Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

У грудні 2010року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на гараж [NUMBER], який розташований в автокооперативі №8 Деснянської районної у м. Чернігові ради.Вимоги позову обґрунтовувались тим, що позивач є власником гаража № [NUMBER], який розташований в автокооперативі № 8 у м. Чернігові. Позивач вказував, що він придбав вказаний гараж у 1996 році у [PERSON], який помер у вересні 1999 року. Також позивач зазначав, що він є членом зазначеного кооперативу, проте не може зареєструвати своє право власності на гараж у зв'язку з відсутністю нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. Заочним рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 10.02.2011 року позов [PERSON] було задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на гараж № [NUMBER], що розташований в автокооперативі № 8 Деснянської районної у м. Чернігові ради. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції від 10.02.20111року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні вимог позову. Доводи апеляційної скарги зазначають, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи. Апелянт вказує, що оскаржуване заочне рішення суду про визнання права власності на гараж за [PERSON], який є рідним братом його колишньої дружини [PERSON], впливає на права та обов'язки апелянта щодо спірного гаражу, який було придбано апелянтом у [PERSON] у 1996 році. За даних обставин апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно не залучив його до участі у розгляді даної справи. Апелянт також посилається на те, що факт належності йому спірного гаражу підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів, на звороті яких записано, що апелянт сплачував членські внески в кооператив за весь період придбання ним спірного гаражу та актами виконаних робіт щодо вказаного гаражу. [PERSON] вважає, що вказаний позов заявлено з метою уникнення розподілу спільного майна подружжя, набутого ним під час перебування в шлюбі з [PERSON] Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.03.2015року скасовано ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 09.12.2014року, якою було залишено без змін заочне рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 10.02.2011року, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.147-150). Відповідно до приписів ч.4статті 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. В судове засідання апеляційного суду позивач, належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду даної справи, відповідно до приписів ч.5 статті 76 ЦПК України, а також представники відповідача та третьої особи, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи (а.с.183,184,188), не з'явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції від 10.02.2011року,-скасуванню,з ухваленням апеляційним судом нового рішення по суті заявлених позовних вимог, яким необхідно відмовити в задоволенні вимог позову [PERSON] до автокооперативу № 8 Деснянської районної у м.Чернігові ради, - третя особа: комунальне підприємство „Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації" про визнання права власності на гараж. Як вбачається з матеріалів справи (а.с.6), відповідно до довідки № 16 від 18.12.2010року автокооперативу №8, [PERSON] є членом автокооперативу №8 та власником гаражу № [NUMBER]. Відповідно до паспорту на гараж [NUMBER] в автокооперативі № 8 м. Чернігова, власником зазначеного гаража вказано [PERSON] Згідно з відміткою про зміну власника, внесеною до даного паспорта, власником гаража вказано [PERSON] (а.с.8-9). Відповідно до запису в акті про смерть № 2432 від 16.09.1999року( а.с.29), [PERSON] помер [INFO]. Судом також встановлено, що відповідно до довідки від 31.01.2011року № 550 комунального підприємства „Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації", ЧМБТІ не має даних відносно реєстрації права власності на об'єкт: м. Чернігів, а/к 8 гараж [NUMBER] (а.с23). Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не може оформити право власності на вказаний гараж у звязку із тим, що продавець гаража помер, а тому позивач, купивши цей гараж, не може надати органу, що здійснює реєстрацію права власності на нерухоме майно, правовстановлюючого документу на нього. Заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відносно того, що висновки оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції не узгоджуються з нормами матеріального права, які регламентують спірні правовідносини та фактичними обставинами справи. Відповідно до приписів ч. 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З врахуванням зазначених норм закону, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. З положень ч.5 статті 11 ЦК України випливає, що цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до приписів ч.1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 331 ЦК України регламентує, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. Згідно приписів статті 392 ЦК України, яка регулює визнання права власності, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Приймаючи до уваги, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні зазначеної норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. За нормою права, на підставі якої суд першої інстанції задовольнив позов, а саме, за приписами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-244 цс 14 від 18 лютого 2015 року, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Відповідно до приписів ч.1 статті 360-7ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до положень ч.1, ч.4 статті 60 ЦПК України, яка регламентує обов'язки доказування і подання доказів, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому заслуговують на увагу апеляційного суду доводи апеляційної скарги відносно того, що позивачем не представлено суду відповідних доказів укладення ним письмового та нотаріально посвідченого правочину щодо придбання спірного гаражу у [PERSON] В судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] було представлено для огляду оригінал паспорта на гараж з відповідними відмітками про сплату ним членських внесків. При цьому апелянт стверджує, що прізвище [PERSON] в паспорті на гараж зазначено тому, що воно було помилково записано до вказаного паспорту. Як вбачається з довідки відповідача №01/14 від 01.10.2014року(а.с.39), [PERSON] є членом автокооперативу №8 в м.Чернігові по вул.Мстиславська, 98-А. Відповідно до актів №-031 здачі-прийняття робіт від 12.09.1997року та від 15.02.2003року (а.с.41,42), [PERSON] був замовником виконання ТОВ''Оргагробуд'' ремонту воріт металевих та заміни замків в гаражі № [NUMBER] автокооперативу №8. Також необхідно зазначити, що станом на час розгляду справи судом першої інстанції право власності на спірний гараж у встановленому законом порядку за жодною особою раніше не було зареєстровано. Таким чином, в ході апеляційного розгляду даної справи встановлено, що позивачем не представлено суду належних та допустимих доказів в розумінні статті 60 ЦПК України відносно того, що позивач набув у встановленому законом порядку право власності на спірний гараж. Також по справі не встановлено, що позивач є власником спірного гаражу відповідно до умов статті 392 ЦК України, яка надає право саме власнику майна на пред'явлення позову про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Представлений в судове засідання апеляційного суду представником позивача технічний паспорт на спірний гараж (Чернігівське міське бюро технічної інвентаризації,21.09.2011рік), в якому власником зазначено [PERSON].(а.с.195), не може бути підтвердженням заявлених позовних вимог, оскільки вказаний технічний паспорт видано на ім'я позивача на підставі оскаржуваного [PERSON] заочного рішення суду першої інстанції від 10.02.2011року. Копія договору найму(оренди) спірного гаражу, укладеного 23.06.1996року між позивачем та [PERSON](а.с.197), а також довіреності від 19.04.2012року, видані позивачем на ім'я [PERSON] стосовно спірного гаражу та квартири № 21 в м. Чернігові по вул.Боженка,100 (а.с.198,199), не спростовують доводів апеляційної скарги відносно того, що позивач не набув у встановленому законом порядку право власності на спірний гараж. Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, скасування заочного рішення суду першої інстанції від 10.02.2011року та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог, яким необхідно відмовити в задоволенні вимог позову [PERSON] до автокооперативу № 8 Деснянської районної у м. Чернігові ради, третя особа: комунальне підприємство „Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації" про визнання права власності на гараж.

Outcome: dismissed