Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

12.05.2017 року [PERSON] звернулася до суду з уточненим позовом до [PERSON], яким просить стягнути з відповідача аліменти на її користь - для утримання їхньої неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], - в розмірі 1300 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення з даним позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обгрунтування своїх вимог позивач стверджує, що дитина наразі проживає з нею, перебуває повністю на її утриманні, відповідач добровільно матеріальної допомоги в достатньому обсязі не надає, хоча має таку можливість. Позивач у судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву про слухання справи за її відсутністю, не заперечуючи проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], фактичне місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, - на виконання вимог ч.9ст.74 ЦПК України, викликався в суд через оголошення у пресі. Тобто, відповідач був повідомлений через засоби масової інформації шляхом розміщення оголошення в газеті «Одеські вісті» від 11.07.2017 року за №50, проте до суду не з'явився, причини неявки суду не повідомив, з заявою про перенесення слухання справи до суду не звертався, тому суд, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України - за відсутності заперечень на це позивача. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав при узагальненні судової практики, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Розглянувши представлені суду документи та матеріали, заяви позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність підстави для задоволення позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини: - рішенням Болградського районного суду від 02.09.2011року, було розірвано шлюб, зареєстрований 05.12.2008 року між [PERSON] і [PERSON] у другому Приморському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстіції, а/з №584; - згідно свідоцтво про зміну імені, [PERSON] змінила прізвище на "[PERSON]"( свідоцтво про зміну імені [NUMBER] від 12.08.2016 року, а/з21); - від вищевказаного шлюбу [INFO] народилася дитина - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про її народження ([NUMBER], яке було видане 19.03.2003 року Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м.Одеси, актовий запис №270), згідно якого відповідач є батьком цієї дитини; - з довідки Каракуртської сільської ради Болградського району Одеської області від 10.05.2017р., за №326 - дитина сторін - дочка [PERSON] - проживає з матір'ю, на утриманні якої перебуває. Будь-яких інших доказів в підтвердження передбачених ст. 182 Сімейного кодексу України обставин на підтвердження матеріального стану та стану здоров'я, - як відносно позивача, так і відносно відповідача, - суду не надано, крім тих, що досліджені в судовому засіданні; не встановлено таких і при розгляді справи. Законодавством України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою (ч.1ст.141 СК України). Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ч.3ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу батьків або в твердій грошовій сумі. Згідно ч.1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991р. та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 2 ст.182 Сімейного Кодексу України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач не надав суду заперечень щодо позовних вимог, про наявність вад здоров'я або інших утриманців - також не представив суду доказів. З огляду на те, що дитина перебуває на повному утриманні матері, а також те, що прожитковий мінімум в державі змінюється в сторону збільшення декілька разів на рік, відсутні будь-які відомості щодо заробітної платні відповідача, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача в обсязі, який позивач сама визначила, та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти для утримання дитини в розмірі 1300 гривень щомісячно, - починаючи з дня надходження до суду даного позову, і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно з вимогами ст.ст.79, 88 ЦПК України, також підлягає стягненню на користь держави з відповідача судовий збір в розмірі 640 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved