Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-24 00:00:00

У лютому 2008 року [PERSON] звернулась до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] від 27.06.2010 року, укладений 27 червня 2001 року між нею та [PERSON], мотивуючи свої вимоги тим, що будучи введеною останньою в оману, не розуміючи наслідків вчиненого правочину, вважала, що підписала договір довічного утримання, а не договір дарування, оскільки відповідачка обіцяла здійснювати за нею догляд та надавати допомогу, придбати для неї однокімнатну квартиру, але в подальшому від таких намірів відмовилась. Тому позивачка просила визнати вищезазначений договір дарування недійсним, скасувати реєстрацію права власності на цей будинок за [PERSON] та визнати за нею право власності на цей будинок. Справа розглядалася судами неодноразово. Останнім рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 грудня 2010 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про визнання правочину удаваним, визнання договору дарування житлового будинку недійсним, визнання права власності на житловий будинок та скасування реєстрації права власності на будинок. Суд вказав на відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування житлового будинку [ADDRESS] від 27.06.2010 року, укладеного між сторонами. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду першої інстанції скасувати як незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, і постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. Апелянт вказує, що є невірним висновок суду про те, що вона знала, що уклала договір дарування з моменту посвідчення такого договору нотаріусом. Висновок суду про те, що спірний договір дарування вважається укладеним з моменту укладення такого договору та посвідчення його нотаріусом суперечить вимогам ст. 243 ЦК УРСР 1963 року, в якій зазначено, що договір вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, проте передачі майна не було. Вона разом з сином дозволила відповідачці використати частину земельної ділянки для будівництва гаражу та перенести туалет, при цьому син допомагав проводити ці роботи лише як сусід. На думку апелянта, суттєвою підставою для визнання спірного договору недійсним є укладення такої угоди з метою приховати інший договір. Апелянт наполягає на тому, що вона підписала договір дарування лише в результаті омани з боку відповідачки [PERSON] Позивачка вказує, що, якби мала намір подарувати безоплатно будинок [PERSON], то зареєструвала б договір дарування у виконавчому комітеті міської ради, проте на це у неї не було волевиявлення. Також вказує, що в спірному будинку вона проживає на тих самих умовах, що і до підписання договору, продовжує особисто оплачувати комунальні послуги, що свідчить про відсутність відчуження будинку. Суд безпідставно дав критичну оцінку поясненням свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо пропонування у 2001 році сім'ї [PERSON] придбати для неї однокімнатну квартиру. Апелянт також зазначає, що вона надавала суду копію свого заповіту від 01.04.1982 р., який свідчить про відсутність наміру безоплатно передати сторонній людині будинок, і що про існування такого заповіту вона повідомила нотаріусу. Про недійсність спірного договору свідчать також статті, опубліковані в газеті „Сіверщина", за матеріалами, наданими нею особисто та інформацією, отриманою від сусідів. Апелянт наполягає на тому, що підписала цей договір, вважаючи, що підписує договір довічного утримання. В судове засідання відповідачі двічі не з"явились, судові повістки надсилались за місцем їх реєстрації та проживання, але повертались не врученими. Перед початком повторного засідання апеляційного суду від відповідачки [PERSON] надійшла заява, в якій вона просить відкласти розгляд справи, оскільки перебуває на амбулаторному лікуванні. В своїй заяві остання зазначила місце свого проживання [ADDRESS] і саме на цю адресу апеляційним судом двічі направлялись судові повістки. За повідомленням адресно-довідкового відділу УГІРФО УМВС в Ченрнігівсь кій області, [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS].Крім того, її представник адвокат Тетусь О.В., яка приймала участь в судових засіданнях суду першої та апеляційної інстанції, завчасно була повідомлена про місце та час судового засідання і теж не з"явилась повторно в засідання апеляційного суду, подавши заяву про її участь в іншому судовому засіданні і в своїй заяві остання не зазначила, в якому засіданні суду першої інстанції вона приймає участь та не надала відповідних доказів. За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу на підставі п. 5 ст. 74 та ст. 76, 77 ЦПК України. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. По справі встановлено, що 27 червня 2001 року [PERSON] був укладений договір дарування, згідно якого вона подарувала, а [PERSON] прийняла в дар житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS]. Відповідно до ст. 71 ЦК України 1963 року, яка діяла на момент укладення спірного договору, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Апеляційний суд, перевіряючи доводи позивачки про те, що вона з поважних причин пропустила строк позовної давності, вважає, що вони є обгрунтованими та заслуговують на уваги з тих підстав, що [PERSON] є людиною похилого віку (більше 91 рік), інвалідом 1 групи, постійно хворіє, проживає одна, є юридично необізнаною щодо договірних правовідносин. Тому, апеляційний суд вважає, що місцевий суд дав неправильну оцінку обставинам щодо відсутності поважних причин пропуску строку позовної давності позивачкою, та безпідставно прийшов до висновку про відсутність підстав для його поновлення. Розглядаючи по суті заявлені позивачем вимоги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] були відомі істотні обставини оформлення договору дарування, судом не встановлення ознак обману, що договір підписаний сторонами відповідно до вимог закону. Проте з такими висновками погодитись не можна. Обгрунтовуючи свої вимоги, позивачка вказувала, що вона, підписуючи договір дарування будинку, вважала, що підписує договір довічного утримання з наданням в подальшому їй однокімнатної квартири замість будинку. Матеріалами справи підтверджено, що дарувальник заявляла про намір укласти з відповідачкою договір довічного утримання, оскільки стан здоров'я позивачки потребує стороннього догляду. Крім того, зазначені обставини підтверджені показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], з пояснень яких також вбачається, що [PERSON] була обіцяна однокімнатна квартира замість будинку та довічного догляду за нею. Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Доводи позивачки про те, будинок ніколи не передавався в управління відповідачці також заслуговують на увагу, оскільки спірний будинок для неї є єдиним місцем проживання, після підписання договору вона залишилася проживати у своєму будинку, самостійно сплачує за комунальні послуги, а [PERSON] фактично не вступила в права власника будинку. Проведення відповідачкою певних будівельних робіт не може бути визнано доказом передачі спірного будинку у її власність. Враховуючи зазнані вище обставини, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційною скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

Outcome: partial