Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

02 березня 2020 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою в якій просив скасувати арешт майна та оголошення заборони на його відчуження накладений постановою відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції від 16 лютого 2001 року, зареєстрованого 18 березня 2004 року за №1244499 Обухівської районної державної нотаріальної контори Київської області на все майно [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 24.04.1998 року разом зі своєю родиною, третіми особами, без самостійних вимог на стороні позивача отримали свідоцтво про право власності на житло, квартиру за адресою: [ADDRESS] . В лютому 2020 року позивач готуючи документи для укладення договору дарування нерухомого майна звернувся до нотаріуса, яка при відкритті державних реєстрів виявила, що на вказану квартиру накладений арешт постановою Обухівського міськрайонного управління юстиції від 16 лютого 2001 року в зв`язку з примусовим виконанням вироку Обухівського районного суду Київської області від 04.12.2000 року відносно [PERSON] , який є сином позивача, але не є власником квартири, на яку було накладений арешт. Тому позивач не має можливості реалізувати своє право, щодо розпорядження нерухомим майном. 06 березня 2020 року ухвалою судді відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 26 березня 2020 року ухвалою судді закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник відповідача Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) Прізов В.І. до суду не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Треті особи, без самостійних вимог на стороні позивача до суду не з`явились, подали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги просили задовольнити. Враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, а перешкод для розгляду справисудом не встановлено, суд вважає за можливе здійснювати розгляд у судовому засіданні без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16.02.2001 року державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Обухівського районного управління юстиції при примусовому виконанні вироку по справі №1-240 від 04.12.2000 року Обухівського районного суду про конфіскацію майна, що належить на праві приватної власності засудженому [PERSON] винесено постанову та накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , [INFO] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] . З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 201475115 вбачається, що підставою обтяження є: постанова Державної виконавчої служби, об`єкт обтяження є: нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] було накладено арешт. Відповідно розпорядження (наказу) Обухівського комбінату комунальних підприємств ЖКК №2 від 27.05.1998 року №2299 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтва на право власності на житло - квартиру [ADDRESS] . 24.02.2020 року актом складеним комісійно депутатом Обухівської міської ради [PERSON] та помічниками депутата на предмет реєстрації та проживання [PERSON] вбачається, що останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак з 2010 року по даний час не проживає, оскільки перебував в місцях позбавлення волі. Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 3 червня 2016 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуючись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи з вказаних положень, враховуючи, що власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , є позивач та треті особи по справі, а боржником за виконавчим провадженням, згідно якого накладено арешт на квартиру, є його син [PERSON] , який відповідно до свідоцтва про право власності на житло не був і не є власником вищевказаної квартири, тому є всі підстави для задоволення позовних вимог позивача. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилався позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, отже позовні вимоги позивача ґрунтуються на вимогах закону, приймаючи до уваги викладене та те, що іншим шляхом права позивача на майно захистити неможливо, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved