Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (надалі-ПАТ «ВіЕйБі») звернулося до суду з позовом. Банк просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на належний на праві приватної власності відповідачці [PERSON] об`єкт незавершеного будівництва по [ADDRESS] та на земельну ділянку, загальною площею 1000 кв.м., кадастровий номер 1822082500:02:001:0114, яка розташована у с.Зарічани Житомирського району, що є предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору, шляхом визнання права власності на вказане нерухоме майно за ПАТ «ВіЕйБі». В обґрунтування позову зазначив, що між ПАТ «ВіЕйБі» та [PERSON] 26 грудня 2017 року було укладено кредитний договір №330/1 за яким останній було надано кредит у розмірі 180 000 доларів США та 50 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 22 грудня 2017 року. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань відповідачем [PERSON] за Кредитним договором, було укладено Іпотечний договір, відповідно до якого Іпотекодавцем передано і іпотеку Банку наступне майно: -об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 277,8 кв.м., з відсотковою готовністю 95%, до якого також належить альтанка літ. «Б», огорожа №1-3; -земельна ділянка, загальною площею 1000 кв.м., для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель, кадастровий номер 1822082500:02:001:0114, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Умови договору відповідач не виконувала належним чином, щомісячно кредит не погашала, сплату відсотків не проводила, заборгованість станом на 22 червня 2015 року становить 2 557 637,41 гривень. 20 жовтня 2020 року представник позивача подав до суду уточнену позовну заяву (а.с.77-78 том 5), у якій просив стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість за Кредитним договором №330-1 від 26 грудня 2015 року у розмірі 114014,35 доларів США та 161772,58 гривень. Під час розгляду справи відповідач [PERSON] звернулась із зустрічною позовною заявою про захист прав споживача банківських послуг згідно остаточної редакції від 01 жовтня 2019 року (а.с.109-110 том 3) та просить суд визнати недійсними умови п.1.4.1, 2.3, 2.5.6 договору кредитного договору від 26 грудня 2007 року, п.3, 5 додаткової угоди №14 від 09 червня 2008р., укладеної між [PERSON] та ПАТ «ВіЕйБі Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати комісії за надання і обслуговування кредиту недійсними з моменту укладання договору; зобов`язати ПАТ «ВіЕйБі» здійснити перерахунок сплачених [PERSON] з часу укладення кредитного договору платежів, зарахувавши сплачену нею комісію у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором від 26 грудня 2007 року №330/1; визнати недійсним з моменту укладення договір відступлення права вимоги №21209 від 28.11.2019р., укладений між ТОВ «Вердикт Капітал» і ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в частині передачі прав вимоги за кредитним договором №330-1 від 26.12.2007 р. з додатковими угодами, укладеним між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» і [PERSON] . Представник позивача позов підтримав з підстав зазначених в ньому та просив стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором №330-1 від 26 грудня 2007 року у розмірі 114014,35 доларів США та 161772,58 гривень. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представник відповідача первісний позов не визнала та зазначає, що банком порушено права [PERSON] як споживача при підписанні кредитного договору, а тому відсутня заборгованість по договору. Зустрічний позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що первісний позов не підлягає задоволенню, а зустрічна позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. 26грудня 2007 року між ПАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк та [PERSON] був укладений кредитний договір №330-1 з додатковими угодами, згідно якого Банк надав [PERSON] кредит на споживчі потреби в сумі 180 000 (сто вісімдесят тисяч) доларів США 00 центів та 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) доларів США строком до 22.12.2017 р. (п.п. 1.1 - 1.5 кредитного договору та додаткова угода №14 від 09.06.2008 р.). Річна ставка за користування кредитними коштами в розмірі 180 000 доларів США встановлена на рівні 14% річних, а за користування кредитними коштами в сумі 50 000,00 доларів США - 16% річних (п.1.4 кредитного договору в редакції додаткової угоди №14 від 09.06.2008 р.). Щомісячна плата за обслуговування кредиту встановлена в промірі 0,07% річних від суми кредиту (п.1.4.1 Кредитного договору та п.3 Додаткової угоди №14 від 09.06.2008 р.). Відповідно до п.2.3 кредитного договору передбачено обов`язок сплати позичальником комісії за видачу кредиту в розмірі 1800 доларів США по курсу НБУ на день сплати. Відповідно до п.2.5.6 кредитного договору банк списує суми комісії самостійно з рахунку позичальника без погодження з ним. Додатковою угодою №14 від 08.06.2008 р. внесені зміни в п.2.3 кредитного договору, якими розмір комісії за надання кредиту збільшений на суму 500 доларів США. Відповідно до п.3.3.3, 3.3.4 кредитного договору [PERSON] зобов`язалась повертати кредит та сплачувати відсотки за користування кредитом в строки та на умовах, визначених кредитним договором (а.