Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулось до суду із позовом до [PERSON] про звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки, а саме: квартиру № 30, загальною площею 49,1 кв. м., житловою площею 26,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: м. Тернопіль вул. Злуки, 31, шляхом визнання права власності за позивачем на предмет іпотеки, з метою погашення заборгованості відповідача за кредитним договором № 1901/0508/71-078 від 21.05.2008 р. в сумі 816 481,00 грн., з яких: 761 552,55 грн. сума заборгованості за кредитом; 54 928,45 грн. сума заборгованості за відсотками. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21.05.2008 р. між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 59 400,00 доларів США під 11,9 % річних з кінцевим терміном повернення (з врахуванням внесених до кредитного договору змін) 21.07.2038 р. З метою забезпечення виконання позичальником грошових зобовязань, між цими ж сторонами 21.05.2008 р. укладено договір іпотеки, згідно якого іпотекодавець (позичальник, відповідач) надав банку в іпотеку вищевказане нерухоме майно. 25.05.2012 р. АТ «Сведбанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» свої права вимоги до відповідача за кредитним договором та договором іпотеки, уклавши відповідний договір про відступлення цих прав. Відповідач умов кредитного договору не виконує, кредитні кошти та проценти своєчасно не повертає, у звязку із чим станом на 28.07.2015 р. утворилась заборгованість в сумі 816 481,00 грн., з яких: 761 552,55 грн. сума заборгованості за кредитом; 54 928,45 грн. сума заборгованості за відсотками. На письмові вимоги банку до позичальника усунути порушення, позичальник належним чином не реагував, заборгованість не погасив. У звязку із тим, що в договорі іпотеки існує застереження щодо права іпотекодержателя, з метою погашення заборгованості, звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття (передачі) предмета іпотеки у власність іпотекодержателя, позивач просить задовольнити його вимоги саме таким чином. Представник позивача у судове засідання не зявився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, на попередніх судових засіданнях відносно позову заперечив та просив відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. 25 лютого 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1901/0508/71-078, за умовами якого банк надає відповідачу кредит у розмірі 59 400,00 доларів США терміном до 21.08.2038 р. під 11,9 % річних (п. 1.1., 1.3.). Кредитні кошти призначені на споживчі потреби (п. 1.4.) Пунктом 3.1 кредитного договору встановлено, що позичальник зобовязується здійснювати погашення заборгованості за кредитом, шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № 2233 щомісяця, через касу банку згідно додатку № 1, що є невідємною частиною цього договору, якщо інше не передбачено цим договором. Пунктом 5.1.1 кредитного договору встановлено обовязок позичальника забезпечити своєчасне повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, сплати комісій, у порядку та строки, встановлені цим договором, а також, сплату неустойок та відшкодування банку збитків у випадках неналежного виконання позичальником своїх зобовязань, передбачених цим договором. Пунктом 8.1 кредитного договору встановлено, що за порушення строків погашення заборгованості та/або строків сплати процентів за користування кредитом, позичальник сплачує пеню за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості. ВАТ «Сведбанк» виконав свої зобовязання щодо надання відповідачу кредитних коштів в розмірі 59 400,00 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки, копія якої міститься в матеріалах справи. З метою забезпечення виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, 21.05.2008 р. між цими ж сторонами укладено іпотечний договір, згідно якого [PERSON] (позичальник, іпотекодавець, відповідач) передав в іпотеку ВАТ «Сведбанк» (іпотекодержатель, позивач) належне йому на праві власності майно: квартиру № 30, загальною площею 49,1 кв. м., житловою площею 26,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: м. Тернопіль вул. Злуки, 31. Пунктом 12.3.1 іпотечного договору передбачено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому, згідно пунктів 12, 12.1. за вибором іпотекодержателя звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя може відбутись за рішенням суду. Також пунктом 11 іпотечного договору встановлено, що іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобовязання повністю або частково, у т.