцевого їх положень зіткнення автомобіля «Daewoo Lanos TF69Y» з автопоїздом MERCEDES-BENZ E230 було значно сильнішим ніж з автопричепом автовоза, внаслідок такого зіткнення автомобіль «Daewoo Lanos TF69Y» було відкинуто вперед по напрямку руху, але його було зупинено в зоні зіткнення з автомобілем MERCEDES-BENZ E230. За характером ушкоджень автомобілів з врахуванням шляху екстреного гальмування MERCEDES-BENZ E230 слідує, що його швидкість перед гальмуванням перевищувала 46 км. на годину. У даному випадку безпека дорожнього руху забезпечувалась належним виконанням [PERSON] п. 13.1 Правил дорожнього руху, невиконання даної вимоги Правил дорожнього руху [PERSON] лежить у причинному звязку з фактом зіткнення транспортних засобів. На неправомірність дій [PERSON] із причинно-наслідковим звязком між такими діями та заподіяною шкодою [PERSON] і [PERSON] з технічної точки зору додатково вказують висновки судового експерта у автотехнічній експертизі №570-АТ від 03.05.2012 року, які також враховуються судом. За її висновками, у дорожній обстановці, яка склалася на момент пригоди, для забезпечення безпеки дорожнього руху, дії водія автомобіля «Mercedes E230», реєстраційний номер [NUMBER], з причепом ПЕМФ 8304, реєстраційний номер СА 9573ХТ, [PERSON] повинні були відповідати, але не відповідали, п. 13.1 Правил дорожнього руху України. Відповідно до ПДР «безпечна дистанція» відстань до транспортного засобу, що рухається попереду по тій самій смузі, яка у разі його раптового гальмування або зупинки дасть можливість водієві транспортного засобу, що рухається позаду, запобігти зіткненню без здійснення будь-якого маневру. При обранні безпечної дистанції руху водій має враховувати ряд чинників, а при русі під час природних опадів, з вантажем чи причепом додатково збільшити дистанцію до транспортних засобів, оскільки вказані чинники збільшують гальмівний шлях автомобіля. Тобто, вимога безпечної дистанції обєктивно виникає та є обовязковою до виконання учасниками дорожнього руху, які рухаються позаду відносно учасників дорожнього руху, які рухаються попереду. Судом також враховується постанова про закриття кримінального провадження №12013250020000277 від 25.03.2015 року за ознаками складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України. Суд відмічає, що закриття кримінального провадження здійснено з підстав відсутності в діях [PERSON] складу даного виду кримінального правопорушення відсутності наслідків у вигляді спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Разом з тим, юридична кваліфікація наявності або відсутності саме такого складу кримінального правопорушення за наявності встановлених обставин не виключають наявності підстав цивільно-правової відповідальності особи. Отже, встановлені фактичні обставин справи перевірені сукупністю досліджених належними та допустимими доказами, дають підстави суду дійти категоричного висновку про те, що майнова шкода [PERSON] та [PERSON] завдано неправомірними діями [PERSON], але містить різну правову підставу цивільно-правової відповідальності щодо кожного з позивачів. Статтею 1188 ЦК України\~встановлено, що шкода завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Разом із тим правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обовязок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обовязкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року №1961-IV\~ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV). Виходячи з положень вище вказаних норм, завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобовязання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обовязком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобовязанні ним є страховик. Зазначені зобовязання не виключають одне одного. Разом з тим вказані зобовязання не передбачають солідарної відповідальності. Відповідно до ст.ст. 541, 543, 1190 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарний обовязок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобовязання. Особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. З наведеного вбачається, що солідарна відповідальність можлива за умови завдання шкоди спільними діями осіб, при цьому саме зобовязання за своїм спільним предметом має випливати із одних і тих самих цивільних правовідносин. Таким чином, вимоги позивачів про солідарне стягнення коштів є безпідставними. Вказані вимоги позивачів слід розглядати з урахуванням положень ст.ст.978, 988, 1194 ЦК України. Щодо вимог до страхової компанії, то суд зауважує, що право вимоги потерпілого (третьої особи) до страховика у договірному зобовязанні регулюється насамперед умовами такого договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, належне виконання яких може реалізувати захист майнового та/або немайнового права потерпілого (третьої особи) з відшкодування завданої шкоди (збитків) в межах страхової виплати. Так, відповідно до положень ст.ст. 34-36 Закону №1961-IV (в редакції Закону на момент виникнення правовідносин) у визначені Законом строки водій у разі настання ДТП подає до страховика письмове повідомлення, а потерпілий чи інша особа, яка має право на страхове відшкодування, відповідну заяву з переліком документів, що підтверджують право вимоги; страховик у свою чергу у визначені Законом строки зобовязаний розпочати розслідування ДТП за ознаками настання страхового випадку, визначити причини його настання, розмір збитків, за заявою потерпілого (третьої особи) чи іншої особи, яка має право на страхове відшкодування прийняти рішення про здійснення виплати страхового відшкодування в межах узгодженого із заявником розміру (в т.ч. оціненого) або про відмову у виплаті. Отже, з наведених норм вбачається, що підставою для прийняття рішення щодо виплати або не виплати страхового відшкодування є заява особи, яка має право на отримання страхового відшкодування. Підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) як окрема підстава є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (п. 37.1.4.\~ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Однак, позивачі вимоги, передбачені вказаними нормами, не виконали та своє право вимоги на відшкодування страхового випадку до страховика в межах договірного зобовязання станом на момент розгляду справи не заявили. Посилання позивачів щодо обізнаності лише влітку 2014 року про наявність договору обовязкового страхування цивільно-правої відповідальності [PERSON] не заслуговують на увагу, адже повідомлення страховику про настання ДТП є обовязковим для кожного водія. До того ж як слідує з матеріалів кримінального провадження, оглянутого в межах розгляду цієї справи, слідчим було повідомлено позивачів [PERSON] та [PERSON] про закінчення розслідування у кримінальній справі №1811100 та розяснено право на ознайомлення з матеріалами справи, які містять, зокрема і копії страхового полісу [PERSON] Як встановлено судом [PERSON] ознайомлювався з матеріалами кримінальної справи, про що свідчить протокол оголошення потерпілому про закінчення розслідування і ознайомлення з матеріалами кримінальної справи від 19.05.2012 року (т. 2 кримінального провадження а. с. 71). Позивач [PERSON] своїм правом не скористалась, тому з врахуванням факту оформлення документів ДТП працівниками ДАІ УМВС України відповідно до вимог п. 33.4 ст. 34 Закону (встановлення та фіксування відомостей щодо цивільно-правової відповідальності учасників ДТП), суд розцінює таку поведінку як байдужість до захисту [PERSON] свого майнового інтересу в договірному зобовязанні страхування цивільно-правової відповідальності. Суд також звертає увагу на висновки і мотиви Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, які в силу положень ст.338 ЦПК України, є обовязковими для суду першої інстанції, при розгляді цієї справи. Суд, скасовуючи в касаційному порядку рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційної інстанції вказував на врахування положень Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо подання заяв до страхової компанії про відшкодування шкоди та наявність підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування в разі відсутності такої заяви. Частиною 3\~ст. 538 ЦК України\~передбачено, що у разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Відповідно п. 6 ч. 1\~ст. 991 ЦК України\~страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі\~\~наявності інших підстав, встановлених законом. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачами не наведено порушення ПрАТ «СГ «ТАС» їхнього права на відшкодування збитків, а тому в задоволенні позову до ПрАТ «СГ «ТАС» слід відмовити. Разом з тим, така відмова не припиняє права позивачів на відшкодування шкоди у деліктному зобовязанні, яке є первісним та абсолютним відносно завдавача шкоди. Щодо відшкодування майнової шкоди, завданої [PERSON], судом встановлено, що [PERSON] з 27.10.2011 року по 08.11.2011 року перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні щелепно-лицьової хірургії Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова з діагнозом: перелом нижньої щелепи в ділянці 33 зуба; забійно-рвана рана лівої передньої ділянки (виписка медичної карти стаціонарного хворого №20417, (т.1 а.с. 24). При лікуванні хворого було використано медикаменти та вироби медичного призначення, що підтверджується довідкою вказаного закладу від 02.02.2012 року. Разом з тим, жодних розрахункових документів (квитанцій, чеків, тощо) на підтвердження придбання [PERSON] визначених у довідці ВОКЛ ім. М.І. Пирогова лікарських засобів суду не надано. Довідка СП «Валенсія» від 14.03.2012 року про ціни на лікарські засоби не є належним доказом, адже не підтверджує обставин придбання переліку ліків в цьому закладі [PERSON], а лише надає інформацію про орієнтовні роздрібні ринкові ціни подібних лікарських засобів на дату за асортиментом на цьому підприємстві. В звязку з недоведеністю фактичних витрат на лікування позов [PERSON] в частині відшкодування витрат на лікування у розмірі 194,93 грн. задоволенню не підлягає. Щодо відшкодування шкоди [PERSON] в частині витрат на лікування, то судом враховується статус позивача [PERSON] як учасника ДТП та те, що в момент зіткнення транспортних засобів вона перебувала в якості пасажира, а тому відшкодування їй матеріальної шкоди регулюється положеннями ч. 2 ст. 1188 ЦК України. Згідно з ч.2 ст. 1188 ЦК України, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, було завдано шкоди іншим особам, особи які спільно завдали шкоди, зобовязані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Згідно з розясненнями, викладеними в п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» «особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду, взаємоповязаними, сукупними діями або єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність. В такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам». При цьому, суд відмічає, що в силу положень ст.543 ЦК України кредитор має право вимагати виконання обовязку і від будь-кого з них окремо. Розглядаючи позов [PERSON], у даному випадку предявлений до [PERSON] та ПрАТ «СГ «ТАС», про відшкодування витрат на лікування, судом встановлено, що позивач обґрунтовуючи свої вимоги, надала ксерокопії довідок про кількість і вартість використаних медикаментів в Ладижинському ТМО, які не засвідчені медичною установою, якою видані. Разом з тим, такий доказ без належного оформлення не може бути допустимим в розумінні ст. 59 ЦПК. Інформацію щодо роздрібних цін на медичні препарати в КП «Ладижинська міська аптека» суд також не приймає до уваги, оскільки доказів використання цих препаратів [PERSON] не надала. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають з підстав недоведеності наведених в обґрунтування обставин понесення витрат. Щодо відшкодування шкоди, завданої пошкодження транспортного засобу, судом враховано, що за висновком здійсненої у справі судової автотоварознавчої експертизи від 31 жовтня 2016 року № 612Е-09/16, проведеної приватним підприємством ЕНДЦ «Експертиза», вартість відновлювального ремонту (з урахування коефіціета фізичного зносу, що дорівнює 0) становить 81344,05 грн, ринкова вартість складає 9015,77 грн. та вартість матеріального збитку автомобіля (з урахуванням відновлювального ремонту та втрати товарної вартості) складає 86199,43 грн. Суд вважає саме наданий висновок автотоварознавчого дослідження належним та допустимим доказом визначеного розміру збитків, завданих [PERSON] пошкодженням транспортного засобу з урахуванням положень ч.2 ст. 1192 ЦК України, відповідно до якої розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути матеріальний збиток в розмірі 86199,43 грн. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема і у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» згідно з загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В судовому засіданні встановлено порушення прав позивачів шляхом завдання їм майнової шкоди, яка насамперед полягає в ушкодженні здоровя. Позивачі проходили стаціонарне лікування, що порушувало їх життєві звязки, хвилювались за стан здоровя. Додаткове душевне хвилювання зазнала [PERSON] в звязку з пошкодженням її майна та понесенням значних витрат і часу на його відновлення. Моральна шкода за таких обставин є безспірною. Разом з тим, зазначення [PERSON] на неправомірність дій [PERSON] шляхом реалізації його процесуального права в межах кримінального провадження до уваги судом не береться. Визначаючись щодо розміру відшкодування моральної шкоди, судом враховується характер порушення прав позивачів, а тому вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди відповідачем, із врахуванням розміру, заявленого позивачами, повинен бути встановлений судом на рівні 2500,00 грн. на користь [PERSON] та 2500 грн. на користь [PERSON] Відповідно до ст. ст. 79,88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати; судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема і витрати на правову допомогу, витрати, пов'язані із проведенням судових експертиз. Судові витрати позивача [PERSON] становлять 8 067 грн. і складаються із сплати судового збору 545 грн. (т.1 а.с. 1), 122 грн. (т.1 а.с. 9), витрати на послуги експерта - 2400,00 грн. (т. 2 а.с.170), витрати на правову допомогу 5000 грн. (т. 1 а.с. 163, т. 2 а.с.173). Судові витрати позивача [PERSON] становлять 7772 грн. і складаються із судового збору - 102 грн. (т.1 а.с. 2), 250 грн. (т. 1 а.с.61), 920 грн. (т. 1 а.с. 142), витрат на послуги експерта 1500 грн. (т. 1 а.с. 104), витрат на правову допомогу 5000 грн. (т. 1 а.с. 165, т. 2 а.с.171). \~ Оскільки витрати на проведення експертизи відповідно до наданих квитанцій здійснені [PERSON], проте він не пред`являв позовних вимог про відшкодування йому матеріальної шкоди в зв`язку з пошкодженням транспортного засобу, ці судові витрати стягненню на його користь не підлягають. Враховуючи часткове задоволення позову, на підставі ст.ст. 79, 86, 88 ЦПК України судові витрати слід стягнути з відповідача [PERSON] пропорційно задоволеним позовним вимогам: на користь позивача [PERSON] 5567,00 грн. (667 грн. + 2500,00 грн.+2400 грн.), на користь позивача [PERSON] - 2621,80 грн. (121,80 грн. (немайновий характер вимог) + 2500 грн. (правова допомога). На підставі викладеного,

Outcome: approved