Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

Позивачка, звернувшись в суд із даним позовом, посилається на те, що будинковолодіння в [ADDRESS] до суспільної групи колгоспний двір, головою якого була її мати, [PERSON] , про що їй 15 квітня 1991 року видано свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок. Крім голови двору на час ліквідації колгоспних дворів в господарстві проживали : дочка - [PERSON] та зять - [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, залишивши заповіт, посвідчений 15 квітня 2010 року, згідно якого все свої майно заповіла їй. [INFO] помер [PERSON] , про що 14 лютого 2020 року складено відповідний актовий запис за № 23. Зазначає, що прийняла спадщину після смерті матері та чоловіка, а отже фактично стала власником вказаного будинковолодіння в цілому. З метою реєстрації права власності звернулась до нотаріальної контори, однак нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказане спадкове майно, оскільки право власності зареєстровано за головою колгоспного двору, а крім неї були інші члени двору, частки яких не виділені до дня смерті [PERSON] . Просить суд визнати за нею право власності на будинковолодіння. Позивачка в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання також не з"явився, подав суду заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутності, щодо задоволення позову не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи заяви сторін, дослідивши матеріали справи суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пункт 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] до суспільної групи колгоспний двір, головою якого була мати позивачки, [PERSON] , про що їй 15 квітня 1991 року було видано свідоцтво про право власності на жилий будинок на підставі рішення виконкому Коломийської районної ради від 23 травня 1990 року за № 112 (а.с.16). Наведене також підтверджується випискою з інвентаризаційних матеріалів Коломийського МБТІ від 05 листопада 2019 року за № 65311 (а.с.15). Станом на 01 липня 1990 року у даному житловому будинку проживали та були зареєстровані : [PERSON] , голова колгоспного двору, [PERSON] , дочка та [PERSON] , зять, що підтверджується довідкою Нижньовербізької сільської ради ОТГ № 333 від 02 червня 2020 року (а.с.17). Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 із змінами "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" передбачено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглось після його припинення, мають ті члени двору, котрі станом до 15 квітня 1991 року не втратили частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Таким чином, оскільки на час ліквідації колгоспних дворів в господарстві проживали голова двору з дружиною, які набули право спільної сумісної власності на спірне будинковолодіння, то їх частки у вказаному майні рівні, тобто по 1/3 частині. Однак члени колгоспного двору не виділили належні їм частки у майні колишнього колгоспного двору у встановленому законом порядку. [INFO] [PERSON] померла, про що 08 грудня 2014 року складено відповідний актовий запис № 38 (а.с.5). Померла залишила заповіт, посвідчений 15 квітня 2010 року секретарем виконкому Мишинської сільської ради, зареєстрований в реєстрі за № 26, згідно якого все своє майно заповіла дочці, [PERSON] (а.с.13). [INFO] помер [PERSON] , про що 14 лютого 2020 року складено відповідний актовий запис за № 23 (а.с.6). Після його смерті відкрилась спадщина на нележну йому частку в майні колгоспного двору, яку фактично прийняла позивачка, постійно проживаючи із спадкодавцем на час відкриття спадщини. З метою оформлення спадкових прав позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері, однак оформити спадкові права не взмозі у зв`язку з тим, що право власності зареєстровано за головою колгоспного двору, а крім неї були інші члени двору, частки яких не виділені до дня смерті [PERSON] (а.с.14). Згідно даних технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок в [ADDRESS] , від 05 листопада 2019 року загальна площа його складає 27, 6 кв.м., житлова - 15, 2 кв.м. Згідно звіту про оцінку майна від 04 березня 2020 року, ринкова вартість будинковолодіння становить 39 343, 00 грн. У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Виходячи з того, що позивачка є спадкоємцем за заповітом на майно, яке належало спадкодавцю на праві власності у встановленому законом порядку і це право не порушує нічиї права і охоронювані законом інтереси, відповідач не заперечує проти визнання права власності на спадкове майно за позивачкою, яка у свою чергу, не в змозі оформити своїх прав через те, що частки в майні колгоспного двору не виділені до дня смерті голови цього двору,суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на будинковолодіння, шляхом задоволення позову. На підставі наведеного та ст.ст. 15, 16, 328, 392, 1217, 1268 ЦК України,

Outcome: approved