Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

25 листопада 2016 року до суду надійшов позов [PERSON] в якому він просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №000969 від 18.06.2015р. укладений між ним та ТзОВ "Євролізинг Україна" та застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом стягнення з ТзОВ "Євролізинг Україна" на його користь 15 000,00 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 18.06.2015р. він знайшов оголошення про продаж акційного трактора "Сінтай 244" 2013 року випуску і звернувся до представництва ТзОВ "Євролізинг Україна" для його купівлі. Представником цієї компанії йому було надано банківські реквізити для оплати частини коштів за трактор та сам договір фінансового лізингу, який потрібно було терміново підписати, оскільки закінчувався робочий день. Після цього, 19.06.2015р. він підписав договір та сплатив 15 000,00 грн. Через три дні він почав телефонувати до відповідача з метою уточнення часу доставки трактора, однак йому було повідомлено, що слід ще трохи почекати, бо виникли непередбачувані обставини, що його насторожило. Згодом він з'ясував, що у договорі передбачено адміністративний платіж, який не передбачений законом. Зазначає, що у випадку обізнаності із такими обставинами він би не уклав такий договір, так як він є істотно невигідним. Також позивач зазначив, що відповідач не має права на здійснення відповідної діяльності, так як він не внесений до державного реєстру фінансових установ. В судове засідання позивач не прибув, однак надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач повторно не забезпечив у судове засідання явку свого представника, хоча про час та місце судового слухання повідомлявся належним чином. З огляду на повторну неявку відповідача в судові засідання, а також зважаючи на згоду позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд проводив заочний розгляд справи у відповідності до ст. ст. 224, 225 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. 18 червня 2015 року між ТзОВ "Євролізинг Україна" та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу №000969, за умовами ст. 1 якого предметом лізингу є транспортний засіб марки "Сінтай 244". Вартість предмета лізингу на момент укладення договору та вартість авансового платежу зазначаються у договорі. Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк т на умовах передбачених договором. Статтею 2 цього договору визначено, що строк дії договору становить 78 місяців. У статті 8 вказано, що вартість предмета лізингу становить 3846,15 Євро, а по курсу української гривні 100 000,00 грн. Додатком №1 до цього договору, який підписано сторонами стверджується, що вартість предмету лізингу становить 3 846,15 Євро, щомісячний авансовий платіж - 160,26 Євро, адміністративний платіж 10%, а комісія за передачу 3%. Квитанцією №20 від 19 червня 2015 року доводиться, що [PERSON] перерахував на рахунок ТзОВ "Євролізинг Україна" 15000,00 грн. як платні послуги, адміністративний платіж згідно договору фінансового лізингу №000969. Розглядаючи даний спір, суд виходить із наступних положень закону та мотивів. Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Частина 2 цієї статті визначає, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. В свою чергу ст. 799 ЦК України містить правило, за яким договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Як видно із матеріалів справи, оскаржуваний договір не був нотаріально посвідченим, а оскільки згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, то суд дійшов до висновку, що такий договір підлягає визнанню недійсним, причому враховує, що за приписами ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. Також суд погоджується із доводами позивача про те, що згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 цього Закону). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом при розгляді даної справи не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства, та є самостійною підставою для визнання такого правочину недійсним. Окрім того, суд також відзначає, що доводи позивача про невідповідність оскаржуваного договору фінансового лізингу вимогам Закону України "Про захист прав споживачів" також є обґрунтованими виходячи із наступного. За приписами ст. 18 цього Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. У п. 12.1. оскаржуваного договору передбачено право лізингодавця не повертати адміністративний платіж лізингоодержувачу, що суперечить наведеним вище положенням закону. Суд, не здійснюючи аналізу всіх інших умов договору, вважає що наведеного вище є достатнім для кваліфікації такого правочину як недійсним, з підстав невідповідності його вимогам Закону України "Про захист прав споживачів". Так, згідно ч. 6 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. За таких обставин, суд, з врахуванням статті 215 ЦК України де зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, вважає, що оскаржуваний договір фінансового лізингу слід визнати недійсним. Одночасно, суд вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності правочину, так як згідно ч. 2 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Враховуючи, що судом встановлено факт одержання відповідачем від позивача за договором фінансового лізингу 15 000,00 грн., то суд дійшов до висновку про необхідність стягнення таких коштів на користь позивача. Також, стягненню підлягають понесені позивачем судові витрати за оплату судового збору.

Outcome: approved