Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

Представник позивача ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що 23.04.2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем - [PERSON] було укладено кредитний договір № MK03F805761868, згідно якого банк надав [PERSON], а остання отримала суму кредиту у розмірі - 18744,00 грн., зі сплатою за користування кредитом 0,12% річних з погашенням суми кредиту та сплати процентів у терміни та розміри, передбачені встановленими умовами кредитного договору. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із запропонованими Умовами надання кредиту фізичним особам « Розстрочка» та тарифами складає між ним та банком кредитно-заставний договір. Однак, взяті на себе зобов'язання щодо погашення суми отриманого кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, у розмірі та строки визначені кредитним договором відповідачем не виконано. [PERSON] порушувала терміни погашення кредиту і відсотків за користування кредитом. Враховуючи, що відповідач не виконав належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим у неї виникла заборгованість, яка станом на 05.12.2016 року перед позивачем по кредитному договору становить 33013,65 гривень, з яких: 14029,38 грн. - основна сума боргу по кредиту; 11,33 грн. - заборгованість по відсотках, 16924,67 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором, а також штрафи відповідно до п. 2.4.5.5 Умов надання банківських послуг 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1548,27 грн. - штраф (процентна складова), яку ПАТ КБ « Приватбанк» просило стягнути на його користь із відповідача [PERSON] В судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові. Не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України,про причини неявки суд не повідомляла, клопотань про відкладення розгляду справи та письмового відзиву до суду не надходило. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, що стверджується поштовими відправленнями які повернулися на адресу суду з відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання» за № 8800022072043 та № 8800022604363. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільно- процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином повторно не з'явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони представника позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв'язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що 23.04.2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем - [PERSON] було укладено кредитний договір № MK03F805761868, шляхом приєднання в порядку ст. 634 ЦК України до умов, запропонованих банком в письмових умовах надання споживчого кредиту фізичним особам, на підставі поданої відповідачем заяви, в якій міститься його підпис про ознайомлення з цими умовами та правилами надання споживчого кредиту фізичним особам, а також тарифами банку. Відповідно до укладеного з відповідачем договору банк надав [PERSON] строковий кредит у сумі 18744,00 гривень, строком на 37 місяців з 23.04.2013 р. по 22.05.2016 р., зі сплатою відсотків у розмірі 0,12 % річних на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 262,42 гривень, що стверджується заявою [PERSON], копія якої приєднана до матеріалів справи. /а.с.4/. При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до умов заяви позичальника № MK03F805761868 від 23.04.2013 р. Банк надає відповідачу [PERSON] споживчий кредит для розрахунку за товар в сумі 18744,00 грн. і сплати комісії банку за послуги. У вказаній заяві зазначено, що [PERSON] ознайомилася і згідна з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» та тарифами банку. Позивач в позові зазначає, що Банк виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі. Як вбачається з кредитного договору [PERSON] отримав кошти від ПАТ КБ "ПриватБанк" на умовах строковості, зворотності, забезпеченості, платності. Сторони погодили всі істотні умови кредитного договору, як це передбачено ст. 207 ЦК України і це узгоджується з вимогами ч.1 ст.638 ЦК України. Однак, як стверджує позивач, у порушення умов кредитного договору [PERSON] належним чином не виконує взятих на себе зобов'язань по погашенню кредиту та відсотків, в зв'язку з чим розмір заборгованості відповідно до розрахунку станом на 05.12.2016 року становить 33013,65 гривень, з яких: 14029,38 грн. - основна сума боргу по кредиту; 11,33 грн. - заборгованість по відсотках, 16924,67 - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором, а також штрафи відповідно до п. 2.4.5.5 Умов надання банківських послуг 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1548,27 грн. - штраф (процентна складова). Відповідач не спростував вказаний розрахунок заборгованості, хоча такий процесуальний обов'язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільногозаконодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно вимог п.1 ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до умов підписаної відповідачем заяви, банк надав строковий кредит на придбання товару в сумі 18744,00 гривень. Відповідно до умов підписаної відповідачем заяви, відповідач зобов'язався погашати заборгованість щомісяця в період з 25 по 29 число кожного місяця, щомісячний платіж у сумі 507,57 гривень, з 30.12.2014 року у сумі 769,99 гривень для погашення заборгованості за кредитом, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди, комісії. У відповідності до ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до умов договору № MK03F805761868 від 23.04.2013 року, Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» сторони погодили строки та розміри погашення кредиту та виплати відсотків. Відповідно до умов заяви, Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» відповідач [PERSON] зобов'язалася щомісяця погашати заборгованість за кредит, а також остаточно погасити кредит в строк остаточного погашення. Оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконала зобов'язання, передбачені вищезазначеними умовами договору № MK03F805761868 від 23.04.2013 року, Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» у строк, встановлений цим договором, суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст. 612, ст. 610 ЦК України його слід вважати таким, що прострочив виконання зобов'язання. Отже, правовідносини між сторонами кредитного договору не припинені , що не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Таким чином, Банк має право нараховувати відсотки на суми непогашеної заборгованості . Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Тобто, відсотки є платою за користування чужими коштами. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Статтею 1048 ЦК України встановлено право позикодавця (Банку) на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Статтею 599ЦКУкраїни, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Так як своїх зобов'язань за кредитним договором [PERSON] не виконувала належним чином, чим істотно порушено інтереси позивача по справі, в зв'язку з чим у позивача виникло право вимагати від боржника повернення кредитних коштів, а також штрафних санкцій у вигляді пені за порушення позичальником строків платежів. Відповідно до вимог ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача [PERSON] нарахованої суми штрафів : 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1548,27 грн. - штраф (процентна складова), суд вважає, що такі до задоволення не підлягають, виходячи з наступного. Суд звертає увагу на те, що за порушення позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором позивачем одночасно нараховано пеню та штрафи Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Отже, позивач просить застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов'язання (порушення позичальником грошового зобов'язання за кредитним договором), що суперечить вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. З огляду на викладене , суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафів в розмірі 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1548,27 грн. - штраф (процентна складова) за порушення грошових зобов'язань. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №МК03F805761868 від 23.04.2013 року заборгованість в розмірі 33013,65 грн., підлягають до часткового задоволення з мотивів викладених вище. Таким чином суд вважає, що на користь позивача слід стягнути з відповідача [PERSON] загальну суму заборгованості по кредитному договору №МК03F805761868 від 23.04.2013 року станом на 05.12.2016 року в сумі 30965,38 грн., з яких: 14029,38 грн. - заборгованість за кредитом; 11, 33 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 16924,67 грн. заборгованість за пенею та комісія . Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог . На підставі ч. 6 ст. 259 ЦПК України, враховуючи складність даної справи, складання повного рішення суду відкладено на строк до десяти днів, повне судове рішення складено 06.04.2018 року (п. 6 ч. 7 ст. 265 ЦПК України) .

Outcome: partial