Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

10.12.2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з цивільним позовом "про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок нещасного випадку та професійного захворювання" до відповідача Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Пролетарському районі м. Донецька посилаючись на наступне. Позивач [PERSON], тривалий час перебував в трудових відносинах з різними вугледобувними підприємствами Донецької області. Працюючи на шахті " Заперевальна-2" Шахтоуправління "Донбас", 15.03.2002 року, внаслідок обвалення породи, з позивачем трапився нещасний випадок та він отримав відкритий зі зміщенням перелом 3-4 пґясткових кісток лівої кісті. Був терміново доставлений до лікарні, де йому зробили відповідну операцію. За наслідками травмування складено акт форми Н-1 про нещасний випадок, затверджений керівником підприємства 15.03.2002 року. Висновком СМЕК у 2002 році, за наслідками травмування на виробництві, позивачу було первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності. Внаслідок тривалої праці в умовах впливу шкідливих факторів та тяжкої фізичної праці позивач отримав захворювання, а саме : "хронічний обструктивний бронхіт пилової етіології у фазі затихаючого загострення, емфізему легенів,легеневу недостатність 1-2 ступенів", що підтверджується Актом розслідування професійного захворювання по формі П-4, складеного 28.02.2003 року. Внаслідок зазначеного професійного захворювання, 18.03.2003 року висновком МСЕК серія 2-18 АВ № 070031 позивачу первинно встановлена стійка втрата працездатності 45% та по травмі 2002 року повторно встановлено 15%, що складає 60 % втрати професійної працездатності по сукупності - безстроково, визнано інвалідом 3-ї групи та визначена потреба у додаткових видах допомоги, такі як санаторно-курортне лікування, нагляд у пульманолога та травматолога. Протипоказаний тяжкий фізичний труд та праця в підземних умовах. Позивач вважає, що за шкоду завдану йому внаслідок професійного захворювання та нещасного випадку, встановлено стійку втрату працездатності у розмірі 60 % і тривалість його страждань, що складає близько 12 років, відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу моральну шкоду в розмірі 25000 грн. Позивач просить стягнути з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Пролетарському районі м. Донецька на його користь моральну (немайнову) шкоду в розмірі 25000,00 грн. Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явився, надавши до суду заяву, відповідно до якої, просив розглянути справу за його відсутності, за участю його представника. (а.с. 50) Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі договору, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Пролетарському районі м. Донецька Войтух Р.К., яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечувала проти задоволення позовних вимог, надала письмові заперечення, відповідно до яких вважає, що розмір моральної шкоди є необґрунтованим, оскільки позивач не надав доказів заподіяння йому моральної шкоди. Так, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що моральна шкода заподіяна умовами виробництва. Таким чином, дії відділення не можуть бути підставою для заподіяння позивачеві моральної шкоди (а.с.36-38). Суд, заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] тривалий час перебував в трудових відносинах з різними вугледобувними підприємствами Донецької області, про що свідчить трудова книжка (а. с. 7-10 ). Відповідно до Акту № 89 про нещасний випадок від 15.03.2002 року (а.с.11-12) на шахті "Заперевальна-2" відбулось обвалення породи, у результаті чого позивач [PERSON] отримав відкритий зі зміщенням перелом 3-4 п'ясткових кісток лівої кісті. Як вбачається з цього ж акту, особа, яка допустила порушення законодавства про охорону працю є позивач [PERSON] Внаслідок тривалої праці в умовах впливу шкідливих факторів та тяжкої фізичної праці позивач отримав захворювання, а саме : "хронічний обструктивний бронхіт пилової етіології у фазі затихаючого загострення, емфізему легенів,легеневу недостатність 1-2 ступенів", що підтверджується відповідними дослідженими у судовому засіданні медичними документами (а.с.17,20-30) та медичною карткою позивача, у зв'язку із чим, 28.02.2003 року комісією з розслідування професійних захворювань складений акт, відповідно до якого вказане захворювання встановлено професійним (а.с. 14). Відповідно до даного акту вид професійного захворювання у позивача [PERSON] виникло за обставини недосконалості технології ведення гірничих робіт, не ефективність наявних засобів пилоподавлення. Виконання виробничих операцій в запиленому (вугільний пил від 20-360 мг/м3) середовищі 60% робочого часу. Відповідно до висновку лікарняно-експертної комісії від 12.02.2003 року № 366 (а.с.16) встановлено, що позивачу протипоказана робота у підземних умовах, у контакті з пилом, токсичними газами, робота в несприятливих метеоумовах, тяжкий фізичний труд та направлено на МСЕК (а.с. 16). Внаслідок зазначеного професійного захворювання, 18.03.2003 року висновком МСЕК серія 2-18 АВ № 070031 (а.с. 17) позивачу первинно встановлена стійка втрата працездатності 60 % безстроково з 18.03.2003 року (з яких 45% за професійним захворюванням та 15% по травмі на виробництві), група інвалідності 3, та визнана потреба у медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні. Доводи відповідача щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди з Відділення виконавчої дирекції в Пролетарському районі м. Донецька фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України не відповідають фактичним обставинам та чинному законодавству. Згідно Ухвали Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнового) шкоди", спори про відшкодування заподіяного фізичній особі моральної шкоди розглядаються, якщо право на його відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або витікає з його положень, а також у випадках, передбачених законодавством. Згідно статті 9 Закону України "Про охорону праці " прийнятого 14.10.1992 року № 2694-XII, "відшкодування шкоди, заподіяної працівникові унаслідок пошкодження його здоров'я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань". Згідно ч.2 ст. 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі,крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Частина 3 даної статті передбачає, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Положення ст.ст. 21, 28, 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" № 1105-14, прийнятого 23 вересня 1999 року, в редакції, що діяла до прийняття Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23.02.2007 року № 717-V, передбачали, що моральна шкода, заподіяна умовами виробництва відшкодовується Фондом соціального страхування від нещасних випадків. Відповідно до даних норм, сума страхової виплати за моральну (немайновий) шкоду визначається в судовому порядку і не може перевищувати 200 (двохсот) мінімальних розмірів заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від яких-небудь інших страхових виплат. За змістом ст.ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України " Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності " право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у томі числі, виплати за моральну шкоду, виникає з дня встановлення особі такої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Згідно ЗУ "О загальнообов'язковому державному соціальному страхуванні від нещасних випадків на виробництві і професійних захворюваннях, які послужили причиною втрати працездатності", а саме ст. 15 - страхування від нещасного випадку здійснює Фонд соціального страхування від нещасних випадків - некомерційна самоврядна організація, яка діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням; згідно ж п. 9 ст. 17 Фонд створює резерв засобів для забезпечення виконання завдань страхування від нещасних випадків, передбачених статтею 1 цього Закону; а стаття 1 передбачає відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові унаслідок травми на виробництві. Крім того, в п. 7 Статуту Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України, затвердженого Ухвалою Правління цього Фонду, вказано, що одним з основних напрямів діяльності Фонду є відшкодування матеріальної і моральної шкоди застрахованим особам і, відповідно п. 8 Статуту, Фонд зобов'язаний своєчасно і в повному об'ємі відшкодувати грошову суму за моральну шкоду за наявності факту спричинення цієї шкоди потерпілому. Згідно статті 13 Закону України "Про страхування", страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, які заподіяли застрахованому професійно обумовлену фізичну або психічну травму при обставинах, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення і соціальних послуг. Згідно Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року в справі по конституційному зверненню Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини 3 статті 34 Закони про страхування (дане рішення КСУ є офіційним тлумаченням частини 3 статті 34 Закони про страхування, обов'язково до застосування на території України і оскарження не підлягає) при настанні нещасного випадку, навіть за відсутності втрати працездатності працівником Фонд зобов'язаний компенсувати понесену моральну шкоду, заподіяну шкідливими умовами роботи на виробництві. У відповідності зі ст.ст. 