с.5-12 том 1) Загальна сума заборгованості [PERSON] перед ПАТ «ВіЕйБі» відповідно до розрахунку заборгованості, доданого до первісної позовної заяви, станом на 22 червня 2015 року становить: - 97 416,46 доларів США - заборгованість по тілу кредиту - 16 597,89 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом Разом 114 014,35 доларів США та - 10 329,49 грн. - заборгованість за платою за обслуговування кредиту - 97 299,60 грн. - штраф за несвоєчасну сплату кредиту - 52 112,89 грн. - штраф за несвоєчасну сплату відсотків - 2 030,60 грн. - штраф за несвоєчасну сплату оплати за обслуговування кредиту (а.с.77-88 том 1). З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором [PERSON] уклала з ПАТ «ВіЕйБі» іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. та зареєстрований в реєстрі за №8283. 10.06.2008 р. був укладений договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору від 26.12.2007 р., посвідчений приватним нотаріусом Демецькою С.Л. та зареєстрований в реєстрі під № 4091. Відповідно до умов іпотечного договору [PERSON] як іпотекодавець передала ПАТ «ВіЕйБі» і іпотеку нерухоме майно, що належить їй на праві приватної власності, а саме: - об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою [ADDRESS] загальною площею 277,8 кв.м. з відсотками готовності 95%. До об`єкту незавершеного будівництва належать альтанка і огорожа; - земельну ділянку загальною площею 1000 кв.м., кадастровий номер 1822082500:02:001:0114, яка розташована за цією ж адресою з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (а.с.71-75 том 1). ТОВ «Вердикт Капітал» придбав у ПАТ «ВіЕйБі» право вимоги по кредитних договорах, укладених з 371 позичальником на загальну суму 1 023 478 421, 25 грн., що підтверджується реєстром договорів (Додаток №1 до договору відступлення прав вимоги від 28.11.2019 р.), за 15 423 130,63 грн. (а.с.122-125 том 3). Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 06 лютого 2020 року залучено до участі в розгляді справи в якості позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (м.Київ, вул. Кудрявський Узвіз, буд. 5-Б, Код ЄДРПОУ 36799749) як правонаступника ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», який набув це право на підставі договору про відступлення прав вимоги від 29 листопада 2019 року, укладеного між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» і ТОВ «Вердикт Капітал», в рамках якого були передані права вимоги по кредитному договору №330-1 від 26.12.2007 р. (а.с.152-154 том 3). Позивач за зустрічним позовом просить визнати даний договір відступлення права вимоги від 28.11.2019 р. недійсним, оскільки він містить ознаки договору факторингу, укладеного з порушенням норм матеріального права. Ґрунтуючись на правовій позиції, викладеної у постанові Верховного суду України від 04.09.2019 р. у справі №906/1174/18, від 13.04.2016 р. у справі №910/8670/15-г (3-226гс16), у постанові Великої палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №909/968/16, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.05.2018 р. у справі №910/6659/17 та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3.04.2019 р. у справі №591/4552/17, суд приходить до висновку що ТОВ «Вердикт Капітал» і ПАТ «ВіЕйБі» уклали саме договір факторингу, а не відступлення права вимоги (цесії). Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу як кредитної операції міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Таким чином, ЦК України проводить розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги. Це, зокрема, правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа. У постанові від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується, зокрема, тим, що йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором). Вичерпний перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями у кредитних правовідносинах, визначений у статті 1054 ЦК України. Такими є банк або інша фінансова установа. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 цього Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (стаття 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України)). Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України). В даному випадку ТОВ «Вердикт Капітал», діючи як фактор, придбав за 15 423 130,63 грн. у ПАТ «ВіЕйБі» (клієнта) право вимоги в загальній кількості на 1 023 478 421, 25 грн по 371 боржникам без розмежування сум по окремим договорам, тому розмір його винагороди становить різницю між ринковою вартістю придбаного прави вимоги і номінальною вартістю вимоги (1 023 478 421, 25 грн - 15 423 130,63 грн.). Крім того, право вимоги по кредитному договору №330-1 від 26.12.2007 р. придбане фактором ТОВ «Вердикт Капітал» по валютному кредиту. ТОВ «Вердикт Капітал» відповідно до офіційної інформації , викладеної в мережі Інтернет, має Класс 64.19 по КВЕД 2010 . Цей клас включає право на здійснення підприємницької діяльності по прийманню депозитів і/або аналогів депозитів, а також надання кредитів і позик. Надання кредитів може виконуватися в різних формах, таких як позики, іпотечні кредити під заставу, кредитні картки тощо. Даних про наявність у ТОВ «Вердикт Капітал» ліцензії на здійснення валютних операцій у відкритому доступі в мережі інтернет немає. Суд з`ясовував у сторони позивача за первісним позовом наявність ліцензії на здійснення валютних операцій, на що представник сторони позивача повідомив, що надати докази наявності такої ліцензії можливості немає. Також позивач не надав суду актуального Витягу з Державного реєстру фінансових установ про включення ТОВ «Вердикт Капітал» до цього реєстру станом на дату укладення договору відступлення права вимоги від 28.11.2019 р. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» - відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк - це юридична особа, яка має виключне право на підставі ліцензії Національного банку України здійснювати у сукупності такі операції: залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб. У відповідності до ст.ст.2, 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», банк є кредитною установою, яка має виключне право на підставі відповідної ліцензії надавати фінансові кредити. При визначенні змісту кредитного договору Кредитор не має (не повинен) підміняти принцип свободи договору принципом вседозволеності. Права виражати зобов`язання в іноземній валюті надається лише у випадку, коли сторона договору займається зовнішньоекономічною діяльністю та має відповідні дозволи і ліцензії. Оскільки зобов`язання сторін по кредитному договору є грошовими, ціна договору є його істотною умовою, порушення закону в цій частині призводить до недійсності договору. Відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Використання іноземної валюти у якості засобу платежу можливе лише за наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України. Закону України від 21.06.2018 р. №2473 « Про валюту та валютні операції». Згідно з пунктом 1.2 Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв`язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 09 серпня 2002 року №297, небанківська фінансова установа має право здійснювати операції, передбачені статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», якщо вони є валютними операціями, тільки після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до підпункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», факторинг належить до фінансових послуг. Таким чином, ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями. Отже, ТОВ «Вердикт Капітал» не набуло право вимоги за валютним кредитним договором, а тому оспорюваний договір відступлення права вимоги від 28.11.2019 р. відповідно до ст.ст.203, 215, 227 ЦК України є недійсним. Зазначений висновок суду обґрунтується на правовій позиції Верховного Суду, викладеної в Постанові від 16 грудня 2020 р. в справі № 461/2900/11. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. За таких обставин, позовні вимоги ТОВ «Вердикт Капітал» про стягнення заборгованості по кредитному договору задоволенню не підлягають. Позовна вимога за зустрічною позовною заявою [PERSON] про визнання недійсним умов п.1.4.1, 2.3, 2.5.6 договору споживчого кредиту від 26 грудня 2007 року, п.3, 5 додаткової угоди №14 від 09 червня 2008 р., укладеного між [PERSON] та ПАТ «ВіЕйБі Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати комісії за надання і обслуговування кредиту недійсними з моменту укладання договору і зобов`язання ПАТ «ВіЕйБі» здійснити перерахунок сплачених [PERSON] з часу укладення кредитного договору платежів, зарахувавши сплачену нею комісію у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором від 26 грудня 2007 року №330/1 узгоджується з правовим висновком КЦС Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц (провадження №61-8862сво18) зробив висновок, що: "надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Таким чином, суд вважає обґрунтованою позовну вимогу зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсними п.1.4.1, 2.3, 2.5.6 договору споживчого кредиту від 26 грудня 2007 року, п.3, 5 додаткової угоди № 14 від 09 червня 2008р., укладеного між [PERSON] та ПАТ «ВіЕйБі Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати комісії за надання і обслуговування кредиту недійсними з моменту укладання договору і зобов`язання ПАТ «ВіЕйБі» здійснити перерахунок сплачених [PERSON] з часу укладення кредитного договору платежів, зарахувавши сплачену нею комісію у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором від 26 грудня 2007 року №330/1.

Outcome: approved