Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

03.09.2015 року позивач [PERSON]Ф звернулася із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], третя особа Борщівська державна нотаріальна контора Тернопільської області, в якому просила визнати недійсними договір дарування ? частини будинковолодіння, яке розташоване в м. Борщеві по вул. С.Крушельницької, 63, укладений між нею та відповідачем [PERSON], посвідчений 9 квітня 2009 року державним нотаріусом Борщівської державної нотаріальної контори, та договір дарування того ж будинковолодіння, укладений між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], посвідчений 16 травня 2015 року приватним нотаріусом Борщівського районного нотаріального округу [PERSON] Свої вимоги обґрунтовувала тим, що будучи власником зазначеного вище будинковолодіння, постійно проживала в ньому разом з сином відповідачем [PERSON], який постійно вів з нею розмову про те, що не буде її доглядати, доки вона не укладе з ним угоду про довічне утримання. В 2009 році їй виповнилося 80 років. Оскільки не могла ходити, погано бачила та чула, потребувала стороннього догляду. Згодом, коли син став негативно до неї ставитися, ображав, кричав, вона погодилася. 9 квітня 2009 року відповідач [PERSON]Д заніс та посадив її в автомобіль і повіз до нотаріуса, однак в нотаріуса вона не була, жодного договору не читала та не підписувала. Після цього син обіцяв, що буде надавати їй потрібну допомогу, однак така допомога тривала лише два місяці. Після цього відповідач [PERSON]Д став ображати її, забирав її пенсію. 28 квітня 2015 року син побив її, вигнав з будинку і тоді ж від сина вона дізналася, що не є власником свого житла. Позивач як на підставу позовних вимог посилається на те, що тяжкі для неї життєві обставини, а саме похилий вік та стан здоров»я, спонукали її укласти договір на вкрай невигідних умовах погодившись на передачу свого житла у власність лише за умови довічного утримання і укладаючи спірний договір, помилилась щодо правової природи правочину. Відповідач не набув права на будинок, так як передача майна не відбулася вона продовжує платити за будинок. 6 жовтня 2015 року позивач [PERSON] подала заяву, в якій уточнила свої вимоги та вказала, що на попередження сина про те, що той не буде нею опікуватися допоки вона не укладе з ним договір довічного утримання, погодилася, оскільки вважала, що після укладення такої угоди [PERSON] почне нею опікуватися та дбати про неї. 9 квітня 2009 року в приміщенні нотаріальної контори не була, однак до салону їх автомобіля присів невідомий їй чоловік та надав для підпису документ. [PERSON] та незнайомець пояснили їй, що це договір за яким вона передає безоплатно синові свій будинок, а син зобовязується за це дбати за неї, допомагати їй, і лише після її смерті має право розпорядитися нерухомістю. Довірившись синові та бажаючи мати допомогу від сина, поставила у документі свій підпис. Два місяці син проявляв належну турботу про неї, а згодом вони стали сваритися, син ображав її. При цьому, син продовжував про неї дбати, готував їсти, прав одяг, допомагав, одержував пенсію, купляв продукти харчування. Незважаючи на сварки, сподівалася, що син схаменеться і стане належно до неї відноситися. 28 квітня 2015 року ввечері син побив її, вигнав з будинку і тоді ж від сина вона дізналася, що будинок свій вона фактично подарувала синові, а не передала за довічне утримання. Підставою для задоволення своїх вимог позивач зазначає те, що оспорюваний договір дарування був укладений нею під впливом помилки, а тому підлягає скасуванню відповідно до ст.229 ЦК України. Також просить взяти до уваги наступні обставини вона є особою похилого віку, інвалідом І-ої групи інвалідності, хворіє понад 20 років, а тому на час укладення договору, потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, відчужений за договором будинок є її єдиним житлом, мала намір укласти саме договір довічного утримання. Син [PERSON] після укладення договору дбав про неї, а тому впевнена була про укладення саме договору довічного утримання, вона продовжувала проживати в будинку, сплачувала платежі, а тому вважає, що передача будинку у власність не відбулася. Ухвалою суду від 15 вересня 2015 року до участі у справі як третю особа без самостійних вимог на стороні позивача залучено приватного нотаріуса Борщівського районного нотаріального округу [PERSON]. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] 11 вересня 2015 року подали письмове заперечення на первинний позов, в якому, зокрема, відповідач [PERSON] вказує, що ніколи не просив свою матір укладати із ним будь-які договори. Після розподілу в 2008 році судовим рішенням за позовом його батька [PERSON] до його матері [PERSON] житлового будинку, він став проживати у частині будинку, що стала належати матері, із останньою. Ще під час розгляду справи про поділ майна, мати підтримувала його заперечення в суді і визнавала, що він також має частку в будинку. Також мати 4 вересня 2007 року та 23 липня 2008 року складала заповіти, в яких вказала, що все майно заповідає йому. Укласти договір дарування мати вирішила сама, з власної волі. Представник третьої особи Борщівської державної нотаріальної контори Тернопільської області [PERSON] в письмовому запереченні, яке подала до суду 02.11.2016 року, вказала, що 9 квітня 2009 року до Борщівської державної нотаріальної контори звернулася [PERSON] із проханням посвідчити договір дарування належної їй ? частини домоволодіння № 63, що знаходиться у м.Борщів вул.С.Крушельницької, її синові [PERSON] Для вчинення такого договору позивачем були надані відповідні документи. [PERSON] дав згоду на прийняття в дар домоволодіння та посвідчення договору дарування та надав відповідні документи. Перед підписанням договору, вона, дотримуючись вимог діючого законодавства, встановила дієздатність [PERSON], для уточнення намірів заявниці, запропонувала останній альтернативні варіанти передачі даного майна синові, розяснила їх суть і правові наслідки, на що [PERSON] ствердно заявила, що хоче саме подарувати свій будинок сину. Позивач розуміла з яким питанням вона звернулася до нотаріуса і чого саме хоче. Вона розяснила позивачу норми законодавства щодо суті договору дарування, а також нею зясовувалося чи даний договір відповідає дійсним намірам сторін, чи не є помилковим, не укладається внаслідок обману, насильства, погрози або ж збігу тяжких обставин, не носить характеру мнимої, удаваної або навмисної угоди відповідними запитаннями сторонам правочину. На підтвердження того, що [PERSON]Ф розуміла значення своїх дій та дійсно бажала їх настання, вона власноруч, без будь якого тиску, у договорі написала «Я [PERSON] дарую безоплатно своєму синові [PERSON] свою частину житлового будинку» в присутності державного нотаріуса. Після підписання договору сторонами, він був нотаріально посвідчений, про що зроблений посвідчувальний напис із зазначенням Р №1-500. Що стосується наявності у позивача спірного житла як єдиного та продовження проживання позивачем в спірному житлі після укладення договору дарування, то дані факти не суперечать суті даного правочину і тим більше не позбавляють позивача і надалі користуватися та проживати у подарованому житлі. Також звертає увагу суду на те, що дійсно було винесено вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 03.11.2015 року, яким [PERSON] визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України (нанесення тілесних ушкоджень [PERSON]Ф). Відповідно до ст.727 ЦК України Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров»я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Виходячи з вищенаведеного, вважає, що договір дарування ? частини будинковолодіння, відповідає нормам ЦК України, ЗУ «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. При посвідчені даного договору дарування нею здійснено всі можливі дії передбачені цивільним законодавством для встановлення повного волевиявлення сторін та розуміння наслідків даного виду правочину. Рішенням Борщівського районного суду від 16 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 26 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року рішення Борщівського районного суду і ухвалу апеляційного суду Тернопільської області скасовано і справу направлено для розгляду до суду першої інстанції. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, просить їх задовольнити з підстав, наведених у позовних заявах. Відповідач [PERSON], в судовому засіданні пояснив, що мама, позивач [PERSON], на сьогоднішній день хоче щоб будинок був зареєстрований на неї і тому він погоджується щоб скасувати договори дарування. Відповідач [PERSON] в зал судового засідання не прибув, подав до суду письмову заяву в якій просить справу слухати у його відсутності, заперечує щодо задоволення позовних вимог. Представник третьої особи Борщівської державної нотаріальної контори Тернопільської області [PERSON] в зал судового засідання не прибула, в поданих до суду письмових поясненнях просить справу розглядати у її відсутності, заперечує проти задоволення позову. Третя особа приватний нотаріус Борщівського районного нотаріального округу [PERSON] в зал судового засідання не прибула, причини неявки суду не повідомила. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно рішення Борщівського районного суду від 12 грудня 2008 року (справа № 2-338/08), проведено поділ незакінченого будівництвом будинковолодіння № 63 по вул.С.Крушельницької у м.Борщеві Тернопільської області, як спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON], згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1148 від 10 вересня 2008 року і визнано право власності за [PERSON] та виділено певні приміщення, що склало 47/100 ідеальних долі в будинковолодінні і за [PERSON] визнано право власності та виділено певні приміщення, що склало 53/100 ідеальних долі в будинковолодінні. З свідоцтва про право власності на нерухоме майно вбачається, що [PERSON] набула право власності на ? частку будинковолодіння № 63 по вул.С.Крушельницької у м.