Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

Прокуратура м. Миколаєва звернулася в інтересах держави Україна до суду з позовом до Миколаївської міської ради, [PERSON], просила визнати незаконними та скасувати пункти 20, 20.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 19/44 від 21 серпня 2012 року про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 960 кв.м., нормативною грошовою оцінкою 149 654 грн. 40 коп., у тому числі 960 кв.м. під прибудинкову територію, з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по вул. Променевій, 49-г в м. Миколаєві; визнати недійсним виданий [PERSON] державний акт серії ЯК № 942597 від 12 жовтня 2012 року, зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 12 жовтня 2012 року за № 481010001002836; зобов'язати [PERSON] повернути Миколаївській міській раді земельну ділянку площею 960 кв.м. по вул. Променевій, 49-г у м. Миколаєві з кадастровим номером 4810137200:15:018:0025. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, підтвердила викладені в позовній заяві підстави позову. Відповідачі в судове засідання не з'явилися (своїх представників не направили), про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Відомості про поважність причин неявки відповідачів (їх представників) у судове засідання відповідача матеріали справи не містять. Суд ухвалив про заочний розгляд справи в порядку ст. 224, 225 ЦПК України на підставі наявних в ній даних та доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Пунктами 20, 20.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 19/44 від 21 серпня 2012 року затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 960 кв.м., нормативною грошовою оцінкою 149 654 грн. 40 коп., у тому числі 960 кв.м. під прибудинковою територією, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по вул. Променевій, 49-г у місті Миколаєві. На підставі вказаного рішення Миколаївської міської ради [PERSON] отримано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯК № 9442597 від 12 жовтня 2012 року з кадастровим номером 4810137200:15:018:0025. Вказаний державний акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 12 жовтня 2012 року за № 481010001002836. Дослідивши спірні правовідносини, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Суд погоджується з позицією відповідача про те, що: відповідно до ч. 1, ст. 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», визначено, що режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, встановлюється у генеральних планах населених пунктів, планах зонування та детальних планах територій. Відповідно до частини 2 вказаної статті Закону, зазначено, що режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, обов'язковий для врахування під час розроблення землевпорядної документації. Частиною 2, ст. 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», встановлено, що містобудівна документація на місцевому рівні може бути оновлена за рішенням місцевих рад. Відповідно до частини 4 названої статті Закону, визначено, що затвердження оновленої містобудівної документації на місцевому рівні здійснюється згідно із статтями 17, 18 та 19 цього Закону. Згідно ч. 1, ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. Невід'ємною частиною генерального плану населеного пункту є план земельно-господарського устрою цього населеного пункту. У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану. Отже, генеральний план визначає лише довгострокову стратегію планування та забудови певного населеного пункту. Згідно п. 1.5. ДБН Б.1-3-97 «Система містобудівної документації. Склад, зміст, порядок розроблення, погодження та затвердження генеральних планів міських населених пунктів», затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 25 вересня 1997 року (чинних на момент прийняття Миколаївською міською радою спірного рішення), матеріали генерального плану вирішують основні, принципові питання з планування територій і не можуть бути використані замість спеціальних проектів, схем та програм розвитку галузей економіки, охорони навколишнього середовища та здоров'я населення, пам'яток історії і культури, інженерного захисту і підготовки території, розвитку систем транспорту, безпеки та організації дорожнього руху, інженерного обладнання тощо. При складанні зазначеної документації повинні враховуватися пропозиції відповідних розділів генерального плану. Таким чином, Генеральний план вирішує лише основні принципові питання з планування території, його пропозиції враховуються під час складання іншої містобудівної документації. Разом з цим, ст. 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено розроблення плану зонування території на основі генерального плану населеного пункту з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон. Саме у плані зонування території визначаються зони обмеженої містобудівної діяльності (п.2 ч.3 ст.18 даного Закону). Дійсно, рішенням Миколаївської міської ради від 18 червня 2009 року № 35/18 було затверджено Генеральний план м. Миколаєва» (далі Генеральний план). Зміст Генерального плану містить лише загальним опис ландшафтно-рекреаційної зони м. Миколаєва та перспективу її розвитку за рахунок існуючих зелених насаджень загального користування. «Ландшафтно-рекреаційна зона. Основу ландшафтно-рекреаційної зони м. Миколаєва її природний каркас на даний час представляють р. Південний Буг, Бузький лиман, р. Інгул, їх прибережні території, на багатьох з яких розташовані масиви садівницьких товариств, ряд ділянок Держлісгоспу, зелені насадження загального користування, що безпосередньо до них прилягають, а також території рекреаційних установ, пляжі та човнові станції. Генеральним планом передбачається значний розвиток ландшафтно-рекреаційної зони міста за рахунок створення розвиненої системи зелених насаджень, основу якої складають зелені насадження загального користування. При цьому, згідно листа виконкому Миколаївської міської ради від 25 лютого 2015 року № 529/01.02.01-22/12/14/15, Генеральним планом спірна земельна ділянка відносилась до перспективної зони ландшафтно-рекреаційного призначення. Тобто, зони рекреаційно-ландшафтного призначення не існувало, її планувалось створити у майбутньому. План зонування м. Миколаєва, як станом на момент прийняття Миколаївською міською радою спірного рішення, так і станом на теперішній час розроблений, але Миколаївською міською радою не затверджений. Встановлена ч. 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» заборона передачі земель державної та комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам у разі відсутності плану зонування або детального плану територій набирала чинності лише з 01 січня 2015 року, згідно п.п. 6-1 Прикінцевих положень вказаного Закону. При цьому, із змісту листа виконкому Миколаївської міської ради від 25 лютого 2015 року № 529/01.02.01-22/12/14/15 вбачається, що під час затвердження у 2012 році проекту землеустрою щодо відведення [PERSON] спірної земельної ділянки, Миколаївська міська рада керувалась Генеральним планом, враховуючи перспективний план зонування території, згідно якого, дана земельна ділянка була віднесена до території малоповерхової житлової забудови. Таким чином, Миколаївською міською радою були дотримані положення генерального плану під час прийняття рішення про надання [PERSON] спірної земельної ділянки. Правила використання та забудови територій міста Миколаєва затверджених рішенням Миколаївської міської ради № 15/41 від 17 жовтня 2003 року, (далі Правила забудови) були прийняті у відповідності до Закону України «Про планування та забудову території» № 1699-ІІІ, який втратив чинність з 17 лютого 2011 року (далі Закон № 1699). Згідно ч. 2, ст. 19 Закону № 1699, режим забудови та іншого використання земель, визначених для містобудівних потреб, встановлюється у генеральних планах населених пунктів або місцевих правилах забудови. Статтею 12 Закону № 1699 було встановлено, що відповідно до генеральних планів, сільські, селищні, міські ради організують розроблення та затвердження місцевих правил забудови. Однак, Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» не передбачає існування місцевих правил забудови. Крім того, на момент прийняття Правил використання та забудови територій міста Миколаєва, був чинним Генеральний план розвитку міста Миколаєва, затверджений постановою Ради Міністрів УРСР від 24 листопада 1986 року № 403, відповідно до якого і були затверджені Правила використання та забудови територій міста Миколаєва. Отже, на виконання положень нині чинного Генерального плану, Правила використання та забудови територій міста Миколаєва не затверджувались. За таких обставин, Правила використання та забудови територій міста Миколаєва не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Суд також враховує ту обставину, що цільове призначення земельної, виділеної [PERSON] на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування з віднесення до певної категорії до земель рекреаційного призначення (ст. 51 ЗК України) не приймалось. За приписами ч. 1 ст. 20 ЗК України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Отже, позивачем у встановленому цивільним процесуальним законом порядку не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що земельна ділянка, надана [PERSON] на час прийняття спірного рішення відносилася до земель рекреаційного призначення. Безпідставними також є посилання позивача на порушення норм ДБН, оскільки вони є нормативним актом, що забезпечує формування державної політики у сфері будівництва (ст. 1 Закону України «Про будівельні норми»). Згідно ст. 11 Закону України «Про будівельні норми», застосування будівельних норм або їх окремих положень є обов'язковим для всіх суб'єктів господарювання незалежно від форми власності, які провадять будівельну, містобудівну, архітектурну діяльність та забезпечують виготовлення продукції будівельного призначення. Однак, органи місцевого самоврядування не є субєктами господарювання виходячи з приписів ст. 8 Господарського кодексу України. Отже, державні будівельні норми не поширюються на правовідносини з надання органами місцевого самоврядування земельних ділянок у власність фізичних та юридичних осіб. Крім того, згідно преамбули ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», вказані державні будівельні норми поширюються на проектування нових і реконструкцію існуючих міських і сільських поселень України і є обов'язковими для органів державного управління, місцевого і регіонального самоуправління підприємств і установ незалежно від форм власності та відомчого підпорядкування, громадських об'єднань і громадян, які здійснюють проектування, будівництво і благоустрій на території міських і сільських поселень. Отже, ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» не поширюється на правовідносини з надання органами місцевого самоврядування земельних ділянок у власність фізичних та юридичних осіб. За таких обставин, відведення та надання земельної ділянки не суперечить нормам ст. 17 Закону України «Про основи містобудування», абз. 2, ст. 48 Закону України «Про охорону земель», п. 2.4. розділу 2 «Загальна організація міських і сільських поселень», п. 5.1. розділу 5 «Ландафтно-рекреаційна територія» та із п.п. «б» п. 10.4 розділу 10 «Охорона навколишнього середовища» Згідно положень ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» та відповідно не суперечать Генеральному плану міста Миколаєва (2009р.). З викладеного слідує, що надання земельної ділянки за рішенням від 21 серпня 2012 року не суперечило земельному законодавству та існуючої містобудівної документації, на момент його прийняття. З урахуванням викладеного слід вказати відповідно до Плану зонування території міста Миколаєва спірна земельна ділянка на час її надання знаходилась на території малоповерхової житлової забудови. Правил забудови (2003р.) територія на якій розташована спірна земельні ділянка була віднесена до перспективної зони ландшафтно-рекреаційного загальноміського значення (ПР-2). Однак вказані Правила забудови (2003р.), як вже зазначалось у цих заперечень, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Отже наданий Позивачем лист управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 23 жовтня 2014 року № 17-5532 з якого вбачається констатація факту, що згідно Правил забудови (2003р.) територія на якій розташована спірна земельні ділянка була віднесена до перспективної зони ландшафтно-рекреаційного загальноміського значення (ПР-2) не є належним доказом на підтвердження обставин про порушення норм земельного законодавства та містобудівної документації. Щодо розташування земельної ділянки в межах прибережних захисних смуг. За твердженням позивача, Миколаївською міською радою при прийняті оскаржуваного рішення від 21 серпня 2012 року було порушені вимоги ст. 60 ЗК України та ст. 87,88 ВК України. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЗК України, згідно якої розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації. Також відповідно до ч. 4 ст. 88 ВК України, згідно якої у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Даними нормами встановлені певні особливості встановлення меж та розмірів прибережних захисних смуг в межах населених пунктів, а саме, з урахуванням містобудівної документації та конкретних умов, що стались. Таким чином, встановлена ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України нормативно визначена законом ширина прибережних захисних смуг має безумовний характер для її застосування, відносно земельних ділянок розташованих за межами населених пунктів. Однак, як вбачається з матеріалів справи земельні ділянки розташовані в межах м. Миколаєва. Отже посилення Прокурора на п.п. «б» та абз. 2, ч. 2, ст. 60 ЗК України, відносно застосування встановленої законодавством норми прибережної захисної смуги (шириною 50 метрів, а у разі наявності схилу більше трьох градусів 100 метрів від урізу води) до спірних правовідносин, є безпідставним. Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 486 від 08 травня 1996 року (далі Порядок). Так, згідно п. 5 Порядку, розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. Проекти цих зон розробляються на замовлення органів водного господарства та інших спеціально уповноважених органів, узгоджуються з органами Мінекоресурсів, Держводгоспу, Держкомзему, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади та виконавчими комітетами рад. Згідно п. 4 Порядку, в межах водоохоронних зон встановлюються прибережні захисні смуги. Пунктом 10 Порядку передбачено, що на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови. Отже, прибережна захисна смуга може бути встановлена виключно в межах водоохоронної зони. Проект водоохоронної зони має бути розроблений на замовлення органів водного господарства та затверджений виконкомом Миколаївської міської ради. Відповідно до ч. 3, ст. 60 ЗК України, встановлено, що прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Таким чином, законодавством України передбачений відповідний порядок, який полягає у розробці проекту для встановлення на його підставі земель водоохоронних зон та прибережних захисних смуг. Рішенням Миколаївської міської ради № 17/ 4 від 31 травня 2012 року із змінами, внесеними рішенням Миколаївської міської ради №36/9 від 12 грудня 2013 року був затверджений робочий проект «Визначення водоохоронних зон та прибережних захисних смуг річок Інгул, Південний Буг і Бузького лиману на території землекористування м. Миколаєва", відповідно якого земельна ділянка відповідача не входила в межі прибереженої захисної смуги. Виходячи з вищевказаного, встановлена ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України ширина прибережних захисних смуг (25, 50 та 100 метрів) за межами міста не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. При цьому суд враховує, що рішення Миколаївської міської ради № 17/4 від 31 травня 2012 року "Про затвердження робочого проекту «Встановлення водоохоронних зон та прибережних захисних смуг річок Інгул, Південний Буг і Бузького лиману на території землекористування м. Миколаєва" визнане протиправним та скасоване постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2015 року, проте таке не впливає на висновки суду у справі, так як на час виникнення спірних правовідносин це рішення було чинним. Згідно наданої Управлінням земельних ресурсів Миколаївської міської ради відповіді від 24 лютого 2015 року № 01-148, земельна ділянка, надана [PERSON] не входила в межі прибережної захисної смуги. Посилання позивача на правові позиції Верховного Суду України за рішенням від 09 вересня 2014 року у справі за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 07 квітня 2014 року у справі № 915/1228/13, виходячи з обставин даної справи, є безпідставним. Оскільки спірні правовідносини у даній справі та у справі розглянутої ВСУ не можливо вважати подібними. Зокрема у даній справі мова йде про прибережну захисну смугу в межах населеного пункту, яка встановлюється з урахуванням містобудівної документації, а за Постановою ВСУ мова йде про встановлення прибережної захисної смуги уздовж морів по за межами населеного пункту. Зокрема, Постанова ВСУ, якою задоволено заяву заступника Генерального прокурора, ґрунтується на положеннях статті 88 ВК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), за якої встановлено, що уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше 2 км від урізу води. За такого, позивачем не доведено допустимими засобами доказування, що спірна земельна ділянка перебуває у прибережній захисній смузі на теперішній час. Стосовно дотримання встановленого законодавством порядку надання земельної ділянки. Частиною 7 ст. 118 ЗК України, визначено порядок надання (або відмову надання) дозволу на розробку проекту землеустрою. Оскаржуваним рішенням від 21 серпня 2012 року не вирішувалось питання надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою. Отже положення ч. 7 ст. 118 ЗК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Порядок надання земельних ділянок за проектами землеустрою та перелік осіб, які погоджують землевпорядну документацію, встановлений приписами статей ч. 7-9 ст. 118 ЗК України (у редакції на день прийняття рішення від 21 серпня 2012 року) Відповідно ч. 8 ст. 118 ЗК України розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою. Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. Підставою відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів Затверджений рішенням від 21 серпня 2012 року проект землеустрою містить позитивний висновок комісії. У висновку Управління охорони навколишнього природного середовища в Миколаївській області від 12 січня 2012 року № 01-011/91-05, містяться данні, про розташування земельної ділянки у відношенні до навколишньої території: обєкти природно-заповідного фонду та іншого природного значення не відноситься; інші особливо цінні землі не відноситься; землі, зарезервовані для заповідання не відносяться; водні обєкти, їх водоохоронні зони та прибережні захисні смуги малих річок не відноситься. Затверджений проект землеустрою земельної ділянки є належним та допустимим засобом доказування правомірності прийнятого рішення від 21 серпня 2012 року. В той же час, прокурором м. Миколаєва не надано будь яких обґрунтувань відносно неправомірності дій комісії, інших органів, які дали свої погодження до проекту землеустрою. На підставі викладеного суд дійшов висновку про те, що під час прийняття оспорюваного рішення Миколаївська міська рада діяла в межах своєї компетенції у спосіб та порядок, передбачений Конституцією та законами України. Порушень прав та інтересів держави Україна під час прийняття таких рішень індивідуальної дії органом місцевого самоврядування судом не встановлено. Таким чином, позов задоволенню не підлягає. Відмова в позові не перешкоджає позивачу у передбаченому законом спосіб та порядку ініціювати питання оплатного вилучення земельної ділянки з володіння особи, якій вона була надана у власність.

Outcome: dismissed