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві та профзахворювання складається, зокрема, у фізичному болі, душевних стражданнях, що він зазнав у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Згідно п.6,9 Ухвали пленуму Верховного суду України № 4 з 31.03.1995 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнового) шкоди" - при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у зв'язку з виконанням ним трудових обов'язків, суд повинен виходити з того, що потерпілий має право звертатися з позовними вимогами до суду безпосередньо. Розмір моральної шкоди визначається судом залежно від характеру і об'єму страждань (фізичного, душевних, психічних і так далі), характеру немайнових втрат (в даному випадку втрата працездатності). Згідно Конституції України, а саме ст. 64 конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, окрім випадків, передбачених Конституцією України; ст. 46 Громадяни мають право на соціальний захист, який включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, із-за незалежних від них обставин, а також в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних і інших джерел соціального забезпечення. У відповідності ж із статтями 1, 3, 21, ч. 4 ст. 43, ч.1 ст. 46 Конституцій України, Україна як соціальна держава, зміст і напрям діяльності якої визначають права і свободи людини і їх гарантії, проголосила право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, який включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності і тому подібне. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних і інших джерел соціального забезпечення (частина друга статті 46 Конституцій України). Відповідно до вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні суперечок про його цивільні права і обов'язки має право на справедливий і відкритий розгляд в перебігу розумного терміну судом, встановленим законом. При цьому застосовується практика Європейського суду з прав людини в національному судочинстві, як інструмент функціонування Конвенції, яка є частиною національного законодавства. Виходячи з матеріалів справи "Бурдов проти Росії" Страсбург, 7 травня 2002 року, Європейський суд прийшов до висновку, що унаслідок виявлених порушень, які не можна вважати виправленими тільки завдяки визнанню судом наявності правопорушення заявник отримав певну моральну шкоду. Враховуючи що позивач до теперішнього часу отримує моральні страждання, то суд повинен керуватися при визначенні суми відшкодування моральної шкоди принципом справедливості, як того вимагає ст. 41 Конвенції. Посилання відповідача на відсутність висновку МСЕК щодо факту спричинення позивачу моральної шкоди, суд не може прийняти до уваги, оскільки позивачу встановлено стійку часткову втрату працездатності, сам факт ушкодження здоров'я свідчить про заподіяння моральної шкоди та є очевидним. Що стосується посилань представника відповідача на те, що оскільки [PERSON] отримав травму на виробництві, то заподіяна йому шкода випливає з трудових правовідносин і повинна відшкодовуватися роботодавцем, що не створив безпечних умов праці, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Конституційний суд України в своєму рішенні від 08.10.2008 року у справі № 1-32/2008 зміни до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", на яких представник відповідача ґрунтує свої заперечення, визнав таким, що відповідають Конституції України з огляду на те, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодувати моральний збиток за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). За вимогами ст. 237-1 КЗпП України у випадку, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвій зв'язків і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя, відшкодування морального збитку здійснюється власником підприємства. Як зазначалося вище, позивачу [PERSON] встановлена стійка втрата працездатності 60 % безстроково з 18.03.2003 року. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача ще до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23.02.2007 року № 717-V, яким було виключено обов'язок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України по сплаті сум відшкодування моральної шкоди застрахованим особам. Тож, суд вважає, що обов'язок по відшкодуванню позивачу моральної шкоди слід покласти на відповідача - Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Пролетарському районі м. Донецька. Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, суд враховує ступінь втрати [PERSON] професійної працездатності, встановлений висновком МСЕК у загальному розмірі 60%, наявність вини позивача [PERSON] в отриманні ним травми на виробництві, яка потягла втрату професійної працездатності на 15%, ту обставину, що неможливо відновити втрачене здоров'я, та виходячи з засад виваженості, розумності та справедливості, як того вимагає ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме у розмірі 14 000 грн. На підставі викладено,

Outcome: partial