Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

04 червня 2020 року позивачка звернулася до Березнегуватського районного суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своєї заяви вказала, що перебувала у шлюбі з [PERSON] з 05 листопада 1968 року. Від шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . На праві спільної сумісної власності їм належала квартира [ADDRESS] . [INFO] син помер. Одружений він не був та дітей не мав. Після його смерті вона стала спадкоємцем І черги за законом, фактично прийняла спадщину, однак не оформила її. 26 листопада 2019 року вона звернулася до приватного нотаріуса для оформлення спадкових прав, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено, оскільки останнім місцем проживання сина було місто Севастополь. На підставі зазначеного, просила визнати за нею право власності на спадщину за законом після смерті сина [PERSON] , який помер [INFO] та чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , яка складається з права спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . 21 вересня 2020 року позивачка направила до суду заяву про залишення без розгляду позовної вимоги щодо визнання за нею права власності на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , яка складається з права спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] та хвалою суду від 21 вересня 2020 року вказана вимога була залишена без розгляду (а.с.40, 42). Позивачка в судове засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила суд задовольнити позовні вимоги щодо визнання за нею права власності на спадщину за законом після смерті сина [PERSON] (а.с.41). Представник Березнегуватської селищної ради в судове засідання також не з`явився, до суду направив заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував (а.с.39). У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази суд доходить наступного. З матеріалів справи, а саме копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 29 жовтня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану м. Севастополь слідує, що [INFO] в м. Севастополь (АР Крим), помер [PERSON] (а.с.8). Після його смерті відкрилась спадщина на право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , що належало йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно розпорядження Березнегуватської селищної ради народних депутатів Березнегуватського району Миколаївської області № 142 10 листопада 1993 року (а.с.9). Копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом ЗАГСу Березнегуватського райвиконкому 19 квітня 1977 року за актовим записом № 32 книги реєстрації актів про народження підтверджується, що позивачка є матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с.6). З довідки, виданої Березнегуватською селищною радою Миколаївської області 13 листопада 2019 року за № 3108 вбачається, що позивачка зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] з 24 травня 1990 року по теперішній час, а значить є спадкоємцем І черги померлого та фактично прийняла спадщину, оскільки на час смерті сина вступила в управління та володіння спадковим майном(а.с.23). 26 листопада 2019 року позивачка звернулася за оформленням спадкових прав, однак приватним нотаріусом Березнегуватського районного нотаріального округу Миколаївської області Бондар Н.В. їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сина, оскільки останнім місцем його проживання було м. Севастополь (а.с.25). Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі і визнання права. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Згідно ч.1 ст.524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За правилами статті 525 ЦК УРСР передбачено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини, відповідно до ст.526 ЦК УРСР, визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу). В силу ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (в тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частині, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР, спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у правах про спадкування" від 30 травня 2008 року за №7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Питання щодо місця відкриття спадщини, яка знаходиться на непідконтрольній Україні території, було врегульовано статтею 11-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та статтею 9-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Відповідно до вказаних норм, у разі якщо останнім місцем проживання спадкодавця є тимчасово окупована територія або населений пункт, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затверджений рішенням Кабінету Міністрів України, місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів. З огляду на викладене, якщо спадкодавець був зареєстрований та проживав на непідконтрольній Україні території, місце відкриття спадщини не прив`язується до місця проживання спадкодавця, а встановлюється місцем подання першої заяви або вимоги кредиторів (особливі випадки, встановлені відповідними законами). Таким чином, враховуючи, що позивачка є спадкоємцем першої черги після смерті сина [PERSON] , фактично прийняла спадщину, оскільки вступила в управління та володіння спільною квартирою, приватним нотаріусом їй безпідставно відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України суд покладає на відповідача обов`язок по відшкодуванню позивачці витрат на оплату судового збору, в розмірі 840,8 грн.

Outcome: approved