Борщеві на підставі рішення виконкому Борщівської міської ради від 26 березня 2009 року № 95, реєстрація такого проведена того ж дня Боршівським райБТІ за Р.№ 131 в книзі 1. 09 квітня 2009 року між [PERSON] та її сином [PERSON] був укладений договір дарування, за яким [PERSON] подарувала синові належну їй ? частину домоволодіння у м.Борщеві по вул.С.Крушельницької, 63. Договір посвідчений державним нотаріусом Борщівської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за Р № 1-500. За даними інформації з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 16 грудня 2015 року, інша частина домоволодіння у м.Борщеві по вул.С.Крушельницької, 63 належить [PERSON] на підставі договору дарування від 14 квітня 2009 року за Р № 783. 16 травня 2015 року [PERSON] подарував ? частину житлового будинку № 63 з господарською будівлею, що знаходиться по вул.Крушельницької в м.Борщеві [PERSON] Судом також встановлено, що і для позивача і для відповідача [PERSON]Д, спірне будинковолодіння у м.Борщеві по вул.С.Крушельницької, 63 було і є єдиним житлом. З 2011 року у будинковолодінні мешкають лише вони обоє, дружина відповідача [PERSON] мешкає у своєї дочки в с.Кривче. [PERSON] на даний час виповнилося 88 років, а 9 квітня 2009 року їй було 80 років. 9 липня 2015 року позивачу встановлена І-ша група інвалідності загального захворювання. Відповідач [PERSON] досяг 66-річного віку. Згідно із ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог\~і на підставі доказів сторін\~та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України,\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно із частиною третьою\~статті 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1\~ст.229 ЦК України\~якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З розяснень, які викладена в пункті 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними",\~вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.\~ \~ Відповідно до ст.717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.\~ За змістом ст. ст.203,\~717 ЦК України\~договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. \~Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житловому будинку після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житловому будинку після укладення договору дарування. Як встановлено судом оспорюваний договір дарування не відповідає інтересам позивача, оскільки як вона вказала, наміру дарувати частини будинку не мала і не розуміла, що укладає саме договір дарування. Іншого житла вона не має, й дарувати єдине житло та залишатися без місця проживання і майна в безпорадному стані, наміру не мала. Позивач [PERSON] є похилого віку, інвалідом І-ї групи загального захворювання та потребує у зв'язку із цим догляду й сторонньої допомоги, спірна ? частина житлового будинку по вул.С.Крушельницької, 63 м.Борщів є єдиним житлом для неї в якому вона продовжує проживати після укладення договору дарування та сплачувати всі платежі і тому суд вважає, що фактично передача частки житлового будинку відповідачу не відбулася. Суд також враховує, що 3 листопада 2015 року Борщівським районним судом винесено вирок (справа № 594/726/15-к) і [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, а саме в тому, що він 28 квітня 2015 року у дворі господарства по вул. Крушельницької, 63 в м. Борщеві під час суперечки наніс матері [PERSON] кілька ударів ногами по ногах лежачої потерпілої та удар рукою по голові, заподіявши легкі тілесні ушкодження. Обставини встановлені під час розгляду кримінального провадження підтверджують доводи позивача, що їй стало відомо про суть правочину і неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину саме 28 квітня 2015 року. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині визнання недійсним договору дарування 1/2 частини домоволодіння у м.Борщеві по вул.С.Крушельницької, 63 укладеного між [PERSON] і [PERSON] знайшли своє підтвердження, є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до повного задоволення. Крім того, судом встановлено, що 16 травня 2015 року [PERSON] подарував ? частину домоволодіння №63, яке розташоване в м.Борщеві по вул. С.Крушельницької [PERSON] Суд враховує, що дані про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення відносно [PERSON] було внесено в ЄРДР 06.05.2015 року і слідчим розпочато досудове розслідування. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що договір дарування 16 травня 2015 року було укладено за порадою, щоб [PERSON] не змогла оспорити договір дарування від 09.04.2009 року. За встановлених обставин, а у звязку з визнанням недійсним договору дарування від 09.04.2016 року суд вважає, що слід визнати недійсним договір дарування ? частини домоволодіння №63, яке розташоване в м.Борщеві по вул. С.Крушельницької Борщівського району Тернопільської області, укладений між [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] звільнена від сплати судового збору при подачі позовної заяви, а тому судові витрати слід покласти на відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved