Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

11.08.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно у вигляді квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 31.08.2021 року відкрито провадження по цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. У підготовче судове засідання позивач не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. 27.09.2021 від відповідача через канцелярію суду надійшла заява про визнання позову в повному обсязі, а також заява про розгляд справи за його відсутністю, Відповідач не заперечує проти задоволення позову про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування. Третя особа [PERSON] заявою просить суд розглянути справу без її присутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Салтан В.В. та представник ОСББ «Перетворювач-8» в судове засідання не з`явились, про час та місце підготовчого засідання повідомлені належним чином. Згідно ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі по наступним підставам. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 2002 року, серія [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на 3-х кімнатну кооперативну квартиру загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 35,9 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , що належала померлій як члену Житлово-будівельного кооперативу №344 «Перетворювач - 8». [PERSON] набула права власності на вказану квартиру шляхом виплати всіх пайових внесків, що підтверджується довідкою, виданою ЖБК «Перетворювач-8» від 01.11.1991 року, про те, що вона була членом ЖБК «Перетворювач-8» та сплатила повну вартість квартири. Тобто спадкодавець [PERSON] набула права власності на вищевказану квартиру з моменту виплати всіх пайових внесків та отримання ордеру № 900 від 28.05.1990 р. 15.06.2016 року з Житлово-будівельним кооперативом «Перетворювач-8» була проведена «Державна реєстрація припинення юридичної особи в результаті реорганізації» на Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Перетворювач-8». Матеріалами справи підтверджено, що на час смерті матері позивач фактично проживав та був зареєстрований разом з матір`ю у спірній квартирі, зі своєю донькою [PERSON] та батьком - [PERSON] . Після відкриття спадщини після померлої [PERSON] до нотаріуса позивач як спадкоємець не звернувся, але фактично спадщина була прийнята особами, які проживали разом з померлою на момент її смерті відповідно до ст.549 ЦК УРСР, в якій визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. [PERSON] помер [INFO] , юридично не оформивши своє право на частку спадкового майна, а саме: частку квартири після смерті дружини [PERSON] . Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на частку квартири за адресою: [ADDRESS] , яку він отримав шляхом фактичного вступу у спадок після смерті дружини. Зареєстроване місце проживання позивача за адресою: [ADDRESS] підтверджується довідкою про внесення відомостей до Єдиного демографічного реєстру від 26.02.2020 року. Згідно з повідомлення Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради № 01-04/ 02/22С8 від 30.07.2021 року [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 28.08.1990 року по теперішній час. Всього за вказаною адресою зареєстровано дві особи. За життя спадкодавці заповіту не укладали. Після їх смерті відкрилась спадщина у вигляді кооперативної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги після смерті матері позивача [PERSON] були: чоловік [PERSON] , син - [PERSON] та син - [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, лише позивач фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Після смерті батька [PERSON] спадкоємцями першої черги є сини - позивач та відповідач. Матеріалами справи підтверджено, що лише позивач фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. За таких обставин, позивач фактично прийняв в управління та володіння майном квартиру, яка належала померлому батьку [PERSON] , яку батько прийняв фактично після смерті дружини - [PERSON] , але не встиг оформити свої спадкові права (спадкова трансмісія). Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Салтан В. В. за вихідним №322/02-31 від 20.07.2021 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] після смерті [INFO] матері - [PERSON] , яка постійно проживала за адресою: [ADDRESS] з наступних підстав:в матеріалах інвентаризаційної справи на нерухоме майно запрошувані документи не містяться ;право власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано взагалі. Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Салтан В. В. за вихідним №323/02-31 від 20.07.2021 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] після смерті [INFO] батька - [PERSON] , який постійно проживав за адресою: [ADDRESS] з наступних підстав: в матеріалах інвентаризаційної справи на нерухоме майно запрошувані документи не містяться; право власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано взагалі. З огляду на зазначене, позивач має право успадкувати та оформити нерухоме майно, що належало за життя матері [PERSON] та батьку [PERSON] , однак через відсутність правовстановлюючих документів на квартиру, позбавлений можливості здійснити це в позасудовому порядку. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності. Станом на дату смерті [PERSON] , державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". У відповідності до ст. 13 Закону України «Про власність», який набув чинності 15.04.1991 року і діяв до 27.04.2007 року, об`єктами права індивідуальної власності є, крім іншого, жилі будинки та квартири. За ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв на час придбання кооперативної квартири, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Згідно з ч.4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, тобто до 03.08.2004 року визнаються дійсними у разі відсутності їх держаної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки законодавство на час повної виплати спадкодавцем пайового внеску за кооперативну квартиру не передбачало обов`язкової реєстрації права власності на даний вид майна, то спадкодавець ( [PERSON] ) набула та відповідно стала повноправним власником вказаної квартири. В листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 зазначено, що судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Згідно із ст.ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. З огляду на те, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася та була прийнята до 01 січня 2004 року, то правовідносини, що виникли, регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. Зазначене відповідає вимогам ст.58 Конституції України, пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, роз`ясненням, що містяться в абз.3 п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», а також у висновку Верховного Суду від 18.01.2018 року, викладеного у справі №556/1354/15-ц «За змістом ч.ч.4, 5 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК (2004 року), відносини спадкування регулюються нормами ЦК (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1.01.2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1.01.2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року. Спадкові відносини виникають із моменту відкриття спадщини. Як ч.2 ст.1220 ЦК, так і ст.525 ЦК УРСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Таким чином, за змістом указаних норм, відносини спадкування регулюються нормами ЦК 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1.01.2004 року, а в разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1.01.2004) або якщо вона була прийнята хоча б одним зі спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року». Згідно з ч.ч.5, 6 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм. Так, відповідно до ч.1 ст.6 ЦК УРСР, встановлено перелік способів захисту цивільних прав шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов`язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом. Тобто, за змістом ст.6 ЦК УРСР кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Частиною першою статті 529 ЦК УРСР встановлено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до роз`яснень п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі смерті члена житлово-будівельного кооперативу, дачно-будівельного кооперативу, гаражно-будівельного кооперативу, яким до дня смерті повністю внесено пайовий внесок, до складу спадщини включаються відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди. Відповідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з вимогами ст. ст. 548, 549 ЦК України в редакції 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, і зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Верховний суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-85цс12, право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно із правилами, встановленими Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (п. 4.15, 4.18), для видачі свідоцтва про право на спадщину, у складі якої є нерухоме майно, необхідно подати правовстановлюючий документ та Витяг із Державного реєстру речових прав. Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідачами в справах про визнання права власності у порядку спадкування мають бути інші спадкоємці за заповітом або за законом, які претендують на отримання у власність спадкового майна. При вирішенні даної справи, суд виходить з того, що відповідно до ч.1ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи те, що правовідносини щодо набуття Позивачем права власності на нерухоме майно виникли до 01.01.2004р., суд вважає необхідним застосувати до них норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України від 07.02.1991 № 697-XII «Про власність» (втратив чинність з 20.06.2007р.) За змістом ст.86,128 ЦК УРСР 1963р. право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно зі ст. 328 ЦК України, який набув чинності з 01.01.2004р. і діє на момент розгляду справи, право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.3 ст.384 ЦК України, у разі викупу квартири член житлово-будівельного кооперативу стає її власником. До правовідносин щодо спадкування після [PERSON] застосовується законодавство станом на дату виникнення правовідносин - права на спадкування після померлого (чинний ЦК України). Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно зі ст.1276 ЦК України: «якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Отже спадкова трансмісія передбачає перехід права спадкування (прийняття або відмова від прийняття) від померлого до його власних спадкоємців. Щоб встановити чи має місце спадкова трансмісія, необхідно визначити спочатку, чи встиг спадкоємець прийняти спадщину, та з`ясувати, чи не відноситься такий спадкоємець до категорії осіб, які за законом вважаються такими, що фактично прийняли спадщину (частинами 3-4 статті 1268 ЦК України), зокрема, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Як вбачається з матеріалів справи, нотаріус встановив факт наявність спадкової трансмісії, що підтверджується постановами про відмову в оформленні свідоцтва на право на спадщину, у зв`язку із відсутність зареєстрованого права власності за спадкодавцями. Право на прийняття спадщини за трансмісією у разі його виникнення реалізується на загальних підставах. Відповідно до глави 10 п. 4.15 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5 передбачено, що «видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна». Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. З`ясувавши усі обставини справи та оцінивши надані суду докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved