Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

12.07.2016 року позивач - [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів - [PERSON] та [PERSON], в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що місце проживання відповідачів у вказаному будинку було зареєстровано зі згоди колишнього власника будинку - [PERSON]. Право власності на будинок позивач набула в порядку спадкування після смерті [PERSON], який помер [INFO], і з часу його смерті відповідачі у цьому будинку не проживали, навіть жодного разу за 5 років до будинку не з'являлись, однак, їх реєстрація у будинку перешкоджає позивачеві вільно розпоряджатись ним. Позивач в судове засідання не з'явилась, до суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій одночасно зазначила, що позов у частині позовних вимог до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування будинком, просить залишити без розгляду, оскільки [PERSON] [INFO] помер; позовні вимоги до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком, підтримує повністю та просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Ухвалою суду від 10.05.2017 року позов [PERSON] в частині позовних вимог до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування будинком, залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України за заявою позивача. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином в порядку, визначеному статтями 74, 76 ЦПК України, шляхом публікації в пресі оголошення про виклик відповідача. На підставі статей 158, 169, 224 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справ за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти заочного розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 21.11.2013 року (а.с. 9). Згідно акту від 22.03.2016 року, складеного жителями села [PERSON], [PERSON] та [PERSON] і посвідченого сільським головою [PERSON] та депутатом сільської ради [PERSON], а також згідно довідки №77 від 22.03.2016 року, виданої Рачківською сільською радою Чуднівського району Житомирської області, [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS], але за вказаною адресою не проживає з 2001 року (а.с. 6, 7). Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні (розпорядженні) власністю. Відповідно до ч.2 статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Водночас відповідно до статті 7 Закону № 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, крім іншого, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2016 року по справі № 21-5446а15. Відповідач, будучи зареєстрованою у будинку позивача, чинить перешкоди позивачу у здійсненні її права розпорядження своїм майном, однак, сама відповідач тривалий час будинком не користується і не проживає у ньому, тому її необхідно визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що є також одним із способів захисту права власності позивача у справі. Виходячи з наведеного вище суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. Судові витрати суд розподіляє відповідно до вимог статті 88 ЦПК України. На підставі наведеного вище та

Outcome: approved