Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

03 березня 2020 року позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що позивач [PERSON] є власником квартири під [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2006 року, який згідно витягу з Державного реєстру правочинів від 09.10.2006 р. має № 2077, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.10.2006 року, що підтверджується копією витягу Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.10.2006 р. індексний номер 12101298. В належній їй квартирі був зареєстрований відповідач гр. [PERSON] , [INFO] - колишній чоловік матері позивачки, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 14.05.2009 р. серії [NUMBER] . Відповідач фактично у вказаній квартирі під [ADDRESS] не проживає з 2013 року, жодної участі в її утримані не приймає, його особистих речей в квартирі не має. Формальна реєстрація відповідача в квартирі призводить до значних витрат позивачки на оплату житлово-комунальних послуг. Ухвалою суду від 16 березня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі № 522/3665/20 та призначено перше судове засідання на 22.04.2020 р. У судове засідання позивачка не з`явився, була сповіщена про час та місце розгляду справи належним чином, надала заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився, був неодноразово повідомлений належним чином про дату і час розгляду справи. Згідно поштового відправлення "за адресою не проживає". Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи відповідач не з`явився в судове засідання, не надав до суду відзиву на позов, суд вважає за можливе допустити заочний розгляд справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником квартири під [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2006 року. Зазначена інформація підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 14.05.2009 р. серії [NUMBER] . В належній на праві власності позивачці квартирі після був зареєстрований колишній чоловік її матері - гр. [PERSON] , [INFO] , що підтверджується інформацією про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні / будинку від 21.02.2020 р. № С1-21708-ф/д, наданих Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради. [PERSON] фактично у вказаній квартирі під [ADDRESS] не проживає з 2013 року (що підтверджено Актом), жодної участі в її утримані не приймає, його особистих речей в квартирі не має. Формальна реєстрація відповідача в квартирі призводить до затрат на оплату комунальних послуг. Відповідно до акту про не проживання особи за адресою місця реєстрації від 28.01.2019 року, КП «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» відповідач, починаючи з 19.02.2013 року не проживає за адресою: [ADDRESS] по теперішній час, за свідченням сусідів за цією адресою постійно проживає лише власник вказаної квартири - Позивачка [PERSON] . Таким чином Відповідач - [PERSON] більше, ніж шість років не проживає за місцем своєї реєстрації. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що реєстрація згідно даних КП ЖКМ «Порто-Франківський» за місцем знаходженням квартири і відсутність відповідача у квартирі позивачів створює їм перешкоди у здійсненні правомочностей власника майна. Відповідач відсутній за даним місцем реєстрації понад один рік, ніяких речей відповідача в квартирі не міститься. Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позову щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Відповідно ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно положень ст. 6 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» фізичні особи зобов`язані зареєструвати своє місце проживання. Постановою Верховного суду від 26 вересня 2019 року по справі № 661/2514/18 суд зазначає, що Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Так, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2, якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на житлову площу. З урахуванням вищенаведеного, факт реєстрації [PERSON] у квартирі, яка належить на праві власності Позивачу порушує право Позивача на володіння та користування своїм майном, виникає необхідність сплати комунальних послуг, які фактично не використовуються. Зазначені обставини перешкоджають Позивачу реалізувати свої права, що є неприпустимо відповідно до вищенаведеної практики ЄСПЛ. Також, ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо). Зазначені правові позиції з урахуванням абсолютного та виключного права власника щодо розпорядження своїм майном викладені в постанові Верховного суду від 14 березня 2018 року по справі № 640/20382/15-ц. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 417 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.04.2020 р. клопотання позивачки про витребування доказів по зазначеній цивільній справі задоволено, витребувано від Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції інформацію, чи було змінено ім`я та прізвище гр. [PERSON] , [INFO] на [PERSON] , який з 19.02.2013 р. зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та надати до суду належним чином засвідчені копії документів, що засвідчують зміну персональних даних. На виконання зазначеної ухвали суду, листом від 25.06.2020 р. №409/08.1-29 Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (вх. № 65874/20 від 02.07.2020 р.) суд повідомлено про те, що згідно з даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян виявлено актовий запис №59 від 23.07.2014 р., складений ВДРАЦС у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції на [PERSON] , [INFO] , згідно якого після державної реєстрації зміни прізвища та ім`я стало - [PERSON] . До зазначеного листа додано Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про зміну імені (прізвища, власного імені, по батькові) від 24.06.2020 р. №00026792374, відомості якого підтверджують інформацію, викладену в листі Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 15 липня 2020 р. до канцелярії суду надано змінений позов, в якому позивачка просила визнати [PERSON] , [INFO] , (зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Отже, враховуючи, що відповідач - [PERSON] , [INFO] (раніше - [PERSON] ) не проживає у квартирі позивача з 2013 року, речей відповідача в квартирі немає, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved