Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

06.06.2018 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив суд стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу за договором позики в сумі 24 505,00 грн., а також інфляційне збільшення суми боргу в сумі 193,04 грн. та 3% річних в сумі 122,86 грн. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 05.03.2018 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, оформлений розпискою, за умовами якого [PERSON] отримав позику в розмірі 24 505,00 грн. з її погашенням щомісячними платежами в розмірі 2 042,08 грн. строком на 1 рік. Проте, [PERSON] , не виконав своїх зобов`язань за договором, що призвело до утворення боргу, що стало причиною для звернення до суду. В ході розгляду справи [PERSON] уточнив позовні вимоги та збільшив їх розмір, остаточно просив стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу за договором позики в сумі 24 505,00 грн., інфляційне збільшення суми боргу в сумі 1 682,68 грн., 3% річних в сумі 609,43 грн., проценти від суми позики в сумі 4 548,20 грн., а також витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 5 521,64 грн. та судовий збір у розмірі 704,80 грн. (а.с. 79-85, 97-99). Ухвалою від 22.10.2018 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 24-25). Ухвалою від 28.01.2019 року постановлено проведення розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 28.03.2019 року (а.с. 72-73). Ухвалою від 28.03.2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд на 20.05.2019 року (а.с. 92). 28.01.2019 року від відповідача [PERSON] через його представника - адвоката Іщенка Е.Б. надійшов відзив на позов, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову через його безпідставність та недоведеність. Вказав на недоведеність позивачем факту укладення договору позики, так само як і факту передачі грошей. Зазначив, що дійсно писав розписку, однак, остання була написана як зобов`язання перед [PERSON] відшкодувати ремонтні роботи автомобіля, який був наданий йому останнім під час роботи в компанії ТОВ "Леон Захист Буд", де [PERSON] є директором. Однак, і вказана позиція [PERSON] не доведені витрати на ремонт автомобіля в сумі 24 505,00 грн., а тому позов є надуманим (а.с. 59-61). 12.03.2019 року позивачем було надано відповідь на відзив, в якому вказав на свідоме введення відповідачем суду в оману та перекручування останнім фактів, недоведеність позиції відповідача, а тому просив позов задовольнити (а.с. 79-82). Представник позивача - адвокат Кравченко О.В. в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за відсутності позивача. В останній зазначила про те, що вимоги та обґрунтування позову підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач, будучи в установленому законом порядку повідомленим про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання вдруге не з`явився, причини неявки не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача та ухвалити у справі заочне рішення за згодою представника позивача. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах справи копії розписки від 05.03.2018 року [PERSON] позичив у [PERSON] 24 505,00 грн., які зобов`язався повернути через рік щомісячними платежами у розмірі 2 042,04 грн. (а.с. 6). Як зазначає позивач, відповідач не виконує належним чином своїх зобов`язань про повне повернення грошових коштів, про які йдеться в зазначеній вище розписці, і не здійснив жодного платежу, обумовленого договором. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Договору (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства. Отже, приймаючи до уваги те, позивач виконав свої зобов`язання за договором позики, надавши відповідачу грошові кошти в розмірі 24 505,00 грн., а відповідач не повернув вказані кошти у строк, передбачений договором, суд, зважаючи на те, що укладення договору позики на визначених у ньому умовах є результатом вільного волевиявлення сторін, в тому числі відповідача, шляхом вчинення свідомих дій та не суперечить вимогам чинного законодавства, дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача щодо стягнення з відповідача її суми в розмірі 24 505,00 грн. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Отже, суд вважає обґрунтованим посилання позивача про застосування до виниклих правовідносин положень ст. 625 ЦК України, оскільки відповідач порушив порушеного грошове зобов`язання, не повернувши позику у передбачений договором строк. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором позики передбачено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому згідно із ст. 1048 ЦК. Отже, у разі прострочення позичальником сплати чергової суми у позикодавця виникає вимога вимагати сплати всієї суми позики, яка залишилася несплаченою. Тобто, вважаються такими, що настали всі строки платежу по всій позиці в цілому. Тому, суд визнає обґрунтованим нарахування 3% річних та інфляційних витрат на суму 24 505,00 грн. При цьому, оскільки в даному випадку позивачем досудова вимога про повернення суми позики не направлялась, приймаючи до уваги те, що повернення позики мало відбуватись щомісячними платежами без конкретизації дати повернення, зважаючи на те, що позика була надана 05.03.2018 року, а, отже, перший щомісячний платіж мав відбутись 05.04.2018 року, суд вважає, що 3 % річних та інфляційні втрати будуть починатись нараховуватись з наступного дня після отримання,тобто з 06.04.2018 року. Виходячи із зазначеного, перевіривши розрахунок, наведений позивачем та не спростований відповідачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, суд приходить до висновку про те, що останній може бути покладений в основу судового рішення, і з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню 3 % річних у розмірі 609,43 грн. та сума інфляційних витрат у розмірі 1 682,68 грн. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплатити проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або речі, визначені речовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Аналогічна правова позиція викладена і у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.07.2014 року по справі № 6-36цс14, у якій зазначено, що у ч. 1 ст. 1048 ЦК України установлено презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в ч. 2 ст. 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Оскільки між позивачем та відповідачем не укладався договір щодо розміру і порядку нарахування та одержання позикодавцем процентів від суми позики, тому їх розмір і порядок нарахування позивачем необхідно визначати відповідно до ст. 1048 ЦК України, тобто на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином, виходячи із зазначеного та принципу диспозитивності цивільного судочинства, враховуючи вимоги позивача, суд приходить до висновку про можливість покладення в основу судового рішення розрахунку, наведеного позивачем, і з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню сума процентів від суми позики в розмірі 4 548,20 грн. При дослідженні наданого позивачем розрахунку розміру суми процентів від суми позики, суд прийшов до висновку про те, що зазначений розрахунок зроблено вірно та у повній відповідності до інших наявних у справі доказів. Останній відповідачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не спростований. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У відповідності до квитанції № 0.0.1053526995.2 від 06.06.2018 року позивачем за подання відповідного позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн. (а.с. 2). У відповідності до квитанцій від 01.06.2018 року, від 05.06.2018 року та від 28.03.2019 року позивачем на підставі актів приймання-передачі наданих послуг від 01.06.2018 року, від 05.06.2018 року та від 28.03.2019 року за надані відповідно до договору № 12 про надання правової допомоги від 01.06.2018 року правничі послуги було сплачено 200,00 грн., 2 400,00 грн. та 2 921,64 грн. відповідно (а.с. 14-18, 99, 100). З огляду на викладене, з урахуванням ст. ст. 133, 137, 141 ЦПК України, суд надходить до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] користь [PERSON] суми судового збору у розмірі 704,80 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 5 521,64 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved