Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

У квітні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON], обґрунтовуючи свої вимоги неналежним виконанням відповідачем кредитних зобов'язань, просило стягнути з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором б/н від 19.04.2007 року, яка виникла станом на 31 липня 2013 року у сумі 31 245 грн. 67 коп., яка складається з: 9 569,01 грн. - заборгованість за кредитом, 14 929,08 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 4 783,50 грн. -заборгованість за комісією, 500 грн. - штрафу (фіксована складова), 1464,08 грн. штрафу (процентна складова) та судові витрати. У травні 2014 року [PERSON] подала до суду зустрічний позов, в якому просила визнати недійсним укладений нею з ПАТ КБ „ПриватБанк" кредитний договір від 19.04.2007 року, посилаючись на те, що їй не була надана інформація, передбачена ст.11 Законом України „Про захист прав споживачів", не дотримано обов'язкової письмової форми договору, документи не були вручені їй в оригіналі, недосягнення всіх істотних умов договору. Справа розглядалась судами неодноразово. Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07 травня 2015 року позов ПАТ КБ „ПриватБанк" задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ „ПриватБанк" 9 569,01 грн. боргу за кредитним договором; в задоволенні решти вимог відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат; в задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні всієї суми заборгованості та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги банку у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд не звернув уваги, що між банком та відповідачем укладений договір банківського обслуговування, про припинення дії якого не заявила жодна із сторін, Суд не взяв до уваги отриману відповідачем картку з кінцевим строком дії до 04/11 року, що свідчить про помилковий висновок суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення з врахуванням позиції, що викладена в ухвалі суду касаційної інстанції по цій справі. [PERSON] наполягає на тому, що в останнє користувалась кредитною карткою в червні 2009 року та що сам кредитний договір від 19.04.2007 року ж недійсним. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 30 червня 2015 року рішення Чернігівського районного суду від 07 травня 2015 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ „ПриватБанк" про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ „ПриватБанк" 288 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом, здійснено перерозподіл судових витрат; в іншій частині рішення суду залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року задоволено касаційну скаргу ПАТ КБ „ПриватБанк"; рішення апеляційного суду Чернігівської області від 30 червня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В судовому засіданні представник ПАТ КБ «ПриватБанк» апеляційну скаргу підтримав та наголошував на обґрунтованості позовних вимог. Стверджував, що строк позовної давності не пропущений, оскільки термін дії картки - квітень 2011 р., а в суд банк звернувся саме у квітні 2014 р. Просив стягнути суму заборгованості у повному обсязі. Пояснив, що після квітня 2011 р. картка не перевипускалась і нової картки [PERSON] не отримувала. Представник [PERSON] вимоги банку вважає необґрунтованими та стверджувала, що останній платіж на картковий рахунок [PERSON] здійснила у червні 2009 р., а позивач звернувся в суд з цим позовом у квітні 2014 р., пропустивши строк позовної давності, тому просила у задоволенні позову банку відмовити. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Частина 1 ст. 303 ЦПК України передбачає, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до ст.213 ЦК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проте, зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає. Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлено, що сторони перебували у цивільно-правових договірних правовідносинах. Зокрема, 19.04.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладений договір про надання банківських послуг, за умовами якого відповідачеві було видано платіжну картку із встановленим кредитним лімітом, тобто сторони уклали кредитний договір, який складається із анкети-заяви, Умовам надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифами банку, за умовами якого відповідач отримала кредит у сумі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів у розмірі 36 % річних. Згідно вказаної заяви [PERSON] підтвердила, що ознайомилась та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку, які були надані йому у письмовій формі, про що свідчить її підпис (а.с.17). Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Факт отримання від ПАТ КБ „ПриватБанк" грошових коштів [PERSON] не заперечувався. В подальшому, а саме 27.12.2007 року кредитний ліміт на кредитній картці [PERSON] було збільшено до 8000 грн.; 26.09.2008 року - до 10 000 грн. У квітні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у зв'язку з невиконання відповідачем умов кредитного договору у [PERSON] станом на 31.07.2013 року виникла заборгованість у розмірі 31 245 грн. 67 коп., яка складається з: 9569 грн. 01 коп. - заборгованість за кредитом, 14 929 грн. 08 коп. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 4 783 грн. 50 коп. - заборгованість по комісії, 500 грн. штрафу (фіксована складова), 1464 грн. 08 коп. штрафу (процентна складова) та судові витрати. Відповідно до ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Із виписки по рахунку [PERSON], яка була надана ПАТ КБ „ПриватБанк", встановлено, що останнє зняття коштів з кредитної карти здійснено [PERSON] 29 січня 2009 року у сумі 10 грн., а останнє погашення боргу -04 червня 2009 року в сумі 800 грн. Як убачається з розрахунку заборгованості, наданого банком, станом на 31.07.2013 р. у [PERSON] утворилась заборгованість: 9569 грн. 01 коп. - заборгованість за кредитом за період з 31.03.2009 р. по 30.04.2011 р.; 14929грн.08 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 24.03.2008 р. по 31.07.2013 р.; 4783 грн. 50 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом за період з 05.03.2009 р. по 31.07.2013 р.; заборгованість по штрафам - 500,00 грн. - фіксована частина, 1464,08грн. -процентна складова за період з 05.03.2009 р. по 31.07.2013 р. (а.с.6-15). Зазначені обставини в апеляційному суді сторони не спростовували і не заперечували. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом, зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно зі ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Враховуючи, що останній платіж по поверненню кредиту відповідачем [PERSON] було здійснено 04 червня 2009 року, то у ПАТ КБ „ПриватБанк" виникло право пред'являти вимоги до боржника про виконання порушеного зобов'язання щодо повернення кредиту, в тому числі процентів за користування кредитом, починаючи з 05 червня 2009 року протягом наступних трьох років - по 05 червня 2012 року. Після червня 2009 року ніяких операцій по банківській карті [PERSON] не здійснювала і після закінчення строку дії картки у квітні 2011 року нової картки не отримувала. Зазначені обставини в апеляційному суді сторони не заперечували. ПАТ КБ „ПриватБанк" звернулось до суду з даним позовом 18 квітня 2014 року, що підтверджується штампом відділення зв'язку на конверті (а.с.34), тобто поза межами строків позовної давності. Зазначені обставини справи не були досліджені судом першої інстанції у повному обсязі, що призвело до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову. Враховуючи вищевикладене, на підставі ч.ч.1,4 ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача заборгованості по кредиту підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк». Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «ПриватБанк», суд виходив з відсутності законних підстав для визнання договору від 19.04.2007 року недійсним, оскільки такі вимоги не грунтуються на матеріалах справи і не відповідають вимогам закону. Апеляційний суд погоджується з такими висновками оскаржуваного рішення з огляду на наступне. Згідно ст. 6, ч.1 ст. 626, ст. 627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За положеннями ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Таким чином, виходячи з аналізу зазначених норм права, істотними умовами кредитного договору є розмір грошових коштів, які надають позичальнику, а також розмір процентів, які останній зобов'язаний сплатити. Особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту визначено Законом України „Про захист прав споживачів". Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин встановив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні. За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Положеннями ст. 229 ЦК України встановлено правові наслідки правочину, який вчинений під впливом помилки. Згідно до ст. 230 ЦК України встановлено правові наслідки правочину, вчиненого під впливом обману. Зазначені норми матеріального закону є імперативними і довільному та розширеному тлумаченню не підлягають. Відтак, обман і помилка є самостійними підставами для визнання правочину недійсним. Згідно до положень ч. 1 ст. 230 ЦК України замовчування стороною існування наявності обставин, які мають істотне значення і можуть перешкоджати вчиненню правочину, є обманом. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 229 ЦК України підставою недійсності правочину визначено істотні обставини, якщо особа помилилася щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використовувати за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. При цьому нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсними окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, за умови, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЗУ „Про захист прав споживачів" в редакції чинній на час укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та з'ясування, в чому саме полягає порушення його законних прав. Необхідність встановлення причинно - наслідкового зв'язку у договірних правовідносинах у разі порушення законних прав позивача в зв'язку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів вбачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, №6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та №6-110 цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року. Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом достовірно встановлено, що волевиявлення [PERSON] на укладення кредитного договору на умовах та з урахуванням отриманої від банку інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів", та отримання згідно умов договору грошових коштів, її згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами договору підтверджуються наявними в матеріалах справи фінансовими документами щодо систематичної сплати протягом тривалого часу періодичних платежів згідно умов договору. Здійснюючи погашення кредиту [PERSON] фактично підтверджувала відсутність порушення її законних прав та інтересів саме при укладенні договору. Здійснення проплат по кредиту позичальником [PERSON] припинено лише у червні 2015 року. Своїми підписами на заяві про отримання кредиту позичальник [PERSON] фактично підтверджувала своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків. Таким чином, аргументи апеляційної скарги [PERSON] про відсутність в договорі інформації про розмір кредиту, розмір кредитного ліміту, є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи. Рішення суду в частині вирішення позову [PERSON] є законним та обгрунтованим.

Outcome: partial