Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

Позивач КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 140 186, 18 грн. - пеня (0,1 %), та 258 237, 84 грн. - штраф (7%). Вимоги позову обґрунтовані тим, що відповідно до розпорядження КМДА від 19.11.2003 року позивач виступає замовником по об`єкту: «Будівництво Подільського мостового переходу через р. Дніпро у м. Києві». З метою створення умов для будівництва Подільського мостового переходу через р. Дніпро у м. Києві 16.12.2005 Київською міською радою було прийнято рішення «Про винесення з траси будівництва Подільського мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві та лінії Київського метрополітену частини садових ділянок Русанівських і Воскресенських садів» зі змінами та доповненнями, згідно якого КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» доручено викупити земельні ділянки на території Русанівських та Воскресенських садів, які знаходяться у приватній власності громадян, з вирішенням майново-правових питань в повному обсязі відповідно до законодавства або забезпечити компенсацію громадянам, ділянки яких підлягають винесенню з траси будівництва Подільського мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві та лінії Київського метрополітену, за земельні ділянки, зелені насадження, садові будинки та інші споруди, що підлягають знесенню в зв`язку з будівництвом Подільського мостового переходу та лінії метрополітену. Серед цього переліку зазначено і земельну ділянку № 2-а, по вул. 26 Садова , яка входить до меж площі земель, яка відведена КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» та підпадає під межі будівництва Подільського мостового переходу. Зазначена земельна ділянка знаходиться на території садового товариства «Мічурінець», має площу 509,48 кв.м, та перебувала у фактичному користуванні [PERSON] . На підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва у справі №755/2001/2018 від 10.09.2018 р. між КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» та [PERSON] було укладено Договір від 17.10.2018 про добровільне виконання рішення суду. Відповідно до п 2.1. зазначеного договору, відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 54/2018 від 16.07.2018, Дирекція зобов`язується виплатити користувачу протягом 20 календарних днів з дати підписання даного Договору грошову компенсацію в сумі 3 710 512 грн., в зв`язку зі звільненням земельної ділянки для суспільних потреб - будівництва Подільського мостового переходу. Згідно п 2.2. договору, сторони дійшли згоди, що грошові зобов`язання Користувача перед Дирекцією по відшкодуванню витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 21 400 грн., виконуються шляхом взаємозаліку. Таким чином сума, що сплачується Дирекцією Користувачу після зарахування зустрічних вимог становить 3 689 112 грн. Пунктом 2.3. Договору передбачено, що [PERSON] зобов`язана підписати Акт приймання-передавання земельної ділянки не пізніше 30 календарних днів з дати зарахування грошових коштів, визначених п. 2.2 Договору та звільнити земельну ділянку та майно, що на ній розташоване не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів з дати зарахування грошових коштів на свій банківський рахунок. 19.10.2018 р. на виконання умов договору позивачем було перераховано на рахунок відповідача грошову компенсацію в розмірі 3 689 112,00 грн., однак, відповідачем в строки не були виконані зобов`язання згідно умов Договору, а саме не було звільнено земельну ділянку. У зв`язку з вище викладеним, позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою добровільно звільнити земельну ділянку, яка відведена Дирекції для будівництва Подільського мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві, підписати Акт приймання-передачі зазначеної земельної ділянки на наступний день після отримання даної вимоги, сплатити пеню та штраф 7 % від вартості Договору. Однак, відповідачем було проігноровано зазначені вище вимоги, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутися з виконавчим листом до Дніпровського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві про примусове виконання рішення суду. 03.12.2018 Дніпровським РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві було відкрито виконавче провадження № 57821979. Лише, під час проведення виконавчих дій, відповідачем 26.12.2018 р. все ж таки було підписано Акт вилучення та передачі майна стягувану (позивачу). Посилаючись на ст.231 ГК України, позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 0, 1% від суми договору та штраф в розмірі 7 % від вартості договору. 06.02.2019 р. ухвалою судді відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 05.05.2019 р. до суду зі сторони відповідача надійшов відзив, у відповідності до якого позов є таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства, позовні вимоги не визнає в повному обсязі. Зазначає, що договір, укладений між сторонами, в розумінні діючого законодавства України є двостороннім цивільним правочином між відповідачем (фізичною особою) та позивачем (юридичною особою), як учасниками цивільних відносин в розумінні ст. 2 ЦК України. Вважає вказаний договір суто цивільно-правовим, а зобов`язання за ним спрямованими на встановлення, зміну або припинення саме цивільних, а не господарських прав та обов`язків, які було встановлено для сторін договору рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по цивільній справі. Вказує на те, що позивач не є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектору економіки, а є суб`єктом господарювання комунального сектора економіки, який як суб`єкт не має жодного відношення до застосування норм ст. 231 ГК України. При цьому, позивачем не зазначено з яких саме «бюджетних коштів», а саме коштів Державного бюджету України, чи коштів місцевого бюджету територіальної громади м. Києва таке зобов`язання було профінансовано. Наявність у позивача рахунку в Головному управлінні Державної казначейської служби України в м.Києві не є доказом існування на такому рахунку коштів «державного бюджету». Натомість, фінансування позивача, як унітарного комунального підприємства, здійснюється за рахунок місцевого бюджету, а згідно з п. З ст.7 Бюджетного Кодексу України: «Державний бюджет України та місцеві бюджети є самостійними» та не несуть відповідальності за бюджетні зобов`язання одне одного. Крім того, Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» позивача не визначено як отримувача будь-яких коштів державного бюджету. Отже, зобов`язання позивача було профінансовано за рахунок місцевого бюджету, а у ст. 231 ГК України, не зазначено, що сплата коштів за рахунок місцевого бюджету є підставою її застосування господарюючими суб`єктами. Зокрема, посилається на з п. З ст.175 ГК України, згідно з якою зобов`язання майнового характеру, що виникають між суб`єктами господарювання та не господарюючими суб`єктами - громадянами, не є господарськими і регулюються іншими актами законодавства». Отже, відповідач вважає, що господарського зобов`язання в неї не виникло, таким чином ст. 231 ГКУ до таких правовідносин застосовуватися не може. 02.09.2019 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав, посилаючись на викладене в ньому. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав, посилаючись на викладене у відзиві. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Встановлено, що відповідно до розпорядження КМДА від 19.11.2003 року № 2165 «Про відновлення робіт із будівництва Подільського мостового переходу через р. Дніпро у м. Києві для руху метрополітену та автотранспорту», КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» виступає замовником по об`єкту: «Будівництво Подільського мостового переходу через р. Дніпро у м. Києві». З метою створення умов для будівництва Подільського мостового переходу через р. Дніпро у м. Києві 16.12.2005 Київською міською радою було прийнято рішення № 607/3068 «Про винесення з траси будівництва Подільського мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві та лінії Київського метрополітену частини садових ділянок Русанівських і Воскресенських садів» зі змінами та доповненнями, згідно якого позивачу доручено викупити земельні ділянки на території Русанівських та Воскресенських садів, які знаходяться у приватній власності громадян, з вирішенням майново-правових питань в повному обсязі відповідно до законодавства або забезпечити компенсацію громадянам, ділянки яких підлягають винесенню з траси будівництва Подільського мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві та лінії Київського метрополітену, за земельні ділянки, зелені насадження, садові будинки та Т-І-І. споруди, що підлягають знесенню в зв`язку з будівництвом Подільського мостового переходу та лінії метрополітену. Серед цього переліку зазначено і земельну ділянку № 2-а, по вул. 26 Садова, яка входить до меж площі земель, яка відведена КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» та підпадає під межі будівництва Подільського мостового переходу. Зазначена земельна ділянка знаходиться на території садового товариства «Мічурінець», має площу 509,48 кв.м, та перебувала у фактичному користуванні відповідача. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі №755/2001/18 від 10.09.2018 р. зобов`язано [PERSON] звільнити земельну ділянку площею 509,48 кв.м., що знаходиться на території, яка відведена КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» для будівництва Подільського мостового переходу через р. Дніпро в Києві по вул. 26 Садова, ділянка №2-а в Дніпровському районі м. Києва після сплати КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» [PERSON] компенсації в розмірі 3 710 512 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» 1 762 грн. судового збору та 21 400 грн. витрат за проведення судової експертизи. 17.10.2018 р. між сторонами укладено договір про добровільне виконання зазначеного вище рішення суду. Відповідно до п 2.1. Договору згідно з Рішенням Дніпровського районного суду Києва у справі № 755/2001/18 від 10.09.2018, відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 54/2018 від 16.07.2018, Дирекція зобов`язується виплатити Користувачу протягом 20 (двадцяти) календарних днів з дати підписання даного Договору грошову компенсацію в сумі 3 710 512 (три мільйони сімсот десять тисяч п`ятсот дванадцять) грн. 00 коп. без ПДВ, в зв`язку зі звільненням Земельної ділянки для суспільних потреб - будівництва Подільського мостового переходу. Згідно п 2.2. Договору, враховуючи наявність зустрічних однорідних (грошових) зобов`язань Сторін, згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/2001/18 від 10.09.2018, Сторони дійшли згоди, що грошові зобов`язання Користувача перед Дирекцією по відшкодуванню витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 21 400 грн. 00 коп., виконуються шляхом взаємозаліку (взаємозалік зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав - ст. 601 ЦК України). Таким чином сума, що сплачується Дирекцією Користувачу після зарахування зустрічних вимог становить 3 689 112 (три мільйони шістсот вісімдесят дев`ять тисяч сто дванадцять) гривень 00 копійок без ПДВ. Пунктом 2.3. Договору передбачено, що Користувач земельної ділянки - [PERSON] зобов`язана підписати Акт приймання-передавання земельної ділянки не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів з дати зарахування грошових коштів, визначених п. 2.2 цього Договору та звільнити земельну ділянку та майно, що на ній розташоване не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів з дати зарахування грошових коштів на свій банківський рахунок. Відповідно до п. 4.2 Договору за невиконання або неналежне виконання умов цього Договору Сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством України та цим Договором. На виконання умов Договору позивачем було перераховано на рахунок відповідача грошову компенсацію в розмірі 3 689 112,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №115 від 17.10.2018 р. та не спростовувалось відповідачем в процесу судового розгляду. Між тим, вбачається, що Відповідачем в строки, передбачені договором, не були виконані зобов`язання, а саме не було звільнено земельну ділянку. З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до Відповідача з вимогою добровільно звільнити земельну ділянку, підписати Акт приймання-передачі зазначеної земельної ділянки на наступний день після отримання даної вимоги, сплатити пеню та штраф 7 % від вартості Договору. 03.12.2018 Дніпровським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження № 57821979 з виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/2001/18 від 10.09.2018. 26.12.2018 р. відповідачем було підписано Акт вилучення та передачі майна стягувану. Обґрунтовуючи вимоги позову, позивач посилається на ч. 2 ст. 231 ГК України, якою передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а ст. 530 ЦК України вимагає: " Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк." Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов. Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Згідно з вимогами ст. 4 ГК України не є предметом регулювання цього Кодексу: майнові та особисті немайнові відносини, що регулюються Цивільним кодексом України; земельні, гірничі, лісові та водні відносини, відносини щодо використання й охорони рослинного і тваринного світу, територій та об`єктів природно-заповідного фонду, атмосферного повітря; трудові відносини; фінансові відносини за участі суб`єктів господарювання, що виникають у процесі формування та контролю виконання бюджетів усіх рівнів; адміністративні та інші відносини управління за участі суб`єктів господарювання, в яких орган державної влади або місцевого самоврядування не є суб`єктом, наділеним господарською компетенцією, і безпосередньо не здійснює організаційно-господарських повноважень щодо суб`єкта господарювання; відносини за участю суб`єктів господарювання, що виникають у процесі виконання вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення. Вбачається, що договір від 17.10.2018 р., укладений між сторонами, передбачає умови добровільного виконання рішення суду по цивільній справі, а тому підлягає регулюванню саме нормами ЦК України, а не ГК України. У відповідності до ст. 55 ГК України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб`єктами господарювання є: господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці. Вбачається, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач є суб`єктом господарювання. При цьому, ст. 231 ГК України, передбачає відповідальність за зобов`язання, що в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту. У відповідності до ч. 2 ст. 22 ГК України суб`єктами господарювання державного сектора економіки є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів. Позивач не є суб`єктом господарювання державного сектора економіки, при цьому особливості управління господарською діяльністю у комунальному секторі економіки, передбачені ст. 24 ГК України, а норми ст. 231 ГК України на нього не розповсюджуються. При цьому, доказів того, що порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту до суду не надано. Зокрема, у відповідності до ст. 175 ГК України зобов`язання майнового характеру, що виникають між суб`єктами господарювання та негосподарюючими суб`єктами - громадянами, не є господарськими і регулюються іншими актами законодавства. Доказів виникнення між сторонами по справі господарського зобов"язання не надано. Отже, зважаючи на вищевикладене, договір, укладений між сторонами, а також правовідносини, які між ними виникли є цивільно-правовим, а зобов`язання за цим договором регулюються відповідними нормами ЦК України, та не є господарськими, а тому підстави для стягнення з відповідача пені та штрафу на підставі ст. 231 ГК України та застосування будь-якого іншого виду гоподарсько-правової відповідальності, або господанських санкцій, відсутні. При цьому, позивач не позбавлений права звернутись до суду з вимогами до відповідача щодо порушення умов зобов`язання на підставі норм ЦК України. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови покладається на позивача.

Outcome: dismissed