Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

У березні 2013 року позивачка звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, в якому в порядку поділу майна просить визнати за нею право власності на: автомобіль «PORSHE CAYENNE», державний номерний знак [NUMBER]; автомобіль «MERSEDES-BENZ», державний номерний знак [NUMBER]; квартиру [ADDRESS]; автостоянку [ADDRESS], на третьому поверсі секції «Г» критої автостоянки; будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], загальною площею 340, 7 кв.м; нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 337, 4 кв. м; право власності на частку: в статутному капіталі ТОВ «Столиця-Центр Плюс» в розмірі 23 715 000 грн., що становить 93% статутного капіталу; в статутному капіталі ТОВ «Столиця-Цінні Папери» в розмірі 6 000 000 грн., що становить 60% статутного капіталу, виділити їй частку в нежилих приміщеннях виробничого комплексу [ADDRESS]; виділити частку в будівлі готельного комплексу за адресою: [ADDRESS], що зареєстрована за ТОВ «Столиця-Центр Плюс»; виділити частку в будівлі офісного центру за адресою: [ADDRESS]. При цьому відповідачу- ніякого майна. В подальшому позивач та її представники неодноразово уточнювали та змінювали позовні вимоги, суд згідно ст.10 ЦПК України сприяючи всебічному та та повному з'ясуванню обставин справи, неодноразово з'ясовував в чому полягають позовні вимоги, після чого представником позивачки остаточно підтримані позовні вимоги в редакції від 25.10.2013р. ( том ІІ, а.с.27-30), а також збільшені вимоги від 23.01.2014р. (т.ІІІ а.с.69-72), в яких просили: 1. Визнати за [PERSON] на підставі ст.57 СК України право особистої приватної власності на: - автомобіль «PORSHE CAYENNE», державний номерний знак [NUMBER]; - будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], загальною площею 340, 7 кв.м; - нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 337, 4 кв. м; - частину майнового комплексу, що розташований за адресою: [ADDRESS]. 2. Розділити майно, набуте під час шлюбу на підставі ст.70 СК України, з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини, виділивши [PERSON] в натурі: - автомобіль "MERSEDES-BENZ", легковий універсал-В, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]; - квартиру [ADDRESS], загальною площею 182,6 кв. м; - автостоянку [ADDRESS], на третьому поверсі секції "Г" критої автостоянки; 3. Стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію вартості частини майна, яка була відчужена [PERSON], у розмірі 5 364 800 грн 4. Стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію у розмірі 53 155 900 грн. 5. Визнати за [PERSON] право власності на: - нежитлову будівлю (літ. У) загальною площею 1204, 9 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. 6. Визнати за [PERSON] право власності на цінні папери: - ПАТ «Житомиргаз» в розмірі 6 210 штук, номінальною вартістю 297, 98 грн.; - ВАТ «Інститут Южніігіпрогаз» в розмірі 37 464 штук, номінальною вартістю 173, 03 грн.; - ВАТ «Алчевський коксохімічний завод», в розмірі 5 270 301 штук, номінальною вартістю 0, 2714 грн.; - ВАТ «Запоріжсталь», в розмірі 1 813 048 штук, номінальною вартістю 1, 44 грн. Відповідачем [PERSON] подано зустрічний позов до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, який також в подальшому уточнювався, та просив визнати за [PERSON] право власності на наступне майно: - автомобіль MERSEDES-BENZ, легковий універсал, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER]; - квартиру [ADDRESS]; - автостоянку [ADDRESS], на третьому поверсі секції «Г» критої автостоянки; - 1/2 частину нежитлового приміщення загальною площею 337,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - частину майнового комплексу, який розташований за адресою: [ADDRESS]. За [PERSON] просить визнати право власності на наступне майно: - автомобіль PORSHE CAYENNE, легковий універсал, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER]; - будинок загальною площею 340,7 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS]; - 1/2 частину нежитлового приміщення загальною площею 337,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Також просив поділити між сторонами в рівних частках боргові зобов'язання за кредитним договором № 530-ПК/07 від 28 грудня 2007 року, укладеним між [PERSON] та ВАТ АБ «Південний», борг перед [PERSON] у розмірі 1622840,11 доларів США, а саме по 811420,06 доларів США за кожною із сторін в гривневому еквіваленті на час ухвалення рішення. Суд, вислухавши сторони, їх представників , дослідивши письмові докази, оцінивши докази у сукупності, прийшов до наступних висновків. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.12.1989 року по 06.07.2012 р., шлюб розірвано за рішенням Печерського районного суду м. Києва ( том І а.с. 9-15). В період шлюбу сторонами придбано наступне майно: -квартиру [ADDRESS], загальною площею 182,6 кв. м (свідоцтво про право власності на квартиру серії КВ № 65302 від 29.01.2002 р., видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, зареєстрована на [PERSON], том І а.с. 22); -автостоянку [ADDRESS], на третьому поверсі секції «Г» критої автостоянки (свідоцтво про право власності серії САА № 869858 від 29.10.2003 р., видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, зареєстрована на [PERSON], том І а.с. 23); -нежитлове приміщення загальною площею 337,4 кв.м, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (договір купівлі-продажу від 16.11.1999 р., зареєстровано на [PERSON], вартість - 2750000 грн., том І а.с. 18-21); -частина майнового комплексу, що розташований за адресою: [ADDRESS], а саме корпус «В-1»; -автомобіль «PORSHE CAYENNE», легковий універсал, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 20.11.2006 р., зареєстрований на [PERSON] (том І а.с. 25); -автомобіль «MERSEDES-BENZ», легковий універсал-В, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 20.10.2011 р., зареєстрований на [PERSON] (том І а.с. 24). Вартість зазначеного майна визначена сторонами та визнана безпосередньо позивачкою в судовому засіданні. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.69 СК чоловік та дружина мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Ст. 57 СК України той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей. При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов'язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім'ї, які відповідно до закону мають право користування ним. Подружжям було придбано два автомобілі, які вони просять поділити. Позивачка [PERSON] просить не ділити ці автомобілі між ними шляхом визнання права власності за кожним, а на підставі ст. 57 СК України автомобіль «PORSHE CAYENNE» визнати особистою приватною власністю з тих підстав, що купувала його за власні кошти, отримані від підприємницької діяльності. На підтвердження цієї обставини послалась на довідку ДПІ у Печерському районі м.Києва ДПА України ( том ІІІ а.с.112). Але з цієї довідки вбачається, що як приватний підприємець вона отримувала виручку від реалізації товарів у 2007році, в той час як автомобіль був придбаний раніше у 2006 році. А тому даний доказ спростовує обґрунтування позивачки в цій частині, що автомобіль є її особистою приватною власністю. Інший автомобіль просить розділити на підставі ст. 70 СК України , відступити від рівності часток з урахуванням інтересів їхньої неповнолітньої дитини та виділити їй в натурі. Отже, два автомобіля і «PORSHE CAYENNE», і «MERSEDES-BENZ» є спільним майно подружжя та підлягають поділу. Враховуючи при цьому вимоги зустрічного позову, а також те, що вартість обох транспортних засобів однакова по 320 000,00 грн., з чим сторони визначились та погодились самостійно в судовому засіданні, як і з усією вартістю всього іншого майна, тому суд в порядку поділу майна визнає право власності за [PERSON] на автомобіль «PORSHE CAYENNE», а за [PERSON] право власності на автомобіль «MERSEDES-BENZ». На підставі ст.57 СК України позивачка просила визнати особистою приватною власністю і житловий будинок загальною площею 340,7 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з матеріалів справи, 1/2 частина будинку [ADDRESS], була успадкована [PERSON] після смерті матері (т.ІІ а.с.69). Іншу частину будинку у розмірі 1/2, житлова площа якого складала 28,2 кв.м, будинок був дерев'яний, їй було подаровано (договір дарування від 17.05.1997 року, том ІІ, а.с. 55). З матеріалів справи, зокрема свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.02.2009 (том ІІ, а.с. 59), проекту будинку (том ІІ, а.с. 133-142) вбачається, що вищевказаний будинок загальною площею 340,7 кв.м, житловою площею 112,9 кв.м побудовано у 2006 році. Згідно рішення виконкому Гостомельської селищної ради Київської області від 12.12.2003р. за №198 (т.ІІ а.с.144) наданий дозвіл на знесення старого будинку [ADDRESS] та дозвіл на будівництво нового. Це дає підстави вважати, що зі старого дерев'яного будинку збудовано новий і вже загальною площею 340,7 кв.м. А тому він входить до складу спільного майна подружжя, і підлягає поділу. А вимоги позивачки щодо визнання особистою приватною власністю задоволенню не підлягають. Стосовно нежитлового приміщення загальною площею 337,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивачка просила визнати особистою приватною власністю це приміщення на підставі ст. 57 СК України, оскільки воно придбане на підставі договору купівлі-продажу від 16.12.1999 року (том ІІ а.с. 65) за її особисті кошти від продажу однокімнатної квартири в с. Бородянка, що належала її батьку, fле доказів на підтвердження цього суду не надала. Крім того, немає доказів, що отримані від продажу своєї квартири у 1996 року батько віддав позивачці, а також те, що саме ці кошти через три роки були спрямовані на купівлю нежитлового приміщення загальною площею 337,4 кв.м., в м. Ірпінь Київської обл. А тому дане приміщення є спільною сумісною власністю подружжя. А факт набуття цього об'єкту на підставі договору купівлі-продажу на ім'я позивачки під час перебування у шлюбі не є достатньою підставою для визнання його особистим приватним майном. Як пояснював відповідач, це приміщення вони придбавали з аукціону, і позивачка не приймала навіть в цьому участі. Особистих коштів у позивачки не було, оскільки вона вийшла заміж у віці 17 років, а він був на той час військовослужбовцем. І лише через рік у 2000 році вона зареєструвалась як приватний підприємець в органах ДПС. Що стосується частини майнового комплексу, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Позивачка просила визнати цей комплекс особистою приватною власністю посилалась на факт придбання комплексу за власні кошти отримані від оренди приміщень в торгівельному центрі «Піраміда». Разом з тим, ані обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, як вбачається з тієї ж самої довідки про доходи, на яку посилалась позивачка (т.ІІІ а.с.112), її доходи становили, починаючи з 2007р. в сумі 497 770,94 грн., тоді як комплекс придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 30.05.2003р. (т.І а.с.176-177). Довідка про наявність власних коштів, на яку також посилається позивачка (том ІІІ а.с. 99) підтверджує лише наявність коштів на депозитному рахунку починаючи з 3 червня 2003 року, тоді як комплекс придбаний раніше -в травні 2003 року. До речі, рух по коштам, що вони знімались, не надано. У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Враховуючи зазначене, беручи до уваги, що все вищезазначене майно, яке позивачка [PERSON] просить визнати її особистою власністю, придбане під час перебування у шлюбі, а також те, що майно зареєстроване саме на її ім'я, це не є підставою для виключення майна зі складу спільного майна подружжя. Крім цього, в своїх позовних вимогах позивачка [PERSON] та її представники на підставі ч.3 ст. 70 СК України просили відступити від рівності часток з урахуванням інтересів їхньої неповнолітньої дитини, та виділити їй майно: автомобіль «MERSEDES-BENZ», квартиру [ADDRESS], автостоянку [ADDRESS] на третьому поверсі секції «Г » (т.ІІІ а.с. 69), на загальну суму 5 520 000,00 грн. і на цю суму зменшити розмір компенсації. Згідно ч 3. ст. 70 Сімейного кодексу України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бу ти збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непра цездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. При цьому, заявляючи вимогу про відступлення від рівності часток у зв'язку з тим, що з позивачкою проживає неповнолітня донька [PERSON], позивачкою взагалі не зазначено, чи сплачуються відповідачем аліменти, в якому розмірі та інше. Як з'ясовано в судовому засіданні від 11.02.2014 року позивачка зазначила, що є судове рішення про стягнення з [PERSON] аліментів в твердій грошовій сумі у розмірі 1210 грн., яке набрало чинності після апеляційного перегляду. Факти, визнані стороною, не підлягають доказуванню в розумінні ст. 61 ЦПК України. Проте, застосування частини 3. ст. 70 Сімейного кодексу України можливе лише за умов доведення стороною саме того, що отриманих аліментів недостатньо для утримання дитини, а позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини. Надані квитанції з магазину «Зара», проходження медичного обстеження та здача аналізів дитини в лабораторії «Євролаб» та мед клініці «Борис» в 2006-2007р. не підтверджують розмір витрачених аліментів, виписка з особового рахунку на ім.»я [PERSON] у ПАТ «Ерсте Банк» за період 2011-2013р. ( т.III а.с.154-156), на який вона посилалась як на доказ, не містить жодної назви призначення платежу і не підтверджують, що ці кошти витрачені на утримання дитини. Судом встановлено, що в період шлюбу відповідач [PERSON] став засновником та здійснив внески до статутних фондів наступних товариств: - Товариства з обмеженою відповідальністю «Столиця-Ріелтор» (витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - том І а.с. 28-29); - Товариства з обмеженою відповідальністю «Столиця-Центр» (витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - том І а.с. 32-33); - Товариства з обмеженою відповідальністю «Квант Оптимум» (витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - (том І а.с. 34-35); - Товариства з обмеженою відповідальністю «Східне вугілля» (витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - том І а.с. 36-37); - Товариства з обмеженою відповідальністю «Столиця-Центр Плюс» (витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - том І а.с. 38-39); - Товариства з обмеженою відповідальністю «Меридіан» (витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - том І а.с. 40-41); - Товариства з обмеженою відповідальністю «Столиця-Цінні Папери» (витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - том І а.с. 42-43). У відповідності до роз'яснень п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», статтею 12 Закону України «Про господарські товариства» встановлено, що власником майна, переданого йому засновниками і учасниками, є саме товариство. Вклад до статутного фонду товариства не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи зі змісту частин 2,3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. Проте таких вимог щодо поділу отриманих доходів позивачка не ставить, навіть після неодноразових з'ясувань судом на підставі ст.10 ЦПК, оголошених перерв в судових засіданнях, та уточнень вимог її представниками інформація щодо доходів товариств в матеріалах справи відсутня, отже позов в цій частині задоволенню не підлягає. Що стосується позовних вимог про визнання за позивачем права на грошову компенсацію вартості внесків до статутних капіталів товариств та майно, зареєстроване за підприємствами. Виходячи зі змісту ст. 61 СК, якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. Аналогічні роз'яснення містяться у п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Статтею 10 Закону України «Про господарські товариства» передбачено, що такий дохід може бути отриманий у вигляді частки розподілу прибутку товариства (дивідендів). Водночас, [PERSON]не заявлено позовних вимог щодо поділу одержаних [PERSON] доходів (дивідендів) від діяльності господарських товариств. Відповідно до п. 28 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 у разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. В судовому засіданні 11.02.2014 року [PERSON] на запитання представника відповідача чітко відповіла, що вона не стверджує, що кошти та майно вносились відповідачем в статутні капітали товариств усупереч інтересам сім'ї та, відповідно, не має наміру доводити такі обставини, оскільки такого не було. Тобто, можна зробити висновок, що кошти в статутні капітали товариств вносились в інтересах їх сім'ї, за згодою подружжя, отже позовні вимого в цій частині задоволенню не підлягають. Позовні вимоги [PERSON] щодо грошової компенсації вартості нерухомого майна: будівлі готельного комплексу за адресою: [ADDRESS], зареєстрована за ТОВ «Столиця - Центр Плюс», та частки в будівлі офісного центру за адресою: [ADDRESS], зареєстрована за ТОВ «Столиця - Цінні Папери» не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Як вбачається із Витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, до статутних фондів ТОВ «Столиця- Центр Плюс» та ТОВ «Столиця - Цінні Папери» [PERSON] вносились лише грошові кошти.Доказів того, що відповідачем до статутних фондів цих товариств вносилось майно у вигляді будівлі готельного комплексу за адресою: [ADDRESS] та частки в будівлі офісного центру за адресою: [ADDRESS], - позивачкою не надано. Згідно ст. 115 ЦК України товариство є власником: майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством в результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом. Отже, власниками зазначених спірних об'єктів нерухомого майна є товариства, а не сторони по справі. З таких самих підстав не підлягає задоволенню вимога про визнання права власності за [PERSON] (а йому сплатити компенсацію вартості) на нежитлову будівлю ( літера У), загальною площею 1204,9 кв. м. в [ADDRESS], вартість якої начебто складає 18 000 000,00 грн. 00 коп., оскільки вказане нерухоме майно належить на праві власності ТОВ «Столиця - Центр», що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності від 02 серпня 2011 року (т.ІІІ а.с.121) На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд не визнає особистою приватною власністю позивачки майно, а воно є спільною сумісною власністю подружжя. Щодо вимог зустрічного позову [PERSON] , слід зазначити наступне. З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та ВАТ АБ «Південний» укладений кредитний договір № 530-ПК/07 від 28 грудня 2007 року, зі строком повного повернення кредиту до 18 грудня 2009 року (том ІІІ а.с. 13-18). В забезпечення зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, між [PERSON]. та ВАТ АБ «Південний» укладено договір іпотеки, предметом якого є будівля, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ( т.ІІІ а.с. 22-28), що свідчить про укладення кредитного договору за згодою [PERSON] Згідно п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. З пояснень [PERSON] вбачається, що більша частина вказаних коштів була спрямована на збільшення статутного капіталу ТОВ "Столиця - цінні папери", 40% частки якого належали їй (протокол № 25 від 4 березня 2008 року підписувала вона особисто, про що заявила в судовому засіданні), на подорожі за кордон (зокрема, до США витрачали з її слів біля 100 000 доларів США). З вищевикладеного вбачається, що позивач не заперечує факт часткового використання кредитних коштів в інтересах родини, разом з тим у суду відсутні доказів, які б визначали у якій сумі отримані кредитні кошти не були витрачені на потреби сім'ї, та на які інші потреби могли бути використані, а отже суд приходить до висновку про те, що кредитні кошти були витрачені в інтересах сім'ї. Згідно із ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. 20 червня 2011 року між [PERSON] та АБ «Південний» укладено договір застави майнових прав на отримання грошових коштів за договором банківського вкладу. За цим договором заставою забезпечуються виконання зобов'язань позичальника, що випливають з кредитного договору №530-ПК/07 від 28 грудня 2007 року, укладеного між [PERSON] та АБ «Південний» (том ІІІ а.с.29-32) 20 червня 2012 року укладено договір про внесення змін та доповнень до договору застави. За цим договором заставою забезпечується виконання зобов'язань позичальника, що випливають з кредитного договору та всіх додаткових угод до нього, згідно з яким заставодержатель зобов'язується надати позичальнику кредит в сумі 1622840,11 доларів США з 28 грудня 2007 року з терміном повернення 19 грудня 2012 року ( том ІІІ а.с. 34-38) Згідно банківської виписки від 25 грудня 2012 року у зв'язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов'язань щодо своєчасного повернення кредитних коштів, банк примусово списав з рахунку [NUMBER] [PERSON] прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 1622840,11 доларів США(т.ІІІ а.с.41). Посилання [PERSON] на те, що на неї особисто покладено погашення заборгованості спростовується виконавчим листом та відкритим виконавчим провадженням Державної виконавчої служби України про солідарне стягнення з обох сторін заборгованості перед [PERSON] (т.І а.с. 186-187) Відповідно до ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем). Відповідно до п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Отже, на підставі викладеного, враховуючи те, що кредитні кошти були використані на потреби сім'ї, кредитний договір укладений зі згоди позивачки, а тому відповідно до Сімейного кодексу України, борги подружжя також враховуються при поділі майна. Вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Враховуючи зазначене, аналізуючи зібрані докази, суд приходить до висновку, що первісний позов та зустрічний позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання щодо поділу майна, суд виходить з визначеної сторонами його вартості, за [PERSON] визнати право власності на : - Автомобіль PORSHE CAYENNE, легковий універсал, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER], вартість якого складає 320 000, 00 грн.; - Будинок загальною площею 340,7 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS], вартість якого складає 2 000 000 грн. 00 коп. - 1/2 частину нежитлового приміщення загальною площею 337,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], вартість якого складає 2 750 000 грн. 00 коп. (1/2 частина дорівнює 1 375 00 ргн.00 коп.) А всього на суму 3 695 000, 00 грн. В порядку поділу майна визнати за [PERSON] право власності на : - Автомобіль MERSEDES-BENZ, легковий універсал, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER], вартість якого складає 320 000, 00 грн.; - Квартиру [ADDRESS], вартість якої складає 1 800 000 грн. 00 коп.; - Автостоянку [ADDRESS], на третьому поверсі секції «Г» критої автостоянки, вартість якої складає 149 980 грн. 40 коп.; - 1/2 частину нежитлового приміщення загальною площею 337,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], вартість якого складає 2 750 000 грн. 00 коп. (1/2 частина дорівнює 1 375 00 ргн.00 коп.); - частину майнового комплексу, який розташований за адресою: [ADDRESS], вартість якого складає 50 019, 60 грн. (п'ятдесят дев'ять тисяч дев'ятнадцять ) грн. 60 коп. А всього на суму 3 695 000, 00 грн. А також порівну підлягають поділу боргові зобов»язання перед [PERSON] у розмірі 1622840,11 доларів США, а саме по 811420,06 доларів США за кожною із сторін в гривневому еквіваленті на час ухвалення рішення (100 долар США - 903,7700 грн. ), що дорівнює по 7 333 370, 99 грн. з кожного. Враховуючи викладене,

Outcome: partial