Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

04 березня 2020 року до Василівського районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач [PERSON] зазначає, що 10 лютого 2017 року він уклав шлюб з відповідачкою [PERSON] , який зареєстрований Хортицьким районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про що зроблено запис в реєстраційній книзі за №26. Від даного шлюбу вони дітей не мають. Як зазначено позивачем у пред`явленому позові, спільне життя з відповідачкою [PERSON] не склалося, шлюбні відносини між ними фактично припинені. Вони перестали вести спільне господарство та мають різні бюджети. Причиною припинення шлюбних відносин стала взаємна втрата почуття любові та поваги один до одного внаслідок відсутності взаєморозуміння між ними та вони мають суттєво різні життєві інтереси, що істотно заважає подальшому спільному проживанню. Позивач вказує, що на даний час шлюб між ними є формальним, почуття, що зближують подружжя, між ними втрачені, примирення є неможливим, оскільки вони не мають спільних інтересів, кожен з них живе своїм життям та своїми інтересами. Від розірвання шлюбу в органах РАЦС відповідачка [PERSON] ухиляється. За таких обставин позивач [PERSON] вважає, що їх сім`я розпалася остаточно, шлюбні відносини поновлені бути не можуть, збереження шлюбу та подальше спільне життя з відповідачкою вважає неможливим, а примирення недоцільним, тому вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому позивач [PERSON] просить розірвати шлюб, укладений між ним та [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований Хортицьким районним у місті Запоріжжі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про що зроблено запис в реєстраційній книзі за №26 та витрати, пов`язані з розірванням шлюбу, покласти на відповідача. Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 17 березня 2020 року відкрито провадження по даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, проте на адресу суду подано письмову заяву, в якій позивач [PERSON] висловив прохання розглянути справу без його участі. На заявлених позовних вимогах наполягає. Просить задовольнити його позов за підставами, викладеними у позовній заяві. Проти ухвалення по справі заочного рішення, на підставі наявних у справі доказів, не заперечує. Судові витрати з відповідачки [PERSON] просить не стягувати (а.с.30). В судове засідання відповідач [PERSON] повторно не з`явилася, про день та час розгляду цивільної справи повідомлялася судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, що підтверджується поштовими конвертами, що повернулися на адресу суду з відміткою «адресат відсутній» (а.с.15,20,27), також належне сповіщення відповідачки було здійснено судом шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади про виклик відповідача [PERSON] до зали судових засідань (а.с.11), відповідно до приписів ч.11 ст.128 ЦПК України. Проте, жодних документів на підтвердження поважності причин неявки відповідачем суду не надано, відзиву на позов, заперечень проти заявлених [PERSON] позовних вимог суду не представлено. Тому, відповідно до положень ст.281 ЦПК України, зі згоди позивача [PERSON] , суд постановив про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини по справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі - [PERSON] та [PERSON] з 10 лютого 2017 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований Хортицьким районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 26, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.3). Від подружнього життя сторони дітей не мають. Подружні стосунки між сторонами припинені по причині розбіжностей характерів та різних поглядів на життя, відсутністю взаєморозуміння, що в цілому призвело до втрати почуття любові та довіри один до одного, та припинення шлюбних відносин між сторонами, які на теперішній час спільно не проживають. Відповідачка [PERSON] проти розірвання шлюбу безпосередньо в органах ДРАЦСу ухиляється, тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом про розірвання шлюбу. Чинним законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду: зокрема, положеннями ст.ст.104 ч.2, 105 ч.3, 110 ч.1 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст.111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, сторони вважають неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати їх прийняти заходи до примирення. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх неповнолітньої дитини, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи вищенаведені законодавчі норми, виходячи з принципів об`єктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі та суд приходить до висновку, що дана сім`я розпалася остаточно та будь-яких підстав до її збереження судом не встановлено та відповідачкою в суді не доведено. Крім того, оскільки позивач [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням його до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Примушування до шлюбу не допускається. А тому, подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу між сторонами суперечило б їх інтересам, що має істотне значення. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вивчивши обґрунтування [PERSON] заявлених ним позовних вимог, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки факти, викладені у позовній заяві свідчать про те, що шлюб між сторонами фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим, його формальне існування обмежує особисту свободу позивача та порушує його особисті інтереси, що має істотне значення, та крім того, на теперішній час сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, тому суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи до уваги подану позивачем [PERSON] письмову заяву від 27.05.2020 року, в якій він просить судовий збір з відповідачки [PERSON] на його користь не стягувати, та на відшкодуванні витрат по оплаті судового збору не наполягає, тому суд вважає за необхідне понесені позивачем [PERSON] при пред`явленні позову судові витрати у вигляді судового збору в сумі 840,80 грн. залишити за позивачем, які документально підтверджуються відповідним платіжним документом у вигляді квитанції, оригінал якої міститься в матеріалах справи (а.с.2). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved