Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Управління економічного та інтеграційного розвитку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з травня 2011 року позивач працював на посаді заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку виконавчого комітету міської ради м. Івано-Франківськ. Розпорядженням міського голови № 187-с від 25.04.2014 року «Про звільнення з роботи [PERSON] » його було звільнено з займаної посади за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених Правилами внутрішнього трудового розпорядку, згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України. Звільнення з посади було проведено з грубим порушення вимог чинного законодавства, що встановлено рішеннями Голосіївського районного суду м.Києва та Київського апеляційного адміністративного суду. Розпорядженням міського голови від 06.10.2016 року № 942-с «Про поновлення на посаді [PERSON] » та на виконання Ухвали колегії суддів Київського апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2016 року позивача було поновлено на посаді заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку виконавчого комітету міської ради м. Івано-Франківськ з 28.04.2014. Крім того на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року йому було виплачено відшкодування за завдану мені матеріальну шкоду середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 93 375,0 грн. В Постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року в частині виплати середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу було враховано завдану матеріальну шкоду станом на 30 квітня 2016 року. Проте, в зв`язку з подальшим продовженням судового процесу в апеляційному суді та розгляді апеляційної скарги відповідачів він приступив до роботи на посаді заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку виконавчого комітету міської ради м. Івано-Франківськ 11 листопада 2016 року. З огляду на викладене за період вимушеного безробіття з 01 травня 2016 року по 10 листопада 2016 року позивач просить відшкодувати йому матеріальну шкоду, виходячи з розміру середньомісячного заробітку за даний період. Крім того позивач вказує, що з 28.04.2014 року по 10.11.2016 року заробітна плата посадовців, які займали посаду заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку виконавчого комітету міської ради м. Івано-Франківськ значно зросла, в зв`язку з чим позивач вважає, що така шкода повинна бути відшкодована відповідачами. Згідно проведеного позивачем розрахунку загальна сума матеріальної шкоди за невідшкодований період та додаткового відшкодування неотриманих доходів складає 62 076,00 грн. , з яких відшкодування матеріальної шкоди за невідшкодований період з 01 травня 2016 року по 10 листопада 2016 року вимушеного безробіття складає 45525,00 грн. та додаткове відшкодування матеріальної шкоди у зв`язку із значним підвищенням заробітної плати впродовж періоду вимушеного безробіття (з 28.04.2014 року по 30 квітня 2016 року) в розмірі 16551,00 грн. Крім матеріальної шкоди позивач в обґрунтування позову посилається на завдання йому моральної шкоди незаконними діями відповідачів і незаконним звільненням, внаслідок чого він та його родина перебували у стресі, внаслідок чого у батька розвинулась тяжка хвороба, а також погіршилось здоров`я його матері. Моральну шкоду позивач оцінює в 25000 гривень. 01.09.2017 р. на підставі ухвали судді Голосіївського районного суду м.Києва Хоменко О.Л. відкрито провадження у справі. Відповідачем - виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради подані письмові заперечення з приводу заявлених позовних вимог, відповідно до яких просить відмовити у задоволенні позову, оскільки Управління економічного та інтеграційного розвитку виконавчого комітету міської ради м.Івано-Франківськ є окремою юридичною особою, Управлінням самостійно нараховувалась та виплачувалась заробітна плата позивачу, а отже виконком не є належним відповідачем у даному спорі. Також відповідач вважає необґрунтованим розрахунок суми стягнення, який позивач обґрунтовує розміром середньомісячного заробітку. Позивачу була проведена виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 28.04.2014 р. по 30.04.2016 р. Листом від 07.10.2016 р. позивач повідомлявся відповідачем про прийняття наказу від 06.10.2016 р. про поновлення на роботі, однак, останній приступив до виконання своїх посадових обов`язків лише 11.11.2016 р. чим сам допустив бездіяльність. Також відповідач заперечує щодо відшкодування шкоди у вигляді неотриманих премій та надбавок, оскільки такі виплати проводяться лише за умови виконання працівником обов`язків, однак позивач в спірний період не працював. 09.02.2018 р. до участі у справі в якості співвідповідача судом залучено Управління економічного та інтеграційного розвитку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. 23.10.2018 р. справа прийнята в провадження судді Голосіївського районного суду м.Києва Колдіної О.О. Управлінням економічного та інтеграційного розвитку виконавчого комітету міської ради м.Івано-Франківськ подано відзив з приводу заявлених позовних вимог, відповідно до якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, які зазначено у відзиві Відповідача 1 щодо відсутності підстав для відшкодування шкоди, завданої вимушеним прогулом та неотриманою заробітною платою в зв`язку з її підвищенням для працівників, які обіймали аналогічну посаду. 03.10.2019 р. судом закрито підготовче провадження. В ході судового розгляду позивач підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову, просив суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на те, що дії відповідачів щодо накладення дисциплінарного стягнення та звільнення його з роботи були визнані незаконними, в зв`язку з своїм незаконним звільненням та підставами звільнення він не міг влаштуватись на іншу роботу, відповідач 1 своєчасно не виконав рішення суду щодо поновлення на роботі, хоча воно підлягало негайному виконанню. Крім того, в період його звільнення працівники, які обіймали аналогічні посади отримували значно більші заробітні плати, вналсідок чого він зазнав додаткової шкоди у формі неотриманих премій та надбавок. Представник відповідача 1 заперечувала проти задоволення позову, оскільки прийняття на посаду та звільнення з посади належить до компетенції міського голови. Після отримання в вересні 2016 року рішення апеляційного суду позивач 06.10.2016 р. був поновлений на посаді. В подальшому представником відповідача подана заява про завершення розгляду справи у відсутність представника виконавчого комітету та відмову у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився, подавши клопотання про розгляд справи у його відсутність. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами. Відповідно до статей 2, 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Судом встановлено, що на підставі розпорядження міського голови міста Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. «Про призначення за переведенням на посаду [PERSON] » від 04 травня 2011 року № 71-с позивача призначено за переведенням на посаду заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку Виконкому з 04 травня 2011 року з окладом згідно штатного розпису, як такого, що успішно пройшов стажування. Розпорядженням міського голови міста Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. від 09 липня 2013 року № 539-к «Про накладення дисциплінарного стягнення на [PERSON] та скасування надбавки за високі досягнення у праці» за неналежне виконання службових обов`язків, а саме відсутність 12 червня 2013 року без поважних причин на засіданні міської комісії з легалізації заробітної плати та зайнятості населення, [PERSON] , заступнику начальника управління економічного та інтеграційного розвитку Виконкому, оголошено догану та скасовано надбавку за високі досягнення у праці. Розпорядженням міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. від 03 квітня 2014 року № 154-к «Про накладення дисциплінарного стягнення на [PERSON] » за невиконання розпорядження міського голови № 35-с від 20 січня 2014 року «Про проведення щорічної оцінки виконання посадовими особами місцевого самоврядування покладених на них обов`язків і завдань у 2013 році», що є порушенням п. п. 6) п. 3.1 Розділу ІІІ Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Виконкому, [PERSON] , заступнику начальника управління економічного та інтеграційного розвитку Виконкому, оголошено догану. Розпорядженням міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. від 25 квітня 2014 року № 187-с «Про звільнення з роботи [PERSON] » за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених правилами внутрішнього трудового розпорядку, згідно з пунктом 3 статті 40 КЗпП України, позивача звільнено із займаної посади з 28 квітня 2014 року. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.10.2015, залишеної без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2016 визнано незаконним розпорядження міського голови м. Івано-Франківськ Анушкевичуса В.А. № 539-к від 09.07.2013 «Про накладення дисциплінарного стягнення на [PERSON] та скасування надбавки за високі досягнення у праці». Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року скасовано розпорядження міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса Віктора Анрюсовича «Про накладення дисциплінарного стягнення на [PERSON] » № 154-к від 03.04.2014, скасовано розпорядження міського голови м.Івано-Франківська Анушкевичуса Віктора Анрюсовича «Про звільнення з роботи [PERSON] » № 187-с від 25.04.2014, поновлено позивача на посаді заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради з 28.04.2014, стягнено з Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на користь [PERSON] середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 93 375, 00 грн. Згідно постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.10.2020 р. з Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, у розмірі 43 733 (сорока трьох тисяч семиста тридцяти трьох) гривень 98 копійок без вирахування обов`язкових платежів за період з 28 квітня 2014 року по 23 червня 2016 року. Позивач, звертаючись до суду з позовом з врахуванням заяви про відмову від позовних вимог в частині відшкодування шкоди в зв`язку з неотриманням додаткових виплат у вигляді премій та надбавок, а також з врахуванням відмови від позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди у вигляді неотримання середньої заробітної плати до 01.07.2016 р., просить стягнути з відповідачів матеріальну шкоду у вигляді неотриманого середнього заробітку за період з 01.07.2016 р. по 10.11.2016 р., оскільки в зв`язку із незаконним звільненням, невиконанням відповідачами своєчасно рішення суду він був позбавлений заробітку і не міг влаштуватись на роботу з врахуванням підстав, за якими його було звільнено. Згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У частині першій статті 1174 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності), виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяння шкоди. Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір. Судом встановлено, що рішенням Київського апеляційного адміністративного суду від 23.06.2016 р. було встановлено незаконність дій міського голови щодо звільнення позивача з займаної посади, а отже в силу положень ч.4 ст.82 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню. Відповідно до зазначеного рішення позивача було поновлено на посаді і рішення в цій частині допущено до негайного виконання. Як встановлено судом позивача було поновлено на роботі відповідно до Розпорядження міського голови від 06.10.2016 року № 942-с «Про поновлення на посаді [PERSON] ». Копія наказу була надіслана позивачу 07.10.2016 р. і отримана 07.11.2016 р. Позивач приступив до роботи 11.11.2016 р. Відповідач 1 посилається на те, що представник виконавчого комітету міської ради м.Івано-Франківськ не був під час оголошення постанови Київського апеляційного адміністративного суду і отримав судове рішення лише у вересні 2016 року. Однак, такі твердження не звільняють роботодавця від негайного виконання судового рішення про поновлення незаконно звільненого працівника, оскільки виконавчий комітет міської ради був стороною у даному спорі, повідомлений про апеляційний розгляд. Отже, в період з 01.07.2016 р. по 10.11.2016 р. позивач був позбавлений можливості працевлаштуватись та не отримав заробітну плату за основним місцем роботи в зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення, що є збитками в розумінні ст.22 ЦК України. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з Відповідача 1 матеріальної шкоди в розмірі середнього заробітку за період з 01.07.2016 р. по 10.11.2016 р. Вимоги в цій частині до Управління економічного та інтеграційного розвитку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради не є обґрунтованими з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. В даному випадку незаконне звільнення стало наслідком незаконним дій міського голови. Крім того, позивач підлягав поновленню на посаді на підставі розпорядчого акту міського голови. Отже, в даному випадку, відповідальність повинен нести Відповідач 1. Визначаючи розмір відшкодування суд приймає до уваги обставини, встановлені під час розгляду Шостим апеляційним адміністративним судом справи № 752/8033/14-а. Відповідно до рішення суду встановлено, що заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням, а саме за лютий та березень 2014 року складала 3 308, 20 грн. = (1 654, 10 грн. + 1 654, 10 грн.). Загальна кількість робочих днів за останні 2 календарні місяці роботи - 41 (у лютому 2014 року -21 та у березні 2014 року - 20). Таким чином, середньоденна заробітна плата становить - 80, 69 грн. Тобто, за період з 01.07.2016 р. по 10.11.2016 р. (94 дні) розмір матеріальної шкоди становить 7584,86 гривень. В іншій частині розміру матеріальної шкоди вимоги позивача не є обґрунтованими з врахуванням обставин, встановлених судом рішення, які не підлягають доведенню в даній справі. Не підлягають задоволенню вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди з огляду на наступне. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Крім випадків, встановлених законом. Згідно з роз"ясненнями викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, згідно з ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв"язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичв; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, а також її розміру. Враховуючи викладене, оцінюючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково. На підставі положень ст.141 ЦПК України з Відповідача 1 підлягають стягненню судові витрати, пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial