Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-13 00:00:00

03 липня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому з урахуванням поданих уточнень зазначила, що від шлюбу з відповідачем мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з нею. [PERSON] ніякої участі у вихованні та утриманні сина не приймає. Дитина часто хворіє, потребує лікування. Вона має можливість організувати відпочинок та оздоровлення сина в [PERSON], але цьому перешкоджає відсутність згоди батька дитини на виїзд дитини за межі України. Позивач просить надати дозвіл на виїзд за межі України громадянину України [PERSON], [INFO] до [PERSON] на термін від дня набрання рішенням суду законної сили по 14 серпня 2017 року у супроводі матері [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька [PERSON] В судовому засіданні позивач підтримала заявлений позов, посилаючись на викладені в ньому обставини. [PERSON] зазначила, що з метою організації лікування та оздоровлення дитини, вона бажає тимчасово поїхати із сином до [PERSON] , де мешкають родичі її чоловіка [PERSON], який є громадянином [PERSON], які готові надати їй житло та допомогу. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з*явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином у порядку ст. 74 ЦПК України шляхом публікації оглошення. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник Органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, в якій просив ухвалити рішення у справі на розсуд суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивачка має намір оздоровити сина [PERSON] в [PERSON], оскільки в її чоловік є громадянином цієї країни і дитині можуть забезпечити всі необхідні умови для відпочинку та лікування. Ії відомо, що батько дитини [PERSON] самоусунувся від виховання сина і ніякої участі в його житті не приймає. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON], допитавши свідка, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти на відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що позивачка [PERSON] (а.с.5-6) та відповідач [PERSON] (а.с.7-8) перебували у шлюбі (а.с.9), який розірвали відповідно до рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 08 листопада 2012 року (а.с.12). Сторони по справі є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія 1-НО № 236259 (а.с.11). 18 лютого 2015 року позивачка по справі уклала шлюб із [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія І-НО № 376956 (а.с.10). Відповідно довідки КП «ЖЕК №6» від 15 липня 2013 року (а.с.13) [PERSON], 2008 року, [INFO] зареєстрований та мешкає разом із матір*ю. З довідки Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 27 травня 2015 року № 5/8843 вбачається, що [PERSON] перебуває у розшуку (а.с.14). Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Згідно зі ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У статті 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 313 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок оформлення документів для виїзду громадян України за кордон визначається Законом України "Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України", який у статті 4 передбачає, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. У клопотанні зазначаються відомості про дитину. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п.2 Правил перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадян України, які не досягли 16- річного віку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Пунктом 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог як таких, що грунтуються на законі та узгоджуються із батьківськими правами та обов*язками, покладеними на позивачку як на матір, оскільки в даному випадку надання дозволу на виїзд дитини [PERSON] за кордон з метою оздоровлення та лікування (а.с.15-17) без згоди та супроводу батька відповідає інтересам дитини, жодних обставин, що обмежують згідно з законодавством право виїзду дитини за кордон, судом не встановлено.

Outcome: approved