Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

08 листопада 2019 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до Виконавчого комітету Луцької міської ради (далі відповідач, виконавчий комітет) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є внутрішньо-переміщеною особою, учасником бойових дій та особою з інвалідністю другої групи внаслідок війни. 19 вересня 2018 року він звернувся, через центр надання адміністративних послуг, до Виконавчого комітету Луцької міської ради із заявою про взяття його на квартирний обліку для отримання державного житла та включення його у список осіб, які мають право на отримання житла у позачерговому порядку, у складі сім`ї з двох осіб. Однак, 16 жовтня 2019 року на засіданні Виконавчого комітету Луцької міської ради проект відповідного рішення не був підтриманий у зв`язку з цим воно не було прийняте. Позивач вважає бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує його житлові права. З наведених підстав, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 20 січня 2020 року, позивач просить суд: 1) визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Луцької міської ради, яка полягає у неприйнятті жодного рішення щодо взяття на квартирний облік [PERSON] за його заявою; 2) зобов`язати Виконавчий комітет Луцької міської ради прийняти рішення про взяття на квартирний облік [PERSON] , як особу, яка потребує поліпшення житлових умов, внутрішньо-переміщену особу з числа учасників бойових дій та особу з інвалідністю другої групи внаслідок війни у складі сім`ї з двох осіб (а.с.105). Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Відповідач у письмовому відзиві та його представник у судовому засіданні позовні вимоги заперечила та пояснила, що під час розгляду проекту рішення виявив бажання виступити боєць добровольчого батальйону «Айдар» [PERSON] , який повідомив, що представники цього батальйону ставлять під сумнів документи, на підставі яких [PERSON] був наданий статус особи з інвалідності внаслідок війни та приналежність позивача до зазначеного батальйону. За результатами голосування членів Виконавчого комітету Луцької міської ради проект рішення про взяття на квартирний облік [PERSON] не ухвалено. Також відповідач вважає, що суд не вправі зобов`язувати його прийняти конкретне рішення стосовно взяття позивач на квартирну чергу, оскільки це втручання в дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю. Судом встановлено, що позивач має статус ветерана війни учасника бойових дій з 13 жовтня 2015 року, а також статус особи із інвалідністю 2 групи інваліда війни (а.с.22-23). Також позивач з 14 серпня 2017 року взятий на облік як внутрішньо переміщена особа з фактичним місцем проживання у м. Луцьку (а.с.7). Обставини правомірності набуття позивачем відповідних статусів перевірялися в межах кримінального провадження, яке внесено до ЄРДР за №12017030010004156 від 06 вересня 2017 року. Під час досудового розслідування були отримані відповідні [INFO] та начальника управління персоналу заступника начальника штабу Командування Сухопутних військ ЗСУ, про те, що позивач дійсно був призваний по мобілізації та залучався до антитерористичної операції. Відповідно до рішення комісії Командування Сухопутних військ ЗСУ, 13 жовтня 2015 року [PERSON] був наданий статус учасника бойових дій. З наведених підстав постановою старшого слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області Березного К.С. від 05 вересня 2019 року кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Матеріалами справи підтверджується, що 19 вересня 2018 року позивач звернувся, через центр надання адміністративних послуг, до виконавчого комітету Луцької міської ради із заявою про взяття його на квартирний облік для отримання державного житла та включення його у список осіб, які мають право на отримання житла у позачерговому порядку, у складі сім`ї з двох осіб (а.с.8). Проект відповідного рішення виконавчого комітету був підготовлений та внесений у порядок денний виконавчого комітету 16 жовтня 2019 року (а.с.9). Однак, 16 жовтня 2019 року на засіданні виконавчого комітету Луцької міської ради проект відповідного рішення не був підтриманий у зв`язку з цим воно не було прийняте (а.с.12-21). Будь-яких інших рішень стосовно заяви позивача, відповідач не приймав. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Пунктом 5 частини першої статті 15 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті здійснюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов (частина перша статті 36), а також контроль за станом цього обліку на підприємствах, в установах, організаціях (стаття 41), затверджують рішення про взяття громадян за місцем роботи на облік потребуючих поліпшення житлових умов (стаття 39). Підпунктом 8 пункту 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, які затверджені постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 р. N 470 (далі Правила), Потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни: внутрішньо переміщені особи з числа учасників бойових дій відповідно до пунктів 19 і 20 частини першої статті 6 та особи з інвалідністю внаслідок війни, визначені в пунктах 10-14 частини другої статті 7, та члени їх сімей, а також члени сімей загиблих, визначені абзацами четвертим - восьмим, чотирнадцятим, шістнадцятим - двадцять другим пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". При цьому, в абзаці четвертому пункту 8 цих Правил визначено, що внутрішньо переміщені особи, визначені у підпункті 8 пункту 13 цих Правил, беруться на квартирний облік у населеному пункті в межах території обслуговування органу соціального захисту населення, в якому вони перебувають на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб незалежно від наявності майнових прав чи прав власності на нерухоме майно, що розміщується на тимчасово окупованих територіях Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, Донецької та Луганської областей, в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, розташованих на лінії розмежування, або житло яких зруйноване чи стало непридатним для проживання внаслідок збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях. При цьому члени сім`ї особи з інвалідністю або учасника бойових дій, які мають довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи за формою згідно з додатком до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. N 509 ( 509-2014-п )(Офіційний вісник України, 2014 р., N 81, ст. 2296; 2015 р., N 70, ст. 2312), беруться на квартирний облік разом з нею (ним). З аналізу вищенаведених положень житлового законодавства слідує, що внутрішньо переміщені особи з числа учасників бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни та члени їх сімей мають право бути включеними до квартирного обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при цьому у населеному пункті в межах території обслуговування органу соціального захисту населення, в якому вони перебувають на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб незалежно від наявності майнових прав чи прав власності на нерухоме майно, що розміщується на тимчасово окупованих територіях Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, Донецької та Луганської областей. В розглядуваному випадку, як встановлено судом, позивач має не тільки статус внутрішньо переміщеної особи з числа учасників бойових дій, але і статус особи з інвалідністю внаслідок війни, а отже, він безумовно має право на взяття на відповідний квартирний обліку м. Луцьку, де він перебуває на обліку. При цьому позивачем на адресу виконавчого комітету були направлені всі необхідні документи для прийняття відповідного рішення, в тому числі документи, що підтверджують наявність у нього пільг, а також інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, які підтверджують відсутність у нього майнових прав чи права власності на нерухоме майно на території України, яка не є тимчасово окупованою. Однак відповідач, не зважаючи на імперативні положення підпункту 8 пункту 13 Правил, не прийняв жодного рішення стосовно зарахування позивача на квартирний облік, чим вчиним протиправну бездіяльність. Зважаючи на те, що позивачем подані всі необхідні документи, які підтверджують наявність в нього статусу особи, яка потребує поліпшення житлових умов, внутрішньо переміщену особу з числа учасників бойових дій та особу з інвалідністю другої групи внаслідок війни у складі сім`ї з двох осіб, а відповідач зволікає з прийняттям відповідного рішення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, а саме: 1) визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Луцької міської ради, яка полягає у неприйнятті жодного рішення щодо взяття на квартирний облік [PERSON] за його заявою від 19 вересня 2018 року. 2) зобов`язати Виконавчий комітет Луцької міської ради прийняти рішення про взяття на квартирний облік [PERSON] , як особу, яка потребує поліпшення житлових умов, внутрішньо переміщену особу з числа учасників бойових дій та особу з інвалідністю другої групи внаслідок війни у складі сім`ї з двох осіб. Такий спосіб захисту порушеного житлового права позивача буде найбільш ефективним та призведене до реального їх поновлення. Стосовно доводів відповідача, що суд не має права зобов`язувати відповідача прийняти конкретне рішення про взяття позивача на квартирний облік, бо це втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, суд зауважує наступне. Чинне законодавство не містить чіткого визначення поняття «дискреційні повноваження», а найбільш наближене поняття цього терміну наведено у Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженій Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 №1395/5, де вказано, що дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта. Згідно з положеннями Рекомендації №R (80) 2, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. У постанові Верховного Суду від 11.09.2019 у справі №819/570/18 сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. Хоча правова позиція, яка була викладена у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 у справі №819/570/18 стосувалася ситуації надання органом місцевого самоврядування дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, суд, розглядаючи цей житловий спір, вважає за можливим застосувати ті самі підходи, які висловлені Верховним Судом, і до даної ситуації. В розглядуваному випадку правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов є чітко регламентованими та не передбачають надання виконавчим органам органів місцевого самоврядування можливості вибору кількох варіантів поведінки під час вирішення питання про зарахування громадян на відповідний облік. Категорії громадян, які мають право на включення до відповідного обліку є чітко визначеними, а сам облік здійснюється не на регіональному рівні, тобто за самостійною ініціативою окремих органів місцевого самоврядування, а на державному рівні і правила його одинакові для всіх. Під час здійснення відповідного обліку, відповідач не оцінює суб`єктивні відомості про особу заявника, а перевіряє лише дотримання ним формальних вимог стосовно наявності відповідних документів, які підтверджують його пільговий статус, і у разі дотримання цих формальних вимог приймає не інакше як рішення про зарахування заявника на квартирний облік. До того ж суд зауважує, що даний спір не є публічно-правовим, а є житловим, а тому відповідач у даному випадку діє не як суб`єкт владних повноважень, який може мати дискрецію у прийнятті певних управлінських рішень, а як один з учасників житлових правовідносин представник територіальної громади, на якого законодавством покладений обов`язок стосовно ведення обліку членів територіальної громади, які потребують житла чи поліпшення житлових умов. З наведених підстав, суд дійшов висновку, що задоволення позовних вимог у спосіб, який просить позивач, не призведе до втручання у дискреційні повноваження відповідача, а тому суд задовольняє позов повністю. На підставі ст.141 ЦПК України, оскільки суд задовольняє позов, а при зверненні до суду позивач був звільнений від сплати судового збору, його слід стягнути з відповідача на користь держави, виходячи із ставки, що діяла на момент звернення до суду, тобто 768,40 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved