Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовною заявою до Державного підприємства "Завод ім.В.О. Малишева", у якій, з урахуванням уточнень, просить суд поновити позивачу строки звернення до суду, установлені статтею 233 КЗпП України, пропущені з поважних причин; визнати звільнення позивача з Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» за скороченням штатів незаконним, проведеним без законної підстави; визнати наказ про звільнення позивача з посади провідного математика за скороченням штатів від 20.06.2011 р. незаконним, виданим з порушенням ст.ст. 40 та 42 КЗпП України без законної підстави, та скасувати його; поновити позивача з 21.06.2011 року на посаді провідного математика - керівника групи Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» або на аналогічній посаді, зазначивши про негайне виконання рішення в цій частині; відновити становище, яке існувало до порушення трудових прав позивача та закону з боку Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева», тобто до розірвання з позивачем трудового договору, укладеного 28.08.1973 р., шляхом зобов'язання вказаного підприємства укласти з позивачем трудовий договір з визначенням за позивачем посади провідного математика - керівника групи, або аналогічної посади; стягнути з відповідача на користь позивача 27 480 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21.06.2011 року за один рік; стягнути з відповідача на користь позивача 20 000 грн. в якості відшкодування спричиненої позивачу незаконним звільненням моральної шкоди; стягнути з відповідача на користь держави судовий збір та на користь позивача судові витрати. В обґрунтування свої вимог позивач зазначив, що на ДП "Завод імені В.О. Малишева" вона працювала з 28.08.1973 року. 20.06.2011 року позивач була без законної підстави звільнена з підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату відповідно до наказу № 112 від 20.06.2011 р. В березні 2012 р. їй стало відомо, що відповідачем було внесено зміни до штатного розкладу та відновлено дві штатні одиниці на посади провідного математика, а потім без повідомлення позивача про відновлення двох таких посад та без вжиття заходів до поворотного прийняття позивача на вакантну посаду, на неї було переведено працівників відділу №68, де працювала позивач. Позивач звернулась до відповідача з заявою про прийняття її на роботу згідно до ст. 42 КЗпП України. У відповіді від 23.03.2012 року №949-2/19 на адресу позивача заступник генерального директора відповідача з адміністративно-правових питань та безпеки Е.Проуторов підтвердив, що двоє працівників - [PERSON] та [PERSON] були переведені у 2012 році на посади провідних математиків як працівники, тривалий час працюючі у відділі. Однак, всупереч ст. 42-1, 43 КЗпП України, ст.21 Конституції України, відповідач незаконно відмовив позивачу в реалізації її переважного права на укладення трудового договору. Також зазначає, що незаконним звільненням з роботи, їй було спричинено моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях, істотному погіршенні здоров'я, та позбавленні певних благ. Таким чином, вважає звільнення незаконним, а наказ відповідача від 20.06.2011 року №112 таким, що підлягає скасуванню. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Пояснили, що позивач звільнена за скороченням штату, а фактично було скорочення чисельності, тобто звільнення проведено з порушенням законодавства та відповідно є незаконним. Також вказали, що при звільнені не було встановлено, що інші працівники, які залишилися працювати мають більш високу продуктивність праці, а взагалі у позивача більш вища кваліфікація, що також не було враховано при її звільненні. Позивач також пояснила, що при звільненні її було попереджено за 2 місяці. З наказом про звільнення ознайомлена 20.06.2011 року та в цей же день їй була видана трудова книжка. 11.05.2012 року звернулася до суду з позовом про зобов'язання відповідача укласти трудовий договір, який залишений без розгляду за її заявою. З вказаним позовом звернулася до суду лише 13.11.2013 року, оскільки дізналася, що завод працює та отримує прибуток. Представник відповідача у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просила справу розглядати без участі представника відповідача. В наданих в судовому засіданні від 14.02.2014 року запереченнях просила в задоволенні позову відмовити. Також просила застосувати строк позовної давності, про що надала письмову заяву. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, вивчивши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до трудової книжки судом встановлено, що позивач 28.08.1973 року прийнята на роботу до відповідача до відділу № 67 на посаду інженера-математика. 