Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON] в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення, в якому, уточнивши позовні вимоги, просила зобовязати відповідача усунути перешкоди в користуванні нею та її неповнолітніми дітьми житлом, що знаходиться в [ADDRESS], шляхом вселення її та її неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у дану квартиру та передання їй ключів від неї. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що рішенням Здолбунівського районного суду Рівненською області від 12 листопада 2004 року її батькам [PERSON] та [PERSON] було виділено по 50/100 частин всього будинковолодіння, що знаходиться за адресою вул. Дорошенка, 5 у с. Здовбиця Здолбунівського району Рівненської області. Зазначила, що з дитинства весь час вона проживала із батьками у зазначеному будинку. У травні 2007 року відповідач викинув з виділених йому судовим рішенням кімнат речі, що належали їй та її неповнолітнім дітям, замурував двері та вибив нові. З того часу батько не допускає їх у належні йому кімнати, створює перешкоди та поставив замки на двері, у звязку з чим потрапити до даного приміщення вони не можуть. Повідомила, що на даний час у них немає постійного місця проживання та вивушені постійно переходити від одних знайомих до інших. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON], позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та додаткових обгрунтуваннях до цього позову, просили задовольнити позов. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали в повному обсязі, просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Також відповідач подав письмові заперечення проти позову, та додатково пояснив, що відсутні будь-які правові підстави для вселення позивача з дітьми в частину житлового будинку, який належить йому на праві приватної власності. Зазначив, що жодних обовязків перед повнолітньою донькою, а тим більше перед її дітьми він не має. Також повідомив, що речі позивачки та її дітей із виділених йому судовим рішенням кімнат він не викидав, а переніс їх у частину будинку, що належить її матері [PERSON], оскільки дочка перешкоджала йому проживати. Вказав на те, що [PERSON] зверталася до нього з приводу надання ключів від спірного приміщення у 2017 році на День незалежності України, однак він останній відмовив. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], представника відповідача [PERSON], допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають до задоволення з наступних підстав. Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією із яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч. 1 ст. 81, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як убачається, рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 12 листопада 2004 року, що набрало законної сили, між [PERSON] та [PERSON], які доводяться батьками позивачці, поділено житловий будинок № 5 із господарськими будівлями та спорудами в с. Здовбиця Здолбунівського району Рівненської області, вул. Дорошенка, зокрема на користь [PERSON] виділено жилу кімнату 1-8, жилу кімнату 1-6, сарай-літню кухню "Б", гараж "б", погріб "РГ-Б", 1\\2 частину: колодязя "Г", огорожі №1, замощення І і ІІ, вбиральні, що становить 50\\100 частин всього нерухомого майна (а.с. 64-66). \~ Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК Укаїни обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Про право приватної власності відповідача на дані будівлі та споруди свідчить і витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.04.2014 року, індексний номер 20067903 (а.с. 16). Також судом встановлено, що позивач [PERSON] є матірю неповнолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що стверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а.с. 3, 4, 5). Згідно довідок Здовбицької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області від 08.05.2017 року № 718 (а.с. 9) та від 30.06.2017 року № 1026 (а.с. 7) за адресою с. Здовбиця, вул. Дорошенка, 5, до складу сімї (зареєстрованих) належать власники [PERSON], [PERSON], дочка [PERSON] та внуки [PERSON], [PERSON], [PERSON] В 2014 році, за результатами розгляду заяви відповідача, рішенням виконкому Здовбицької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області від 21 лютого 2014 року № 14, частині житлового будинку, власником якого є [PERSON], присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] (а.с. 15). Відповідно до норм ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Судом достовірно встановлено, що відповідачем чиняться перешкоди позивачці та її неповнолітнім дітям у користуванні спірним житлом, а саме [ADDRESS], в результаті чого останні не мають змоги проживати в ньому. Так, на вхідних дверях до вказаного приміщення відповідач встановив замки, ключі від яких передати позивачці відмовився, що у судовому засіданні останнім не заперечувалося. Обставини того, що відповідач чинить перешкоди [PERSON] та її неповнолітнім дітям в користуванні вказаним житлом стверджуються копією акту від 31 травня 2007 року (а.с. 8), копією заяви [PERSON] від 31 травня 2007 року (а.с. 72), копією акту обстеження матеріально-побутових умов сімї від 25.02.2013 року (а.с.10-12) та показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які в судовому засіданні не були спростовані. При цьому, суд враховує те, що позивач [PERSON] та її неповнолітні діти іншим житлом не забезпечені, і такого у власності не мають. Доказів, які б свідчили про протилежне судом в судовому засіданні не здобуто. Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. За згодою власника будинку ( квартири) член його сімї вправі вселити в займане ним приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. За змістом зазначених норм матеріального права, відсутність або наявність факту реєстрації за місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на житло. Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Окрім цього, суд приймає до уваги, що згідно ст. 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Також член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2 ст. 405 ЦК України). Разом з тим, суду не надано доказів, що відповідачем ставилося питання у судовому порядку про виселення позивачки з спірного житла із зазначених вище підстав, або втрати права позивачкою на користування даним житлом. Норми процесуального права передбачають, що обставини справи з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, жодних доказів, які б спростовували доводи позивача та її представника [PERSON] не надано, а судом їх не встановлено. Виходячи з наведеного, на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилалися позивач та її представник, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. При ухваленні рішення суду, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають до стягнення на користь позивача понесені нею судові витрати на сплату судового збору у розмірі 640 грн.

Outcome: approved