Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до Релігійної організації «Релігійна громада Церкви Ісуса Христа Святих Останніх Днів в м. Біла Церква» про зобов'язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн. та стягнення судових витрат по справі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він проживає в [ADDRESS] та є її власником з 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності, яка розташована на третьому поверсі. З липня 2004 року над квартирою позивача на четвертому поверсі у квартирі №29 протягом усього дня відбуваються релігійні богослужіння відповідача, ступінь гучності та характер галасу яких виходить за межі побутового спілкування. Неодноразові звернення позивача до відповідачів зменшити рівень гучності богослужінь не дали позитивного результату. Також внаслідок звернень позивача правоохоронними органами проводились роз'яснювальні бесіди із представниками релігійної громади, які погоджувались із скаргами, але рівень шуму зменшувався лише на нетривалий час. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просить зобов'язати відповідача провести будівельні роботи для покращення звукоізоляції між квартирами [ADDRESS]. Крім того, позивач посилається на те, що внаслідок порушення режиму тиші у житловому приміщенні, на ґрунті постійної напруги від підвищеного рівня шуму та безсонних ночей його все частіше почало турбувати серце. Позивач затикає вуха від шуму, проте вібрація від грюкання відчувається все одно. Вказані обставини проживання у власній квартирі спричиняють позивачу моральну шкоду, яку він оцінює в 5000 грн. та просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю, з підстав викладених у позові та просили їх задовольнити. Відповідач повторно не з'явився в судове засідання, про місце і час судового розгляду повідомлявся належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. На підставі положень ст.ст. 224-226 ЦПК України, за згодою представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Як встановлено судом позивач проживає та є власником квартири [ADDRESS], яка розташована на третьому поверсі. Поверхом вище, в квартирі 29 зазначеного будинку провадяться релігійні обряди, ступінь гучності та характер галасу яких, на думку позивача, виходить за межі побутового спілкування. Відповідно до доказів, що містяться в матеріалах справи, зазначена квартира належить Громаді Церкви Ісуса Христа Святих Останніх днів м.Біла Церква. Позивач звертався з приводу даних обставин до представників відповідача у справі, а також до правоохоронних органі, однак богослужіння не припинились. Як вбачається з відповіді начальника Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 26.05.2004 року №53/Г-983 квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності общині Церкви Ісуса Христа Святих останніх днів. В квартирі проживають місіонери зазначеної церкви, з якими проведено профілактичні бесіди. Крім того, згідно відповіді т.в.о. начальника Голосіївського управління поліції ГУ НП у м. Києві від 08.08.2016 року №Г-2870/125/47/04-2016 на повторні звернення позивача із мешканцями квартири [ADDRESS] проведено профілактично -роз"яснювальну роботу щодо недопущення порушення вимог законодавчих та інших правил додержання тиші у населених пунктах і громадських місцях. Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Відповідно до ст. 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров'я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов'язкова. Згідно зі статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу думки, совісті та релігії. Це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно. Свобода сповідувати свою релігію, переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. З Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання. Згідно ст. 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації" релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного і того ж культу, віросповідання, напрямку, течії або толку, які добровільно об'єднались з метою спільного задоволення релігійних потреб. Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості. Згідно із ст. 21 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійні організації мають право засновувати і утримувати вільно доступні місця богослужінь або релігійних зібрань, а також місця, шановані в тій чи іншій релігії (місця паломництва). Богослужіння, релігійні обряди, церемонії та процесії безперешкодно проводяться в культових будівлях і на прилеглій території, у місцях паломництва, установах релігійних організацій, на кладовищах, в місцях окремих поховань і крематоріях, квартирах і будинках громадян, а також в установах, організаціях і на підприємствах за ініціативою їх трудових колективів і згодою адміністрації. Як вбачається з наведеного, законодавство України надає право релігійним організаціям безперешкодно проводити богослужіння у квартирах та будинках громадян. При цьому жодних вимог щодо облаштування приміщення додатковим захистом для зменшення рівня гучності богослужінь законом не встановлено. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб права, та інтереси юридичних осіб державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законом. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів наведено в ст. 16 ЦК України, який не містить такого способу захисту як зобов"язання суб'єкта цивільних правовідносин вчинити дії. Крім того ст. 16 ЦК України передбачено право суду захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як вбачається із змісту статті 24 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації та громадяни при здійсненні будь-яких видів діяльності з метою відвернення і зменшення шкідливого впливу на здоров'я населення шуму, неіонізуючих випромінювань та інших фізичних факторів зобов'язані: здійснювати відповідні організаційні, господарські, технічні, технологічні, архітектурно-будівельні та інші заходи щодо попередження утворення та зниження шуму до рівнів, установлених санітарними нормами; забезпечувати під час роботи закладів громадського харчування, торгівлі, побутового обслуговування, розважального та грального бізнесу, культури, при проведенні концертів, дискотек, масових святкових і розважальних заходів тощо рівні звучання звуковідтворювальної апаратури та музичних інструментів у приміщеннях і на відкритих площадках, а також рівні шуму в прилеглих до них жилих і громадських будівлях, що не перевищують рівнів, установлених санітарними нормами; вживати заходів щодо недопущення впродовж доби перевищень рівнів шуму, встановлених санітарними нормами, в таких приміщеннях і на таких територіях жилих будинків і прибудинкових територіях; Шум на захищених об'єктах при здійсненні будь-яких видів діяльності не повинен перевищувати рівнів, установлених санітарними нормами для відповідного часу доби. У нічний час, із двадцять другої до восьмої години на захищених об'єктах забороняються гучний спів і викрики, користування звуковідтворювальною апаратурою та іншими джерелами побутового шуму, проведення салютів, феєрверків, використання піротехнічних засобів. Наказом Головного державного санітарного лікаря СРСР від 03.09.1984 р. №3077-84 затверджено «Санітарні норми допустимого шуму в приміщеннях жилих та громадських будівель та на території житлової забудови», яким встановлено науково обґрунтовані норми рівня допустимого шуму в житлових приміщеннях. Відповідно до вищенаведених норм встановлені максимально допустимий рівень шуму квартир -в день 55 децибел, в ночі (з 22.00 до 8.00) - до 45 децибел. Таким чином, чинне законодавство України передбачає виключно обов'язок власників житлових приміщень дотримуватись санітарних вимог щодо допустимого рівня шуму у різні періоди доби та не покладає обов'язку щодо влаштування додаткової звукоізоляції на власників таких приміщень, у зв'язку із чим, суд вважає вимоги позивача в частині зобов'язання провести будівельні роботи та покращити звукоізоляцію між квартирами такими, що не підлягають задоволенню. За ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Для настання цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування як моральної шкоди необхідна наявність наступних обставин: наявність такої шкоди, протиправність дій або бездіяльності її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями та наявність вини. Оскільки в ході судового розгляду зазначені обставини не знайшли свого підтвердження, суд приходить до висновку про необґрунтованість і недоведеність заявлених позивачем вимог щодо відшкодування моральної шкоди, в зв'язку з чим позов в цій частині не підлягає задоволенню.. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed