Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

\~ 08 лютого 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що йому на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу квартири належить квартира № 90 в будинку № 11-А розташованому по вулиці Чубаря у місті Словянську Донецької області. Відомості про договір купівлі-продажу квартири від 02 листопада 2013 року нотаріусом [PERSON] 02 листопада 2013 року були внесені до Державного реєстр у речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності», про що позивач отримав відповідний витяг. Вказана квартира була придбана у відповідача [PERSON], який після продажу квартири виселився, однак з реєстрації не знявся. З листопада 2013 року відповідач у цьому житловому приміщенні не проживає. За цією адресою відсутні його особисті речі, поштова кореспонденція на його прізвище на цю адресу: вулиця Чубаря, буд. № 11-А. кв. № 90 м. Словянськ, Донецька область, Україна, 84122 - не надходить. Позивачу невідомо, де на теперішній час, фактично мешкає відповідач [PERSON] Зважаючи на те, що відповідач більше двадцяти шести місяців фактично не проживає за вищевказаною адресою, не є членом сім'ї позивача, то він вже не має жодних прав щодо проживання у належній позивачу приватній квартирі. У звязку із тим, що відповідач добровільно не виявив бажання знятися з реєстрації за вищезазначеною адресою, місце перебування відповідача позивачу невідомо, він був змушений звернутися до суду. Просить суд визнати [PERSON] [INFO], уродженця [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири № 90 в будинку № 11-А розташованому по вулиці Чубаря у місті Словянську Донецької області. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 03 лютого 2016 року (а.с. 17) будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час розгляду справи, до судового засідання не зявились, надали суду заяви з проханням розгляд справи проводити у їх відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, до судового засідання не зявився, відомостей про причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним норми чинного законодавства. У судовому засіданні достовірно встановлено, що 02 листопада 2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір купівлі продажу квартири. Відповідно вказаного договору, позивач придбав квартиру під номером 90, що розташована у житловому будинку номер 11-«а» по вулиці Чубаря у місті Словянську Донецької області яка складається з 1 кімнати, житловою площею 20,1 кв.м., загальною площею 30,6 кв.м. (договір купівлі-продажу квартири від 02 листопада 2013 року посвідчений приватним нотаріусом Словянського міськрайонного нотаріального округу [PERSON] за №5863) (а.с. 11). Після укладення договору купівлі продажу відповідач з реєстрації не знявся і до теперішнього часу значиться зареєстрованим у спірному житловому приміщенні,\~ розташованому за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою комунального підприємства «ЖЕК № 7» №158 від 28 січня 2016 року (а.с. 13).\~ Відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №54134878 від 26 лютого 2016 року, за позивачем [PERSON] у Державному реєстрі на підставі договору купівлі-продажу квартири зареєстровано право власності на нерухоме майно однокімнатну квартиру загальною площею 30,6 кв.м., житловою площею 20,1 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно із актом керівника Комітету громадськості мікрорайону «Центр-2» міста Словянська Донецької області [PERSON] №80 від 02 лютого 2016 року, складеного в присутності сусідів-громадян: [PERSON]І,[PERSON], громадянин України [PERSON], [INFO], з 08 листопада 2013 року та по теперішній час, за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Чубаря, буд. 11 А, кв. 90 не проживає, його особисті речі у вказаній квартирі відсутні (а.с. 9). Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. У сенсі ст. 391 ЦК України власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником житлового будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно із ст.ст. 379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом. \~\~ За ч. 4 ст. 156 ЖК збереження такого права користування житлом існує лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Відповідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Аналізуючи фактичні обставини по справі і надані докази, судом достовірно встановлено, що відповідач є колишнім власником спірної квартири та не є членом сімї дійсного власника. Договірні відносини позивача [PERSON] як нового власника квартири з відповідачем [PERSON] щодо винаймання спірного житла відсутні. Тому слід вважати, що у зв'язку із припиненням права власності на квартиру [PERSON] у звязку із її продажем,\~ відповідач по справі втратив і право користування цим житловим приміщенням. Відповідач тривалий час не проживає в спірному житловому приміщенні і добровільно знятися з реєстрації не бажає. Реєстрація [PERSON] у квартирі № 90, що розташована у житловому будинку номер 11-«а» по вулиці Чубаря у місті Словянську Донецької області, створює перешкоди у реалізації позивачем права користування та розпоряджання своїм майном як власником. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що слід визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS], у звязку із тим, що право власності на вказану квартиру належить позивачеві, а відповідач при відчуженні вказаного майна, відповідно, втратив і право користування спірною квартирою. На підставі наведеного,

Outcome: approved