ч. якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобовязання, а також в інших випадках передбачених основним зобовязанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобовязання. При настанні зазначених випадків іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобовязання та зобовязань, передбачених цим договором, у строк, що не перевищує тридцяти календарних днів, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору. Сторони за взаємною згодою встановили, що визначений тридцятиденний строк починає підліковуватись з дати, що зазначена на квитанції, яка надається іпотекодержателю відділенням звязку при відправленні іпотекодавцю листа з вимогою про усунення порушення основного зобовязання з повідомленням про вручення, або дата, зазначена на такому листі, що отриманий іпотекодавцем особисто у іпотекодержателя. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно якого ПАТ «Сведбанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» усі права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами до позичальників (поручителів, заставо(іпотеко)давців), у тому числі до відповідача (іпотекодавця) [PERSON] Постановою Правління НБУ №150 від 02.03.2015р. віднесено ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №51 від 02.03.2015р. запроваджено тимчасову адміністрацію у ПАТ «Дельта Банк» та призначено уповноваженою особою Фонду [PERSON]. Згідно розрахунку позивача, станом на 28.07.2015 р. заборгованість відповідача за кредитним договором складає 816 481,00 грн., з яких: 761 552,55 грн. сума заборгованості за кредитом; 54 928,45 грн. сума заборгованості за відсотками Листом від 13.08.2015р. за №31.4-08/4746/15 уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» [PERSON] повідомив відповідача про те, що 25.05.2012р. між АТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги до боржників за кредитними та забезпечувальними договорами, зокрема ПАТ «Дельта Банк» замінило первісного кредитора та іпотекодержателя АТ «Сведбанк» по кредитному та іпотечному договорах з укладених з відповідачем. АТ «Дельта Банк» даним листом довело до відома відповідача, що за нею наявна прострочена заборгованість за кредитним договором, яка станом на 28.07.2015р. становить 2 185,84 доларів США. Позивач вимагав у відповідача погасити наявну заборгованість, а в разі незадоволення даної вимоги попередив, що буде захищати свої права в позасудовому чи судовому порядку на загальну суму заборгованості за кредитним договором, яка станом на 28.07.2015р. складала 37 008,01 доларів США. На підставі статті 35 Закону України «Про іпотеку» позивач також цим листом вимагає у відповідача в тридцятиденний строк виконати на користь АТ «Дельта Банк» вищевказані зобовязання за кредитним договором та попереджає, що в разі невиконання цієї вимоги розпочне процедуру звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно. Згідно висновку експерта за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи № 163/16-22 від 16.05.2016 р., - ринкова вартість квартири № 30 по проспекті Злуки, 31 в м. Тернополі на день проведення дослідження становить: 677 430,00 грн. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про необхідність відмовити у задоволенні позову. При цьому, суд виходив із наступного. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. За нормами ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов"язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з вимогами ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його в строк, встановлений договором. Положенням ст.610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов"язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов"язанння (неналежне виконання). Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. З метою забезпечення виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, 21.05.2008 р. між цими ж сторонами укладено іпотечний договір, згідно якого [PERSON] (позичальник, іпотекодавець, відповідач) передав в іпотеку ВАТ «Сведбанк» (іпотекодержатель, позивач) належне йому на праві власності майно: квартиру № 30, загальною площею 49,1 кв. м., житловою площею 26,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: м. Тернопіль вул. Злуки, 31. Частиною 2 ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині. Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст.36 ЗУ «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотеко держателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст.39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачене лише у ст.335 та 276 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.» Даної правової позиції дотримується Верховний суд України при вирішенні аналогічних відносин у провадженні №6-1851цс15від 30 березня 2016 року. Відтак оскільки позивачем обрано спосіб захисту права шляхом його (права власності) визнання, в задоволенні позову слід відмовити. Так як у задоволенні позову відмовлено, відповідно до статті 88 ЦПК України, судові витрати позивачу не відшкодовуються

Outcome: dismissed