Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] , малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Служби у справах дітей Чортківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням посилаючись на те, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , є спільними власниками квартири [ADDRESS] . У даному будинку окрім позивачів, зареєстровані колишня дружина співвласника квартири [PERSON] та сини: [PERSON] і [PERSON] . Однак, відповідачі, фактично понад три роки в зазначеному будинку не проживають. У зв`язку з цим у позивачів виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг. За таких обставин, іншого способу захисту порушеного права власників, як звернутися до суду із позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, у позивачів немає. На обґрунтування доводів звертаємо увагу суду на наступне. Згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого 16 січня 1995 року квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (копії свідоцтва додається). Квартира [ADDRESS] , згідно відмітки на свідоцтві, зареєстроване в Чортківському МБТІ на праві приватної спільної власності на підставі свідоцтва про право власності і записана у реєстрову книгу №23 за Р№4096 16 січня 1995 року. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 27 вересня 2018 року приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу Гордєєвою Л.І., % частки квартири [ADDRESS] , яка належала померлому [PERSON] , як спадкове майно за законом належить [PERSON] (копія свідоцтва додається). Згідно витягу з будинкової книги (копія витягу додається) у квартирі зареєстровані: [PERSON] , позивач по справі, з 28 червня 1994 року; [PERSON] - дружина [PERSON] , з 03 березня 2004 року; [PERSON] , дочка позивача [PERSON] , з 15 листопада 2005 року; [PERSON] , син позивача [PERSON] , з 09 липня 2010 року; [PERSON] , позивач, з 28 червня 1994 року; [PERSON] , відповідачка, з 05 квітня 2013 року; [PERSON] , відповідач, син позивача [PERSON] , з 27 серпня 2008 року; [PERSON] , відповідач, син позивача [PERSON] , з 17 червня 2014 року. Згідно рішення Чортківського районного суду від 03 листопада 2017 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після розірвання шлюбу, дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , залишено проживати з матір`ю (копія рішення додається). Актом про встановлення факту не проживання, складеним 18 червня 2020 року, комісією в складі депутата Чортківської міської ради та в присутності сусідів встановлено, шо [PERSON] по місцю прописки не проживає, комунальними послугами не користується, особистих речей та іншого майна в будинку не утримує з 2016 року. Згідно змісту ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно, позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Факт реєстрації відповідачів створює позивачам клопоти з комунальними платежами, оформленням житлової субсидії, обмежує права власників квартири на володіння, користування і розпорядження своїм майном. Частиною першою ст. З83 ЦК України та ст.150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом цієї норми права користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Разом з тим, положення ч.2 ст.405 ЦК України передбачає підстави втрати права користування з боку члена сім`ї власника у разі відсутності члена сім`ї у цьому житлі без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Проте, між позивачами і відповідачами по справі не було жодних домовленостей з цього приводу. Згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до абзацу 11 ч.І ст.З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Однак, як відомо стороні позивачів, [PERSON] з [PERSON] та [PERSON] проживають в іншому житлі у місті Чорткові. Отже, в силу цих обставин вважають, що відповідачів слід визнати таким, що втратили право користування житловим приміщенням відповідно до положень статей 383, 405 ЦК України. 06 листопада 2020 року позивачі [PERSON] [PERSON] , [PERSON] подали заяву про зміну предмету позову та просили визнати тільки відповідачку [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] та представник позивачів адвокат Крива І.І. змінені позовні вимоги підтримують, просять задоволити. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про день та час розгляду справи в суді через свого представника адвоката Криву І.І. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовну заяву не визнає, підтримує поданий відзив на позовну заяву, просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідачки адвокат Манорик Г.Г. позовні вимоги не визнає, просить в задоволенні змінених позовних вимог відмовити в повному обсязі за недоведеністю позовних вимог, раніше подано відзив на позовну заяву, обставини та факти, які викладені в ньому, підтримує. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів служби у справах дітей Чортківської міської ради в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про день та час розгляду справи. Раніше, будучи присутнім при проведенні підготовчого судового засідання, позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, діючи в інтересах неповнолітніх дітей та матері. Суд, вислухавши позивачку [PERSON] , представника позивачів адвоката Криву І.