14.03.2001 року позивача призначено на посаду начальником бюро з розрахунку та веденню цін та нормативів на готову продукцію відділу 68. 01.07.2005 року у зв'язку з реструктуризацією підприємства переведена у відділ 68 провідним математиком - керівником групи. Як вбачається з копії наказу №393 від 24.03.2011 року «Про вдосконалення структури кадрів» з метою оптимізації роботи підприємства одним із заходів є виключення зі штатного розкладу службовців всіх вакантних позицій у строк до 20.04.2011 року. Також наказано затвердити скочення чисельності керівників та спеціалістів підприємства (додток№1). Працівників, що виявили бажання працювати на підприємстві на вакантних посадах, переоформити та за необхідності перевчити. Згідно до додатку №1 до вказаного наказу підлягають скороченню чисельність керівників та спеціалістів, зокрема у відділі 68 - 8 осіб. Наказом №25 від 10.01.2012 року «Про зміну структури управління підприємством» з метою приведення чисельності та згідно переліку керівників, що підлягають переводу у спеціалісти (додаток№1), внести зміни до штатного розкладу службовців (п.5 наказу). Відповідно до переліку керівників, які підлягають переводу у спеціалісти, що викладений у додатку №1 до наказу №25 від 10.01.2012 року, підлягає переводу, зокрема, у відділі 68 (а.с.59) На виконання вимог ст. 40, 42, 49-2 КЗпП України 18.04.2013 р. [PERSON] була офіційно повідомлена про майбутнє скорочення, що підтверджується повідомлення з підписом позивача про ознайомлення. Відповідно до подання від 20.06.2011 р. зазначено, що позивач не має переважного права на залишення на роботі. При прийнятті рішення про скорочення позивача враховано кваліфікацію, продуктивність праці, досвід роботи, своєчасність та якість виконання роботи. Позивачу були запропоновані всі вільні вакансії на підприємстві. Позивач від запропонованих робіт та перенавчання відмовилася, про що був складений Акт від 20.06.2011 р. Частиною 1 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Таким чином, відповідачем при скороченні були дотримані вимоги законодавства України. Обґрунтовуючи позов, позивач зазначила, що зі штатного розкладу відділу виключається лише дві штатні одиниці - математик 1-ї та математик 2-ї категорій. Інші штатні одиниці провідного математика-керівника групи та провідного математика, а також одна штатна одиниця математика 1 категорії та одна штатна одиниця математика 3 категорії зі штатного розкладу виключені не були, тобто не скорочені. Тому підставі для звільнення за скороченням штатів відсутня, оскільки штатну одиницю провідного математика - керівника групи скорочено не було. Між тим, як зазначалося вище, наказом №393 від 24.03.2011 року «Про вдосконалення структури кадрів» та наказом №25 від 10.01.2012 року «Про зміну структури управління підприємством» проведено скорочення чисельності керівників та спеціалістів підприємства. Також, судом досліджено штатний розклад відділу інформаційних технологій 68, де працювала позивач (а.с.51), та встановлено, що підставі наказу №393 від 24.03.2011 року виключено наступні одиниці: з управління - заступник начальника відділу по проектуванню та програмуванню, з групи з розрахунку та веденню цін та нормативів на готову продукцію - математик 1 та 2 категорій, а всього виключається 26 одиниць працівників, з яких - керівників - 5, спеціалістів - 21. Як було встановлено у судовому засіданні, до загальної кількості працівників, які скорочуються - із 26 працівників, входить і позивач. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 4 0 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Зазначене свідчить, що скорочення чисельності працівників реально відбулось. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» 9 від 06.11.1992 року розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Також, відповідно до роз'яснень, викладених в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.111992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вбачається, що одночасно з попередженням про звільнення працівнику пропонується робота за відповідною професією, і тільки за відсутності такої роботи - інша робота, яка є на підприємстві. Тобто працівнику необхідно пропонувати не тільки роботу за його спеціальністю, але й іншу вакантну посаду, нижчу за рангом, або нижче оплачувану роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду роботи й стану здоров'я. При цьому мається на увазі, що роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії, які може виконувати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичної особи. Позивачу були запропоновані всі наявні вакансії, що підтверджується звітом про наявність вакансій станом на 30.05.2011 року (а.