Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] через свого представника адвоката Стинку С.О., звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] про поділ спільно набутого майна подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що 11 листопада 2014 року між позивачкою та відповідачем укладено шлюб. Від шлюбу народилася дитина донька [PERSON] , [INFO] . Під час сумісного проживання та ведення сумісного господарства, ними було набуто право власності на наступне майно: телевізор "Samsung" вартістю - 6 000,00 гривень; телевізор "Samsung" - 1 500,00 гривень; холодильник "Samsung" - 4 500,00 гривень; мікрохвильову піч - 2 000,00 гривень; електричну духовку - 2 000,00 гривень; меблеву стінку - 1 000,00 гривень; вафельницю - 500,00 гривень; міксер - 1 000.00 гривень; колонки музикальні 2 шт., загальна вартість - 10 000,00 гривень; пульт музикальний - 3 000, 00 гривень; подушки 4 шт., загальна вартість - 800,00 гривень; одіяла 3 шт., загальна вартість - 600,00 гривень; постільну білизну 3 шт., загальна вартість - 600,00 гривень; пилосос - 1 600.00 гривень; всього на суму 33 500,00 гривень. Крім вказаного, підчас шлюбу подружжям було отримано кредит в сумі 50 000, 00 грн. в акціонерному товаристві «Банк Форвард». Кредитний договір № 200283904 від 31.07.2020 року за домовленістю з відповідачем був оформлений на позивачку. Згідно вказаного договору кредит брався на п`ять років та [PERSON] повинна сплатити до 02.08.2024 року банку грошові кошти в розмірі 167 278,62 грн. На взяті в кредит кошти було придбано колонки музикальні 2 шт. та пульт музикальний, які знаходяться в користуванні відповідача. Залишок коштів був витрачений на господарські потреби. Тобто зобов`язання за кредитним договором № 200283904 від 31.07.2020 року являється спільним сумісним зобов`язанням подружжя. Зі середини серпня 2020 року позивачка та відповідач сумісно не проживають та не ведуть сумісного господарства. Дитина проживає з позивачкою. Посилаючись на викладене та норми Сімейного та Цивільного кодексів України, позивачка просила: визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя майно: телевізор "Samsung" вартістю - 6 000,00 гривень; телевізор "Samsung" - 1 500,00 гривень; холодильник "Samsung" - 4 500,00 гривень; мікрохвильову піч - 2 000,00 гривень; електричну духовку - 2 000,00 гривень; меблеву стінку - 1 000,00 гривень; вафельницю - 500,00 гривень; міксер - 1 000.00 гривень; колонки музикальні 2 шт., загальна вартість - 10 000,00 гривень; пульт музикальний - 3 000, 00 гривень; подушки 4 шт., загальна вартість - 800,00 гривень; одіяла 3 шт., загальна вартість - 600,00 гривень; постільну білизну 3 шт., загальна вартість - 600,00 гривень; пилосос - 1 600.00 гривень; всього на суму 33 500,00 гривень; виділити у власність [PERSON] наступне майно: телевізор "Samsung" вартістю - 6 000,00 гривень; холодильник "Samsung" - 4 500,00 гривень; мікрохвильову піч - 2 000,00 гривень; електричну духовку - 2 000,00 гривень; вафельниця - 500,00 гривень; пилосос - 1 600,00 гривень, всього на суму 16 600,00 грн.; визнати спільним сумісним зобов`язанням подружжя - зобов`язання за кредитним за кредитним договором № 200283904 від 31.07.2020 року укладеним між [PERSON] та Акціонерним товариством «Банк Форвард»; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 83 639,31 грн., в рахунок погашення боргових зобов`язань за кредитним договором № 200283904 від 31.07.2020 року, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, а саме, грошові кошти в сумі 1002,40 грн. в рахунок відшкодування сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги уточнили в частині назви телевізорів і холодильника та просили визнати спільною сумісною власністю телевізори "SUPRA" вартістю 6000,00 грн., телевізор "DEX", вартістю 1500 грн., холодильник "INDESIT", вартістю 4500,00 грн., виділивши у власність позивачки телевізор SUPRA" вартістю 6000,00 грн. Крім того уточнили суму судового збору. Також просили стягнути з відповідача на свою користь компенсацію в розмірі 1900 грн. в рахунок вартості спільно набутого майна. Позивачка вказала, що під час шлюбу ними бралися мікрокредити через інтернет на невеликі суми, які витрачалися на нужди сім`ї. Також за ці кошти ними було побудовано пристройку до літньої кухні за адресою [ADDRESS] , де вони проживали сім`єю з осені 2018 року. Квартира належить сім`ї рідної сестри чоловіка, які надали згоду на їх проживання. Також зазначила, що до введення карантину вона працювала, але з березня 2020 року сиділа вдома, коштів не вистачало, тому брались мікрокредити. У зв`язку з тим, що скупчилося багато мікрокредитів з якими почалася плутанина, разом з чоловіком вирішили взяти один великий кредит з метою їх погашення на її ім`я, оскільки зі слів чоловіка йому не нададуть. Тому, разом з чоловіком поїхали до м.Миколаєва, де зверталися до декількох банків, один з яких АТ "Банк Форвард" надав їй згоду на отримання. З цього кредиту поступово знімалися кошти для погашення мікрокредитів. Відповідач та його представник позов визнали частково в частині переліку придбаного майна та варіанту його поділу. Вказав, що проживаючи у шлюбі усіма коштами розпоряджалася дружина, для чого ним їй була надана його зарплатна картка. З березня 2020 року сім`ї не вистачало коштів. Він довідався, що дружина взяла мікрокредити на 3000 грн. та 5000 грн. Про інші кредити, він особисто не знав. Також зазначив, що він проходив військову службу та рахувався на посаді у відділі культури Очаківської міської ради, звідки був звільнений в червні 2020 року і йому було нараховано вихідну допомогу приблизно в сумі 25000 грн. за які ним у червні 2020 року було придбано музичний пульт за 6106 грн., та на початку липня 2020 року - колонки за 12000 грн. Про те, що дружина взяла 50000 грн. кредиту він не знав. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. Сторони уклали шлюб 11 листопада 2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 11.11.2014 року (а.с.10). Від шлюбу народилася донька [PERSON] , [INFO] (а.с.11). Судом встановлено,\~що сторони\~під час\~шлюбу придбали\~майно:\~телевізор "SUPRA", вартістю -\~6\~000,00\~гривень;\~телевізор "DEX", - 1 500,00 гривень; холодильник "Samsung" - 4 500,00 гривень; мікрохвильову піч - 2 000,00 гривень; електричну духовку - 2 000,00 гривень; меблеву стінку - 1 000,00 гривень; вафельницю - 500,00 гривень; міксер - 1 000,00 гривень; колонки музикальні 2 шт., загальна вартість - 10 000,00 гривень; пульт музикальний - 3 000, 00 гривень; подушки 4 шт., загальна вартість - 800,00 гривень; одіяла 3 шт., загальна вартість - 600,00 гривень; постільну білизну 3 шт., загальна вартість - 600,00 гривень; пилосос - 1 600,00 гривень; всього на суму 33 500,00 гривень. Дана обставина визнається сторонами у повному обсязі. Відповідно до ст.\~82\~ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Крім того, в період шлюбу, 31 липня 2020 року між позивачкою та Акціонерним Товариством "БАНК ФОРВАРД" було укладено кредитний договір № 200283904 на суму 50000,00 грн. з терміном дії по 02.08.2024 року включно (а.с.15). Відповідно до ч. 3 ст.\~368\~ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364\~Цивільного кодексу\~України (далі - ЦК України). Частинами 1, 2 ст.70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71\~СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму\~ВСУ від\~21\~грудня 2007\~року №11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 цієї ж постанови, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Така правова позиція викладена в постанові КЦС ВС від 27.02.2019 у справі № 464/7011/16-ц (61-12168св18). Вищезазначена позиція прослідковується в низці судових рішень Верховного Суду, зокрема в постанові від 13.05.2019 року у справі № 638/1962/17 (провадження № 61-25286св18), постанові від 06.03.2019 року у справі № 754/11103/16-ц (провадження № 61-28144св18), постанові від 30.01.2019 року у справі № 372/1558/16-ц (провадження № 61-26356св18), постанові від 17.04.2019 року у справі № 631/1982/16-ц (провадження № 61-36690св18), постанові від 10.10.2019 року у справі № 607/2831/16-ц (провадження № 61-27855св18) тощо. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61\~СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносились особисті кошти кожного із подружжя у рахунок погашення кредитних зобов`язань. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором № 200283904, наданого АТ "БАНК ФОРВАРД", станом на 04 лютого 2021 року заборгованість за договором становить 49388,82 грн., у тому числі: 47023,30 грн. кредит; 0,36 грн. відсотки; 2365,16 грн. комісія. У своєму позові, позивачка просить стягнути з відповідача Ѕ частину суми зобов`язань по кредиту в сумі 83639,31 грн.( 167278,62 грн.: 2), що становить суму, яка повинна бути сплачена до 02.08.2024 року. Однак, суд не може наперед передбачити, що позивачкою буде сплачена саме така суму кредиту, оскільки не виключається можливість передчасного погашення кредиту. За такого, суд дійшов переконання, що поділу підлягає саме сума боргу за кредитом станом на час розгляду справи та складає 47023,30 грн.(47023,30:2=23511,65). Судом не\~приймаються доводи\~відповідача та\~його представника\~про те,\~що позивачкою\~не доведено,\~що кредит\~було використано\~на потреби\~сім`ї,\~оскільки відповідач\~підтвердив той\~факт,\~що знав\~про існування\~щонайменше двох\~мікрокредитів.\~ Також\~відповідачем у\~судовому засіданні\~не надано\~доказів,\~що музичний пульт за 6106 грн. та колонки за 12000 грн. ним придбано за кошти, отримані при звільненні з відділу культури Очаківської міської ради. Факт того, що вказане придбане майно є спільним сумісним майном подружжя, ним визнано. Також, сторонами не надано доказів розірвання шлюбу між ними. Крім того, позивачка просить стягнути з відповідача понесені нею судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 1041,8 грн. та професійної правничої допомоги в розмірі 4000 грн. При вирішенні вказаних вимог позивачки суд застосовує такі норми права. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. 15 серпня 2020 року між [PERSON] та адвокатом Стинкою С.О. було укладено договір № 1508/20 про надання професійної правничої допомоги, відповідно до ордеру серії ВЕ №1021935 (а.с.17, 19). Відтак, право на правову допомогу в Україні гарантовано статтею 59\~Конституції України та статтею 12\~ЦПК України (тут і далі в редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій). Відповідно до\~ст.137\~ЦПК України,\~витрати,\~пов`язані з\~правничою допомогою\~адвоката,\~несуть сторони,\~крім випадків\~надання правничої\~допомоги за\~рахунок держави. За\~результатами розгляду\~справи витрати\~на правничу\~допомогу адвоката\~підлягають розподілу\~між сторонами\~разом із\~іншими судовими\~витратами.\~Для цілей\~розподілу судових\~витрат: 1)\~розмір витрат\~на правничу\~допомогу адвоката,\~в тому\~числі гонорару\~адвоката за\~представництво в\~суді та\~іншу правничу\~допомогу,\~пов`язану зі\~справою,\~включаючи підготовку\~до її\~розгляду,\~збір доказів\~тощо,\~а також\~вартість послуг\~помічника адвоката\~визначаються згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги та\~на підставі\~відповідних доказів\~щодо обсягу\~наданих послуг\~і виконаних\~робіт та\~їх вартості,\~що сплачена\~або підлягає\~сплаті відповідною\~стороною або\~третьою особою; 2)\~розмір суми,\~що підлягає\~сплаті в\~порядку компенсації\~витрат адвоката,\~необхідних для\~надання правничої\~допомоги,\~встановлюється згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги на\~підставі відповідних\~доказів,\~які підтверджують\~здійснення відповідних\~витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Статтею 1\~Закону України\~від 20\~грудня 2011\~року «Про\~граничний розмір\~компенсації витрат\~на правову\~допомогу у\~цивільних та\~адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення (правова позиція, викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.05.2018р.). Судом встановлено, що позивачем, окрім договору про надання юридичної допомоги від 15 серпня 2020 року та ордеру серії ВЕ № 1021935, надано товарний чек від 15 вересня 2020 року №15 про отримання від [PERSON] грошових коштів в сумі 4000 грн. за надання професійної правничої допомоги, акт здачі-прийняття надання послуг № 1 від 23 вересня 2020 року, а тому позовні вимоги позивачки щодо стягнення судових витрат з врахуванням ст. 141 ЦПК України підлягають частковому задоволенню. Враховуючи викладене, аналізуючи докази в їх сукупності, беручи до уваги той факт, що відповідач визнав частково позов, майно придбано у період спільного життя подружжя, суд вважає за можливе позов задовольнити та визнати майно спільною сумісною власністю, що не порушує прав та законних інтересів будь-яких осіб.

Outcome: partial