І., які змінені позовні вимоги підтримують, просять задоволити, представника відповідачки адвоката Манорик Г.Г. яка вважає уточнені позовні вимоги безпідставними та не доведеними належними та допустимими доказами та просить в задоволенні відмовити, посилаючись на факти та обставини, що викладені у відзиві на позовну заяву, приходить до висновку, що у задоволенні уточнених позовних вимог слід відмовити виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленністю між ним і власником житла або законом. В позовній заяві позивачі вказують, що відповідачка фактично понад три роки в будинку по [ADDRESS] не проживає та у зв`язку з цим у них виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг. Однак, при цьому не вказано, в чому саме є проблема зі сплатою надмірних комунальних платежів, оскільки оплата комунальних послуг залежить від тарифу на послуги та показників лічильників, а не від кількості зареєстрованих осіб і позивачі уточнили позовні вимоги, виключивши з числа відповідачів неповнолітніх синів відповідачки. Крім того, судом встановлено, що житло, в якому в даний час вимушено, після розірванння шлюбу, проживають відповідачка [PERSON] та її сини [PERSON] та [PERSON] по [ADDRESS] , є тимчасовим житлом та орендується відповідачкою [PERSON] , однак постійного місця проживання у неї та дітей немає та інтересу до житла, в якому вона та її діти зареєстровані, вона не втратила . Суд зазначає, що позивачами не доведено, що реєстрація відповідачки (позовні вимоги щодо дітей виключено шляхом уточнення позовних вимог та виключення дітей із числа відповідачів у справі) за адресою своєї реєстрації по [ADDRESS] , якимось чином створює клопоти позивачам в оплаті комунальних платежів та обмежує права власників квартири на володіння, користування і розпорядження своїм майном. Тим більше, що згідно рішення Чортківського районного суду Тернопільської області, по справі № 608/1204/17 від 03 листопада 2017 року, шлюб між позивачем, [PERSON] та відповідачем, [PERSON] , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх дітей, [PERSON] та [PERSON] , розірваний. Після розірвання шлюбу судом дітей залишено проживати з матір`ю. Втрата сімейних зв`язків між подружжям сама по собі не є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення, що відповідає положенням, викладеним у постанові ВП ВС України від 13 жовтня 2020 рокуу справі № 447/455/17. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Відповідно до ст. 160 Сімейного Кодексу України місце проживання дитини, яка недосягла десяти років визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Така згода була досягнута і місце проживання дітей визначено рішенням Чортківського районного суду по справі №608/1204/17 від 03.11.2017 року саме з матір`ю. Згідно правової позиції Верховного суду України (справа №759/19394/15-ц від 27 грудня 2018 року), вбачається, що малолітня дитина через свій вік не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання не є підставою для позбавлення права користування належним його батьку житлом (ВС7КІДС, справа № 759/19394/15-ц, 27.12.18). В даному позові батько дітей є одним із співвласників житла. Однак, згідно рішення Чортківського районного суду Тернопільської області саме з матір`ю [PERSON] вирішено залишити проживати неповнолітніх дітей, що узгоджується із нормами ст. 29 ЦК України, оскільки місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Крім того, норма статті 29 ЦК України не пов`язує місце фактичного проживання особи з її реєстрацією. Діти належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживають (ч. 2 ст. З СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд зазначає, що відповідачка не втратила інтересу до спірного житла напротязі всього часу розгляду справи. При цьому, судом поза розумним сумнівом не було встановлено факту не проживання відповідачки та її синів в квартирі [ADDRESS] починаючи з 2016 року по даний час, оскільки позивачами подано 3 акти про встановлення факту не проживання, які складені одною датою 18 червня 2020 року і не свідчать про той факт, що в інші роки, місяці та дні відповідачка не проживала за місцем своєї реєстрації та була відсутня за місцем реєстрації без поважної причини понад один рік і що вона не утримує своїх речей у вказаній квартирі і надалі. Частиною 4 ст. 10 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 у справі «Мак-Кенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, п.50). Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не має законної мети, що перелічені у п.2 ст.8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись, як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п.47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 2.12.2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути розмірним із поставленою законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Outcome: dismissed