с.65-66), однак остання від запропонованих посад відмовилася згідно до акту від 20.06.2011 року (а.с.64). Тому суд вважає, що відповідач виконав ст. 49-2 КЗпПУ. Окрім того, у з в'язку з тим, що позивач не є членом профспілки, тому не потрібно згоди профспілкової організації (профспілкового представника) на її звільнення у зв'язку зі скороченням штату працівників. Відповідно до ст. 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Згідно службової записки начальника відділу від 24.05.2011 року встановлено, що згідно до наказу №393 від 24.03.2011 року у групі з розрахунку цін та нормативів на готову продукцію відділу інформаційних технологій 68, до складу якої входять [PERSON], [PERSON] та [PERSON], прийнято рішення про включення до списків на скорочення [PERSON] При прийнятті рішення спільно з цеховим комітетом керувалися досвідом роботи працівників групи, кваліфікацією, віком, своєчасним та якісним виконанням роботи, покладеної на групу та збереженням здорового клімату у групі. Зазначене свідчить, що процедура звільнення позивачки була проведена без порушень норм КЗпП України. Однак, як встановлено у судовому засіданні звільнення позивача проведено у зв'язку зі скороченням чисельності, а у наказі про звільнення підставою є скорочення штату. Так, скорочення чисельності та скорочення штату - поняття не тотожні. Чисельність працівників - це списочний склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату представляє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. Згідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.111992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Таким чином, суд приходить до висновку, що при звільненні позивача у наказі про звільнення зазначена невірна підстава звільнення, що є підставою для зміни формулювання причин звільнення. Однак, суд зазначає, що позивачем пропущений встановлений законодавством строк для звернення до суду за захистом порушених прав позивачем. Так, звільнення позивача відбулося 20.06.2011 року, позивач з вказаним наказом була ознайомлена 20.06.2011 року, що підтверджується її підписом у наказі, що не заперечувалося і позивачкою у судовому засіданні, та трудову книжку остання отримала також 20.06.2011 року. Вперше до суду за захистом порушеного права позивач звернулася 11.05.2012 року, що підтверджується копією позовної заяви, яка міститься на а.с. 127-128, провадження у справі відкрито за ухвалою суду 22.06.2012 року (а.с.129). Згідно ухвали суду від 10.06.2013 року, позов [PERSON] залишений без розгляду за заявою позивача, поданою нею у судовому засіданні. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Статтею 234 цього кодексу визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. На підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач надала лише дві виписки з амбулаторної картки від 10.11.2011 року КЗОХ «Харківської міської поліклініки №5» та 24.07.2012 року КЗОХ «Харківської міської поліклініки №22», з яких встановлено, що 10.11.2011 року знаходилася на прийомі та рекомендована наступна консультація у грудні 2011 року, та що з 28.05. по 12.06.2012 року знаходилася на стаціонарному лікуванні, та також що прийому та обстеженні у лікарів. Окрім того, у судовому засіданні позивач пояснила, що про порушення своїх прав при звільненні вона була обізнана під час звільнення, оскільки вважала його незаконним. Вперше звернулася до суду 11.05.2012 року, оскільки дізналася, що на підприємство на посади приймаються працівники, однак, 10.06.2013 року залишила свій позов без розгляду. А з відповідним позовом звернулася до суду 13.11.2013 року, оскільки дізналася що завод працює та отримує прибутки. Згідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Таким чином, суд зазначає, що позивачем місячний строк звернення до суду, встановлений ст. 233 КЗпП України, пропущений без поважних причин, належних доказів поважності причин пропуску строку, який становить більше ніж два роки, окрім медичних довідок, що вказані вище, не надано, а тому підстав для поновлення строку суд не вбачає. На підставі зазначеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимог щодо визнання звільнення позивача з Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» за скороченням штатів незаконним, проведеним без законної підстави, визнання наказу про звільнення позивача з посади провідного математика за скороченням штатів від 20.06.2011 р. незаконним, виданим з порушенням ст.ст. 40 та 42 КЗпП України без законної підстави, та скасувати його. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників та штатний розпис. Тобто право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу, внесення змін у штатний розпис є беззаперечним правом власника або уповноваженого ним органу. Стосовно посилання позивача про поворотне прийняття на роботу, суд зазначає наступне. Позивач звернулася до підприємства із заявою, у якій просила прийняти її на роботу на посаду провідного математика на підставі ст. 42-1 КЗпП України. Статтею 42-1 КЗпП України передбачено, що працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації. У відповідь на заяву позивача підприємство повідомило, що поворотного прийняття на роботу працівників у відділ 68 на посаду провідного математика не відбувається та посада провідного математика відсутня. На цій підставі Позивач звернулася до суду з вимогою зобов`язати ДП «Завод ім. В. О. Малишева» повторно прийняти її на роботу до відділу № 68 на посаду провідного математика. Протягом року з моменту звільнення Позивача до відділу № 68 ДП «Завод ім. В. О. Малишева» прийнято на роботу заступника начальника відділу та чотирьох молодих спеціалістів, які прибули на підприємство за трьохсторонніми договорами та направленнями ВУЗів, а саме: 1. [PERSON] - прийнятий на роботу 28.11.2011 р. на посаду заступника начальника відділу; 2. [PERSON] - прийнята на роботу 17.10.2011 р. на посаду інженера-програміста 3 категорії (угода про працевлаштування фахівця з вищою освітою за замовленням юридичної особи № 14дп від 12.01.2011 р.); 3. [PERSON] - прийнятий 08.08.2011 р. на посаду інженера-програміста 3 категорії (угода про працевлаштування фахівця з вищою освітою за замовленням юридичної особи № 15дп від 12.01.2011 р.); 4. [PERSON] - прийнята на роботу 19.07.2011 р. на посаду інженера-програміста 3 категорії (угода про працевлаштування фахівця з вищою освітою за замовленням юридичної особи № 39дп від 15.02.2011 р.); 5. [PERSON] - прийнята на роботу 19.07.2011 р. на посаду інженера-програміста 3 категорії (угода про працевлаштування фахівця з вищою освітою за замовленням юридичної особи № 40дп від 15.02.2011 р.); Трьохсторонні договори із зазначеними особами було укладено ще до звільнення позивача, тобто ще до скорочення штату та зазначені особи були прийняті на інші посади, а не на посади провідних математиків. Відповідач не здійснював нового набору працівників, а лише виконував прийняті свої зобов'язання відповідно до умов вищезазначених угод про працевлаштування фахівця з вищою освітою за замовленням юридичної особи. В 2012 р. [PERSON] та [PERSON] (працівники відділу № 68) були переведені з посад математиків 1 категорії на посаду провідних математиків, як працівники, які тривалий час працюють на підприємстві. 14.03.2012 р. позивач звернулася із заявою на адресу підприємства з проханням прийняти її на роботу у відділ № 68 на посаду провідного математика, посилаючись на ст. 42-1 КЗпП України та її першочергове право на укладання трудового договору при повторному прийняті на роботу. Але, як було зазначено вище, працівники не приймалися на роботу на посаду провідного математика, а були прийняті на посади інженерів-програмістів 3 категорій та заступника начальника відділу. А двом працівникам: [PERSON] та [PERSON] було підвищено категорію та з математиків 1 категорії їх було переведено на провідних математиків. Тобто, нового набору працівників на посаду провідного математика та відновлення вакантної посади провідного математика не здійснювалося. Оскільки, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про визнання звільнення позивача незаконним та визнання наказу про звільнення позивача з посади провідного математика за скороченням штатів від 20.06.2011 р. незаконним, та скасувати його, а вимоги щодо поновлення позивача з 21.06.2011 року на посаді провідного математика - керівника групи Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» або на аналогічній посаді, зазначивши про негайне виконання рішення в цій частині, відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав позивача та закону з боку Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева», тобто до розірвання з позивачем трудового договору, укладеного 28.08.1973 р., шляхом зобов'язання вказаного підприємства укласти з позивачем трудовий договір з визначенням за позивачем посади провідного математика - керівника групи, або аналогічної посади, стягнення з відповідача на користь позивача 27 480 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21.06.2011 року за один рік, стягнення з відповідача на користь позивача 20 000 грн. в якості відшкодування спричиненої позивачу незаконним звільненням моральної шкоди, є похідними від первісних, то суд приходить до висновку про відмову у їх задоволенні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed