Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя та свої вимоги обґрунтовує тим, що з 2004 року вона з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . Протягом останнього часу стосунки у шлюбі розладилися, кожен з подружжя живе окремим життям, спільного бюджету не мають. Під час перебування у шлюбі, 24.05.2013 року відповідачем та його сестрою [PERSON] згідно договору купівлі-продажу № 1-1560 та № 1-1565 було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку у спільну часткову власність по Ѕ частці кожному. В подальшому, 29.07.2017 року згідно договорів дарування № 1713 та № 1711 [PERSON] подарувала Ѕ частку будинку та Ѕ частку земельної ділянки своїй матері [PERSON] . Оскільки вказані частки житлового будинку та земельної ділянки перебувають у спільній сумісній власності позивача та відповідача, так як вони були придбані за час перебування у шлюбі, а тому відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України їм належить по ј частці будинку та земельної ділянки, які підлягають поділу. Позивач зазначає, що відповідач відмовився добровільно поділити спільно набуте майно, яким фактично володіє і користується позивач, а тому враховуючи вказані обставини, просить суд відступити від засади рівності часток подружжя та збільшити частку позивача, застосувавши такий поділ спільного майна: визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, та на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0252 га, кадастровий номер 5924786700:02:001:0229 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . У судове засідання позивачка не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася. Відповідач також в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Третя особа по справі в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася. Вивчивши матеріали справи, перевіривши, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному їх аналізі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 17 січня 2004 року зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] (після одруження [PERSON] ), що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , та від шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] (а.с. 3). Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 травня 2013 року [PERSON] та [PERSON] придбали по Ѕ частці кожний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,0252 га, яка надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4-5,6-7). Вказана обставина також підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 3903956 та № 3902610 від 24.05.2013 року (а.с. 8,9-10). Згідно договорів дарування від 29 липня 2017 року (а.с. 22, 37), [PERSON] подарувала матері [PERSON] одну другу частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та одну другу частку земельної ділянки загальною площею 0,0252 га, кадастровий номер 5924786700:02:001:0229 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до висновку про вартість майна від 12.05.2020 року ринкова вартість земельних поліпшень, а саме житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами відповідно до технічного паспорту, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , власники: [PERSON] (1/2) та [PERSON] (1/2), складає 14539 грн (а.с. 11-27). Згідно висновку про вартість земельної ділянки від 12.05.2020 року ринкова вартість земельної ділянки для будівництва для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 252 м2, кадастровий номер 5924786700:02:001:0229, розташованої за адресою: [ADDRESS] , власники: [PERSON] (1/2) та [PERSON] (1/2), складає 3032 грн, а також ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 2548 м2, кадастровий номер 24786700:02:001:0230 - 15326 грн (а.с. 28-40). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі такого поділу, частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено законом або домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України). Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя; нормативно-правовий акт № 11 від 21.12.2007 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови ПленумуВерховного СудуУкраїни від21.12.2007року №11«Про практикузастосування судамизаконодавства прирозгляді справпро правона шлюб,розірвання шлюбу,визнання йогонедійсним таподіл спільногомайна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Що стосується вимог позивача про відступлення від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі у триманні дитини та визнання за нею права власності на Ѕ частину спірного будинку та на Ѕ частину земельної ділянки, то слід зазначити наступне. Так, згідно ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Разом з тим, позивачка не надала суду жодних доказів наявності таких обставин. Таким чином, враховуючи, що спірне майно подружжя, а саме Ѕ частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та Ѕ частки земельної ділянки площею 0,0252 га, кадастровий номер 5924786700:02:001:0229 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , набуті сторонами за час шлюбу, то вони є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачкою право власності на ј частину вищезазначеного майна. Вирішуючи питання щодо судових витрат в справі, суд вважає правомірним покласти на відповідача понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог. На підставі положень ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 141, 89, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд, -

Outcome: partial