Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-28 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Позивачка звернулася до суду із позовом, в якому зазначила, що в період часу з 10.09. 1973 року по 12.05. 2015 року перебувала у трудових правовідносинах із відповідачем. 12 травня 2015 року її було звільнено з ПАТ "Азовзагальмаш" за власним бажанням, у звязку із виходом на пенсію, на підставі ст. 38 КЗпП України. На час звільнення роботодавець не сплачував їй заробітну плату з вересня 2014 року, а після звільнення позивач не отримала усі належні їй виплати при звільненні. В обґрунтування моральної шкоди зазначила, що внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати та грубого порушення законодавства про оплату праці, вона була вимушена звертатись до суду з метою поновлення порушених прав. Просила суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 10219,77 гривень, моральну шкоду у розмірі 5000 гривень. В судове засідання позивачка [PERSON] надала заяву, в якій підтримала позовні вимоги та просила розгляд справи провести за її відсутності. Представник відповідача ПАТ "Азовзагальмаш" [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судове засідання надала заперечення проти позову. В обґрунтування своїх заперечень посилалась на те, що підприємство визнає позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 10219,77 гривень. В частині відшкодування моральної шкоди вважала позовні вимоги безпідставними, оскільки позивачкою не доведено за яких умов вона була вимушена докладати додаткові зусилля для організації свого життя, які виникли внаслідок затримки розрахунку та не підтверджено розмір шкоди будь-якими доказами. Враховуючи відсутність заяви відповідача про розгляд справи за його відсутності та неповідомлення ним про причини неявки, суд, відповідно до ст.224 ЦПК України, за згодою позивача здійснив заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] в період часу з 10 вересня 1973 року по 12 травня 2015 року працювала в ПАТ "Азовзагальмаш". 12.05.2015 року позивача звільнено з підприємства за власним бажанням, у звязку з виходом на пенсію, відповідно до ст. 38 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. (а.с.6) З довідки № 238/ро-814 від 11.04.2016 року, наданої відповідачем, вбачається, що заборгованість підприємства по заробітній платі перед [PERSON] становить 10219,77 гривень. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено та це не спростовано відповідачем, що при звільненні [PERSON] їй не була виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 10219,77 гривень. За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то суд враховує, що протягом тривалого часу після звільнення позивач не отримала повний та остаточний розрахунок по заробітній платі, отже, внаслідок порушення відповідачем трудових прав позивача, вона зазнала моральних страждань. За положенням ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, суд критично оцінює доводи представника відповідача, викладені у своїх запереченнях, щодо того, що позивачка мала довести обставини за яких вона вимушена докладати додаткові зусилля для організації свого життя, які виникли внаслідок затримки розрахунку з нею, оскільки позивачка не зазначала в позовній заяві, що її моральні страждання виразилися в додаткових зусиллях для організації свого життя. За таких обставин, враховуючи тривалість моральних страждань, які виразилися в грубому порушення її прав та необхідністю звернення до суду за поновлення порушеного права, суд вважає, що\~відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 гривень є достатньою сумою для компенсації завданої шкоди, а тому позовні вимоги в цій частині задовольняє частково. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, оскільки позивача звільнено від сплати, суд відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі передбаченої ставки судового збору за позовні вимоги майнового характеру, відповідно до Закону України "Про судовий збір" у розмірі 551,20 гривень, а також позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 551,20 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial