Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

Позивач звернулися до суду з даною позовною заявою, обґрунтовуючи, яку зазначив, що більше п'яти років працював в колгоспі «Придніпровський». 24 лютого 1998 року відбулися загальні збори колективного сільськогосподарського підприємства «Придніпровське». На даних зборах відбулося жеребкування щодо нумерації земельних паїв господарства на території Щербанівської сільської ради. Позивачу по справі, була визначена земельна ділянка [ADDRESS], 11 березня 2002 року видала позивачу земельний сертифікат на земельний пай серії [NUMBER].Позивач з часом втратив сертифікат, в зв'язку з чим подав оголошення про визнання його недійсним. Після подачі оголошення про визнання сертифіката недійсним позивач почав збирати повторно документи та звертатися до відповідачів. При зверненні було встановлено, що земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,9497 га. в межах Щербанівської сільської ради Обухівського району Київської області вже сформована так як їй присвоєний кадастровий номер [NUMBER], що підтверджується копією витягу з Державного земельного кадастру, але позивачу не можуть її оформити так як [PERSON] втратив сертифікат на пай. Листом №60/07-22/237 від 19 січня 2018 року Обухівська районна державна адміністрація Київської області повідомила позивача що для оформлення права на земельну частку (пай) необхідне рішення суду. Просить позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, подав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, та просить визнати за ним право на земельну ділянку частку (пай). Представник відповідача, Щербанівської сільської ради Обухівського району Київської області в судове засідання не з'явився, подав суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутності, позов визнав. Відповідач Обухівська районна державна адміністрація про розгляд справи повідомлялось належним чином, в судове засідання свого представника не направило. Заяв, клопотань суду не подало. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] більше п'яти років працював в колгоспі «Придніпровський», що підтверджується довідкою №22 від 03 березня 2012 року (а.с.42). Зборами колективного сільськогосподарського підприємства «Придніпровське», 24 лютого 1998 року відбулося жеребкування щодо нумерації земельних паїв господарства на території Щербанівської сільської ради. Позивачу по справі, була визначена земельна ділянка №456 площею 2,95 га., що підтверджується копією витягу з протоколу загальних зборів №1 від 24 лютого 1998 року, довідкою відповідача №90 від 11 жовтня 2017 року та схемою викопіювання (а.с.43-45). На підставі вищезазначених документів, відповідач, Обухівська районна державна адміністрація Київської області, 11 березня 2002 року видала позивачу земельний сертифікат на земельний пай серії [NUMBER]. З часом позивач втратив сертифікат, в зв'язку з чим подав оголошення про визнання його недійсним, що підтверджується копією газети «Обухівський край» №28 від 06 квітня 2007 року (а.с. 46). Після подачі оголошення про визнання сертифіката недійсним, як вбачається з матеріалів справи позивач звертався до відповідачів для отримання правовстановлюючих документів. При зверненні було встановлено, що земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,9497 га. в межах Щербанівської сільської ради Обухівського району Київської області вже сформована так як їй присвоєний кадастровий номер [NUMBER], що підтверджується копією витягу з Державного земельного кадастру, але позивачу не можуть її оформити так як він втратив сертифікат на пай (а.с.47). Згідно ст.78 ЗК України встановлено, що право власності на землю-це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Громадяни України, відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, а згідно ст.19 Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, таким чином основним документом, який підтверджується право власності особи на земельну ділянку є відповідний державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Крім цього згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону, відповідно до п.п. „а","б" ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, а згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.22 Земельного кодексу України в редакції від 13 березня 1992 року, який діяв на час розпаювання земель колективної власності, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі на місцевості і одержання документа, що посвідчує це право. Указом Президента України «Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року визначено коло осіб, які мають право на земельний пай, а саме «право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства відповідно до списку, що додається до Державного акту на право колективної власності на землю». Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Згідно роз'яснень викладених в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Позови громадян, пов'язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо. Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Рішення суду про визнання права на земельну частку (пай) відповідно до ч. 1 ст. 2 вищевказаного Закону є документом, що посвідчує право на земельну частку (пай). Згідно ч. 2 ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав ( п. а ч. 3 ст. 152 ЗК України). Згідно ч.2 ст.3 Конституції України - права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки, усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Згідно ч.ч.1,4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2,4,7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позивач довів належними і допустимими доказами своє право на земельну ділянку (пай). Враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: approved