Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

11.02.2015 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилаються на те, що є чоловіком [PERSON] з 20.04.1984 року. В 2003 та 2004 роках вони набули у власність нерухоме майно у вигляді Ѕ частини житлового будинку малої поверховості за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку за цією ж адресою, кадастровий номер [NUMBER]. Дане майно є спільною сумісною власністю подружжя. 13.03.2008 року між АКБ «Форум» та [PERSON] було укладено іпотечний договір №07-178/08, посвідчений нотаріально, де в іпотеку нею передано банку вищевказане майно. Позивач вважає, що даний іпотечний договір є недійсним, оскільки при укладанні даного спірного договору не було його згоди, як чоловіка, не виділені в натурі частки у спільній власності подружжя, щоб вважалось окремим об'єктом нерухомості, і не було грошової оцінки землі, а тому договір іпотеки укладений з порушенням норм чинного законодавства. Просить визнати договір іпотеки №07-178/08 від 13.03.2008 року недійсним та скасувати запис в Державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна і внести до Державного реєстру іпотек відомості про виключення запису з реєстру щодо зазначених об'єктів нерухомості. 16.02.2015 року у даній справі відкрито провадження, відповідно до ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. 24.02.2015 року рішенням Бабушкінського районного суду винесено заочне рішення, яким позовні вимоги позивача задоволено. 17.05.2017 року ПАТ «Банк Форум» поштою надіслав до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська заяву про перегляд заочного рішення. За наслідками розгляду заяви про перегляд заочного рішення, ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2017 року, заочне рішення суду від 24.02.2015 року скасовано та справа призначена до розгляду. 25.04.2018 року [PERSON] надала до канцелярії Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська заяву про заміну неналежного відповідача ПАТ «Банк Форум» на належного. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.04.2018 року залучено відповідачем у справі [PERSON], як правонаступника ПАТ «Банк Форум». 25.04.2018 року позивач та відповідач надали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Позивач позов підтримав, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, відповідач вимоги визнала, не заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. Як встановлено судом, 13.03.2008 р. між АКБ «Форум» та [PERSON], було укладено іпотечний договір 07-178/08, згідно з яким предметом іпотеки є нерухоме майно: житловий будинок малої поверховості, що знаходиться за адресою [ADDRESS], який належить іпотекодавцю на праві власності: 1/2 частина на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.12.2003 р., виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради від 20.11.2003 р. № 3566 та 1/2 частина на підставі договору дарування від 24.12.2003 р. зареєстрованого в реєстрі за № 3124. Пунктом п. 1.2.2. договору іпотеки визначено, що іпотека поширюється на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки, яка належить іпотекодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Дніпропетровським міським управлінням земельних ресурсів від 23 квітня 2004 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів за № 042775, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення: обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Договір іпотеки від 13.03.2008 року був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. та ним було накладено заборона відчуженого зазначеного в договорі нерухомого майна іпотечного договору, про що було зареєстровано в реєстрі заборон за № 56. Відповідно до свідоцтво про укладання шлюбу серії [NUMBER] від 20.04.1984 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. 20.11.2003 р. за №3566 виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради було видано [PERSON] свідоцтво про право власності на нерухоме майно на 1/2 частини житлового будинку малої поверховості, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Вищевказане свідоцтво було зареєстровано у комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» згідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2264856 дата видачі 11.12.2003 р., реєстраційний номер 3666218. 23.04.2004 р. Дніпропетровським міським управлінням земельних ресурсів було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], що було зареєстровано Книзі записів реєстрації державних актів за № 042775. Аналізуючи доводи позивача, щодо наявності у нього права спільної сумісної власності на земельну ділянку та житловий будинок малої поверховості за адресою [ADDRESS], суд вважає зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно до частини 1 розділу 7 прикінцевих положень Сімейного кодексу України, цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України. Частиною 1 розділу прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. В той же час частка на житловий будинок малої поверховості, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та земельною ділянкою було набуто під час дії різних нормативних актів. Так, частка на житловий будинок малої поверховості, що знаходиться за адресою [ADDRESS] була набута під час дії Кодексу про шлюб та сім'ю, а право власності на земельну ділянку - Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Пунктом 9 постанови пленуму ВСУ «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Отже, існуючим на момент набуття права власності на житловий будинок малої поверховості, що знаходиться за адресою [ADDRESS] було встановлена презумпція спільної сумісної власності майна подружжя, а у зв'язку з тим, що не було доведено зворотне, то 1/2 частини житлового будинку малої поверховості, що знаходиться за адресою [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] хоч по документам і оформлена на [PERSON]. Відповідно до ч.2 ст. 60 Сімейного кодексу України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно до ч.1 ст. 61 Сімейного кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною першою ст. 125 Закону України (у редакції чинній на момент виникнення права), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до абзацу 2 п. 23 постанови пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року N 11, спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Таким чином земельна ділянка право на якої посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку, виданого Дніпропетровським міським управлінням земельних ресурсів від 23 квітня 2004 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів за № 042775, кадастровий номер [NUMBER] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Тобто, оскільки право власності на вищезазначене нерухоме майно, належить на праві власності дружині позивача так як, було придбане за час шлюбу, тому це майно є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч.3 цієї статті для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згідно до ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частиною 3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ч.2 ст.369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Четвертою частиною статті 369 ЦК України було передбачено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до ч. 2 ст. 6 З.У. «Про іпотеку», майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Відповідно до п. 99 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року N 20/5, майно, що перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу тільки за згодою всіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Пункт 44 вищезазначеної Інструкції передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Договори щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом за наявності письмової згоди другого з подружжя. Згода на укладення такого договору повинна бути посвідчена нотаріально. Про наявність згоди другого подружжя зазначається в тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена, та дату її посвідчення. В той же час, у матеріалах справи відсутні докази наявності надання позивачем згоди на укладення спірного іпотечного договору, також відсутні відомості про наявність такої згоди у оспорюваному іпотечному договорі, як це передбачається інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України Згідно з ст. 578 ЦК України та ч. 2 ст. 6 ЗУ "Про іпотеку" майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Оскільки частина будівлі та земельна ділянка є спільною власністю [PERSON] та [PERSON], а тому не могли передаватися в іпотеку без згоди іншого співвласника. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно ст. ст. 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Таким чином, право позивача обрати такий спосіб захисту свого порушеного права як визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, залежить від того, чи порушеного таким правочином його право. У випадку встановлення такого порушення, визнання правочину недійсним є способом захисту порушеного права позивача, котрий він може обирати на власний розсуд. Виходячи з викладеного суд приходить до висновку, що позивачем обрано вірний спосіб захисту порушеного права, оскільки оскаржуваний договір іпотеки від 13.03.2008 року № 07-178/08, укладений між АКБ «Форум» та [PERSON] безпосередньо стосуються прав та охоронюваних законом інтересів позивача, оскільки за спірною угодою було надано в іпотеку, майно, яке є його власністю. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Крім того, відповідно до ч.3 ст.5 Закону України «Про іпотеку», частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майна без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Таким чином частка нерухомого майна не могла бути предметом іпотеки без проведення виділення його в натурі. Оскільки позивач, як співвласник предмета іпотеки, не надав нотаріально посвідчену згоду на передачу майна в іпотеку, а частка [PERSON] не виділена в натурі, тому договір іпотеки № 07-178/08 від 13.03.2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Банк Форум» є недійсним. Одночасно, відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним, відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Враховуючи те, що при нотаріальному посвідченні договору іпотеки нотаріусом було внесено записи до реєстрів заборони та іпотек, то при визнанні недійсним іпотечного договору його сторони повинні повернутись у стан який існував до укладання та посвідчення такого договору, тобто записи в реєстрах заборон та іпотек підлягають вилученню. У відповідності до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Абзацом 2 пункту 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141, у разі скасування на підставі рішення суду державної реєстрації прав, проведеної до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент такої реєстрації, записів про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 р., за відсутності державної реєстрації таких прав у Державному реєстрі прав державний реєстратор переносить до Державного реєстру прав записи про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, та вносить запис про скасування державної реєстрації прав. Враховуючи вищенаведене та те, що відповідач [PERSON], як правонаступник ПАТ «Банк Форум» позовні вимоги визнала в повному обсязі, слід визнати недійсним іпотечний договір від 13.03.2008 р. за № 07-178/08 укладений між Публічним акціонерним товариством « Банк Форум» та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М та зареєстрований у реєстрі за № 790. Скасувати запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, щодо об'єкта нерухомого майна - житловий будинок малої поверховості з прилеглою земельною ділянкою площею 0,10 га, кадастровий номер [NUMBER], адреса: [ADDRESS], реєстраційний номер обтяження 6775823 зареєстрованого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М на підставі іпотечного договору від 13.03.2008 р. за № 07-178/08. Внести до Єдиного реєстру іпотек відомості про виключення запису з реєстру, щодо об'єкта - об'єкта нерухомого майна - житловий будинок малої поверховості з прилеглою земельною ділянкою площею 0,10 га, кадастровий номер [NUMBER], адреса: [ADDRESS]. Відповідно до ст.141 ЦПК України з [PERSON] стягнути на користь [PERSON] понесені судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved