Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

12 серпня 2015 року позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом про визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що він відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22.04.2002 року є власником кімнати у квартирі спільного заселення, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. У належній йому на праві власності кімнаті на теперішній час зареєстровані: він, відповідач та їх син [PERSON], 2009р.н., але фактично, в кімнаті відповідач [PERSON] не проживає з 2010 року. Відповідно до рішення Самарського районного суду від 21.12.2010 року шлюб між ним та відповідачем розірвано. В 2010 році відповідач зібрала своє майно та виїхала з належної йому кімнати в тому ж населеному пункті до своїх родичів де і мешкає по [ADDRESS], але добровільно знятись з реєстрації не бажає. Вказаними діями відповідач чинить йому перешкоди в користуванні власністю, а саме добровільно не бажає знятись з реєстрації та не сплачує передбачені комунальні платежі, які нараховуються по кількості зареєстрованих осіб. Таким чином, вважає, що відповідач втратила право на користування житловим приміщенням. На підставі викладеного позивач просить суд визнати [PERSON], 1982р.н., такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] у зв'язку з вибуттям на постійне місце проживання в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (а.с.2-4). Представник позивача [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позові та просив суд задовольнити. Пояснив, що відповідач не проживає у кімнаті з 2010 року. Вона добровільно пішла, забрала свої речі. Відповідач в судове засідання на слухання по справі не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, зокрема через засоби масової інформації - газету «Вісті Придніпров'я», випуску № 78 (1673) від 01.10.2015р. (а.с.23), причини неявки суду не відомі. Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача згідно положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України за правилами глави 8 розділу ІІ ЦПК України та винести по справі заочне рішення. Представник третьої особи Самарський районний відділ у м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином, причина неявки суду невідома. Заслухавши представника позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником кімнати № 14 у квартирі спільного заселення в будинку [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого державним підприємством Придніпровська залізниця 22 квітня 2002 року (а.с.7). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2010 року, яке набрало законної сили 05 січня 2011 року шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано (а.с.10). Реєстрація відповідача [PERSON] в кімнаті [ADDRESS] підтверджується довідкою директора КП ЖГ "Самарського району" ДМР від 08.09.2015р. № 2645, а також відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 20 серпня 2015 року (а.с.13,16). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що взагалі позивач і відповідач, коли були одружені мешкали в іншій квартирі. Потім розвелися і відповідач зареєструвала шлюб з іншим. Відповідача не бачив з 2010 року. Аналізуючи спірні правовідносини, співставляючи їх із здобутими в судовому засіданні доказами суд доходить наступного: У відповідності до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, тощо. Так, згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В силу ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження цим майном. Тобто в розумінні ст.ст. 316, 321, 391 ЦК України, позивач [PERSON] є власником кімнати [ADDRESS], наділений правом володіння, користування та розпорядження ним. У відповідності до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником кімнати, відповідач [PERSON] в будинку [ADDRESS] не мешкає понад один рік, що перевищує строки встановлені ст. 405 ЦК України, жодних домовленостей про її тимчасову відсутність не встановлено, а отже вона не проживає в квартирі без поважних причин. Приймаючи до уваги викладене, беручи до уваги ту обставину, що реєстрація відповідача в спірній квартирі носить формальний характер, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в заявлений ним спосіб. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: approved