Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на спадкове майно , в обґрунтування своїх вимог вказуючи на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] , якій за життя на праві власності належав житловий будинок [ADDRESS]. Після смерті матері позивачка звернулася до Юр»ївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину у вигляді належної матері земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Однак, у видачі додаткового свідоцтва про право на спадщину у вигляді належного матері житлового будинку [ADDRESS] позивачці було відмовлено, через відсутність у останньої правовстановлюючого документу на вказаний житловий будинок, через що позивачка позбавлена можливості реалізувати свої спадкові права в повному обсязі та змушена звертатися до суду. Посилаючись на ст. ст. 16, 1262, 1296, 1297 ЦК України позивачка, з урахуванням поданих уточнень до позовних вимог (ас.73), просила визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 46, 2 кв. м., житловою площею 31,8 кв. м. , в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON]. В судове засідання позивачка [PERSON] не з»явилася, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутності, при цьому позовні вимоги повністю підтримала та судові витрати просила залишити за нею (ас. 108). Відповідач по справі Олексіївська сільська рада Юр»ївського району Дніпропетровської області в судове засідання не з»явилися, надали суду заяву про розгляд справи в їх відсутності, при цьому позовні вимоги повністю визнали (ас.45, 91). Третя особа по справі Юр»ївська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області в судове засідання не з"явилися, надали суду телефонограму про розгляд справи в їх відсутності, проти заявлених вимог не заперечували (ас.90). Третя особа по справі Реєстраційна служба Юр»ївського районного управління юстиції Дніпропетровської області, що були залучені до участі в справі на підставі ухвали суду від 02.06.2014 року (ас. 61, 62 ), в судове засідання не з"явилися, надали суду телефонограму про розгляд справи в їх відсутності, при цьому проти позовних вимог заперечень не мали (ас.89). Суд знаходить можливим розглянути дану справу у відсутності не з"явившихся сторін по справі , на підставі наявних у ній письмових матеріалів про права та взаємовідносини останніх, при цьому відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснює фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного: - так, згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 23.01.2003 року (ас.9), мати позивачки [PERSON] померла [INFO]. З матеріалів спадкової справи № 125/2005 до майна померлої [INFO] [PERSON], що надана Юр»ївською районною державною нотаріальною конторою (ас.93-107), вбачається, що після смерті матері позивачка спадщину прийняла на підставі п.1 ч.1 ст. 549 ЦК України 1963 року, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, при цьому заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом подала до нотаріальної контори 08.08.2005 року (ас.95) та 08.08.2005 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на належне померлій матері майно у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 8,006 га, розташованої на території Олексіївської сільської ради Юр»ївського району (ас. 92). Інших спадкоємців , окрім позивачки, не встановлено. 05.03.2014 року позивачка звернулася до Юр»ївської державної нотаріальної контори з заявою про видачу їй додаткового свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] на майно у вигляді належного останній житлового будинку [ADDRESS], однак, постановою нотаріуса Юр»ївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Пасевіна А.О. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.03.2014 року (ас.11), позивачу відмовлено у видачі додаткового свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлої [PERSON], у зв»язку з відсутністю у позивачки правовстановлюючого документу на житловий будинок. В судовому засіданні встановлено, що за життя матері позивачки [PERSON] дійсно на праві власності належав житловий будинок [ADDRESS] та дане підтверджено в судовому засіданні наступними доказами: - витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно якого вбачається, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 02.09.1991 року, виданого Павлоградським райвиконкомом , є власником житлового будинку [ADDRESS] (ас.8); - рішенням виконавчого комітету Павлоградської районної ради народних депутатів від 16.01.1991 року № 17 «Про визнання права власності на житлові будинки за громадянами Олексіївської сільської ради Павлоградського ( нині Юр»ївського) району», згідно якого за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок (ас.10); - довідкою КП Павлоградське МБТІ від 16.04.2014 року, згідно якої право власності на будинок [ADDRESS] станом на 02.09.1991 року , зареєстроване за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 02.09.1991 року Павлоградським райвиконкомом згідно рішення від 16.01.1991 року за № 17 (ас.12); - копією технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] , виготовлений на ім»я [PERSON] . (ас.13-17); - інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно якої [PERSON] на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 46, 2 кв. м., житловою площею 31,8 кв. м. (ас.58). Згідно вимог ст. 49 Закону України «Про нотаріат», зі змінами і доповненнями станом на 01.02.2010 року, нотаріус, який вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України. Позивачка не надала нотаріусу правовстановлюючі документи на житловий будинок належний спадкодавцю, а саме свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок видане 02.09.1991 року Павлоградським райвиконкомом Дніпропетровської області , а відтак позбавлена можливості реалізувати свої спадкові права та отримати відповідне свідоцтво про право на спадкове майно у вигляді належного спадкодавцю жилого будинку [ADDRESS], при цьому належність даного будинку саме матері позивачки [PERSON] доведена в судовому засіданні вище переліченими доказами та у суду сумнівів не викликає. На основі викладеного, суд приходить до висновку, що спадкодавець в особі [PERSON] на час своєї смерті мав право на спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS] та був його власником , при цьому таке право в порядку спадкування перейшло до позивача. Оскільки спадкодавець [PERSON] помер в [INFO], то до відносин спадкування слід застосувати норми ЦК України в редакції 1963 року. Так, відповідно до ст. 524 ЦК України ( в редакції 1963 року) спадкування здійснюється за законом та заповітом. Відповідно до ст. 527 ЦК України (1963 року) спадкоємцями можуть бути особи, які були живими на момент смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 529 ЦК України (1963 року) при наслідуванні за законом спадкоємцями першої черги є діти померлого. Згідно ст. 548 ЦК України ( в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. Не допускається прийняття спадщини під умовою або із застереженнями. Прийняття спадщини повинно бути беззастережним, безповоротним та безумовним. Не допускається відмова від раніше прийнятої спадщини, відміна вчиненої раніше відмови, а також прийняття спадщини в частині її. Якщо спадкоємець прийняв частину майна, то він вважається таким, що прийняв спадкове майно в цілому. Згідно ст. 549 ЦК України ( в редакції 1963 року) вважається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Відповідно до ст. 560 ЦК України (1963 року) спадкоємці можуть отримати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, що прийняли спадщину, строком не обмежена. За викладених вище обставин, враховуючи, що до позивача перейшло право на житловий будинок , що належав спадкодавцеві за життя , але позивач не має можливості подати до нотаріальної контори правовстановлюючий документ на житловий будинок належний спадкодавцю та отримати такий в даний час неможливо , у зв»язку зі смертю власника будинку , суд знаходить, що питання належності цього майна має вирішуватися у судовому порядку, оскільки рішення суду буде правовстановлюючим документом для оформлення права власності на це майно. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача ґрунтуються на вимогах діючого законодавства. Відтак, право позивача підлягає захисту, шляхом визнання за ним права власності на належний спадкодавцю житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS]. Однак, визнаючи за позивачем право власності на вказаний житловий будинок, суд не включає до складу господарських будівель останнього самовільно збудований на території вказаного домоволодіння сарай під літ »Е» (ас.8, 58) та гараж під літ. »Ж» (ас.14), оскільки у разі якщо спадкодавець здійснив самочинне будівництво до спадкоємців переходить не право власності на вказані споруди, а право власності на будівельні матеріали, обладнання , тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Відтак, вимоги позивача підлягають до часткового задоволення. Враховуючи волю позивача, суд знаходить можливим судові витрати залишити за останнім (ас.108).

Outcome: partial