Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси з 2010 року знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Одеської міської ради, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру, усунення перешкод у здійсненні права користування позо квартирним коридором та стягнення моральної шкоди та за позовом [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, [PERSON] , [PERSON] про визнання протиправним та скасування розпорядження. В обґрунтування позову, який в останній редакції був викладений 19.05.2011 року (т.1, а.с.198), посилались на те, що він є мешканцем будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 19 жовтня 2007 року відповідачка [PERSON] отримала у власність на підставі договору дарування квартиру [ADDRESS] в цьому ж будинку. 02 жовтня 2009 року відповідачка заявила усім сусідам будинку про свій намір здійснити реконструкцію своєї квартири, яка знаходиться на першому поверсі та складалась із двох частин, які були розділені парадним входом. Реконструкція полягала у тому, що дві частини однієї квартирі повинні були об`єднатись за рахунок цього парадного входу - спільного коридору на першому поверсі, який з`єднує квартири мешканців будинку із двором по [ADDRESS] відповідно на [ADDRESS] . Посилався на те, що мешканці будинку категорично заперечували проти цього, оскільки така реконструкція виключає можливість проходу до їх квартир не тільки для мешканців, а також і для інших відвідувачів будинку (медичних працівників, пожежних, аварійних, контролюючих органів, громадських та благодійних організацій та ін..), робить неможливим користуванням спільним коридором для відпочинку людей похилого віку, дітей, також для ремонту комунікацій, доставки пошти та ін.. Посилався на те, що цей вихід є пожежним виходом, тому ніхто із мешканців будинку не надав згоди на таку реконструкцію. Проте, 20 жовтня 2009 року Приморська районна адміністрація Одеської міської ради винесло незаконне, на думку позивача, розпорядження №808 та дозволила відповідачці [PERSON] зробити реконструкцію квартири та спільного парадного входу. Після чого, відповідачка на підставі даного розпорядження зареєструвала за собою право власності на реконструйовану квартиру та отримала нове свідоцтво про право власності на реконструйовану квартиру, позбавивши мешканців будинку володіти та користуватися цим коридором. Вказував, що тепер мешканці будинку, у тому числі, вимушені користуватись чорним входом, який виходить на вулицю Польську , що є дуже незручним та небезпечним, оскільки він знаходиться в аварійному стані і є дуже вузьким проходом, а для того, щоб скористатись внутрішнім двориком вони вимушені обходити весь дім, тобто пройти майже цілий квартал. Вказував, що з цього приводу вони не звертались до органів місцевого самоврядування, проте лише 23.06.2010 року їм була видана відповідь Прокуратури Приморського району м. Одеси, згідно якої повідомлено, що винесено протест на розпорядження ПРА ОМР №808 від 20.10.2009 року і зазначене розпорядження було скасовано 04.03.2010 року розпорядженням ПРА ОМР № 184 . При цьому посилався на те, що реконструкція вже була завершена та добровільне повертати все в попередній стан відповідачка наміру не має. Крім того, вона за договором купівлі-продажу від 08 липня 2010 року відчужила вказану реконструйовану квартиру [ADDRESS] своїй сестрі [PERSON] .. З огляду на викладене позивач вважає, що коридор був незаконно приватизований та реконструйований [PERSON] , оскільки він знаходився у спільній сумісній власності мешканців будинку, згоди усіх мешканців будинку на приватизацію вказаного коридору відповідачка не отримала. Посилаючись на положення Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Закон України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», ст. 23, 321, 369, 370, 372, 382, 387, 391 ЦК України, Правила користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, завт. Постановою КМУ від 08.10.1992 року №572, просив суд: - визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , заг. пл.. 63.6 кв.м , від 04.11.2009 року, бланк серії [NUMBER] , видане виконавчим комітетом Одеської міської ради; - скасувати реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , яка була здійснена КП "ОМБТІ та РОН" 11.11.2009 року, реєстраційний номер 20367146, номер запису 588, в книзі 644пр-101; - зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у здійсненні права користування позаквартирним коридором (парадним входом зі сторони внутрішнього дворика) на першому поверсі у будинку [ADDRESS] для одних із співвласників коридору - [PERSON] та [PERSON] , а саме зробити для них вільних прохід з першого поверху буд. [ADDRESS] до внутрішнього дворику цього будинку; - зобов`язати [PERSON] привести у первинний стан незаконно реконструйований позаквартирний коридор (парадний вхід зі сторони внутрішнього дворика) на першому поверсі у будинку [ADDRESS] , відповідно до проекту забудови; - стягнути із [PERSON] на користь позивачів моральну шкоду у розмірі 25 000 грн. кожному. Дана справа перебувала на розгляді судді Приморського районного суду м. Одеси Ільченко Н.А., яка відкрила провадження ухвалою суду від 13 липня 2010 року (т.1, а.с.16). Ухвалою суду від 13.07.2010 року за клопотання представника позивачів було забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с.19). Ухвалою суду від 26.08.2010 року було задоволено заяву представника позивачів та забезпечено позов шляхом заборони [PERSON] здійснювати будь-яку реконструкцію квартири [ADDRESS] (т.1, а.с.39); Тим же числом 26.08.2010 року судом зроблено запит голові Приморської районної адміністрації Одеської міської ради стосовно надання належним чином завірених копій заяви та всіх документів, на підставі яких було винесено розпорядження №808 від 20.10.2009 року «Про затвердження технічного висновку про можливість подальшої експлуатації квартири [ADDRESS] ». Згідно ухвали суду від 26.08.2010 року суд залучив до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т.1, а.с.41). 28.09.2010 року на адресу суду було надано копію розпорядження №808 від 20.10.2009 року «Про затвердження технічного висновку про можливість подальшої експлуатації квартири [ADDRESS] » (т.1, а.с.56-57). 08.10.2010 року суд протокольно залучив до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] (т.1, а.с.122). 14 жовтня 2010 року судом зроблено запит голові Приморської районної адміністрації Одеської міської ради стосовно надання належним чином завіреної копії розпорядження №184 від 04.03.2010 року (т.1, а.с.125), який був наданий суду 22.11.2010 року (т.1, а.с.127-129). 25.01.2011 року надійшла уточнена позовна заява позивачів (т.1, а.с.143-148), також були надані письмові заперечення на позов представником виконкому Одеської міської ради (т.1, а.с.149-150). 18.03.2011 року та 06.05.2011 року до суду надійшли заперечення на позов від представника [PERSON] та відповідачки [PERSON] (т.1, а.с.164-166, а.с.181-182), згідно яких заперечували проти задоволення позовних вимог. 02.06.2011 року суд протокольно, не виходячи до нарадчої кімнати, залучив до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою суду від 24 червня 2011 року було закрито провадження у даній справі в частині позовних вимог позивачів до КП "ОМБТІ та РОН"про скасування реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , яка була здійснена КП "ОМБТІ та РОН"11.11.2009 року, реєстраційний номер 20367146, номер запису 588, в книзі 644пр-101 (т.1, а.с.236). Ухвалою суду від 24 червня 2011 року провадження у справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по іншій справі №2-а/1522/3978/11 за позовом [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження, що розглядається в Приморському районному суду м.Одеси під головуванням судді Загороднюка В.І. в порядку адміністративного судочинства (т.1 а.с.237-238). Ухвалою суду від 08 липня 2011 року було задоволено заяву представника позивачів про забезпечення позову: накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] . Скасовано арешт на квартиру [ADDRESS] , власником якої була [PERSON] , накладений ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.07.2010 року (т.1, а.с.241). Ухвалою суду від 26.06.2012 року провадження у справі було відновлено (т.1, а.с.267). Ухвалою суду від 19 липня 2012 року провадження у справі було зупинено до набрання законної сили рішенням по справі №1522/15062/12, провадження 2а/1522/1360/12, за позовом [PERSON] до виконкому Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Одеської міської ради №89 від 04.04.2012 року (т.1 а.с.279-280). Ухвалою суду від 10 квітня 2014 року провадження у справі було відновлено (т.1 а.с.288). Ухвалою суду від 14 липня 2014 року провадження у справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по іншій справі № 522/10651/14-а за позовом [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 20.10.2009 р. „Про затвердження технічного висновку про можливість подальшої експлуатації квартири [ADDRESS] , що розглядається в Приморському районному суді м.Одеси під головуванням судді Абухіна Р.Д. в порядку адміністративного судочинства (т.2 а.с.26). Ухвалою суду від 02 березня 2015 року провадження у справі було відновлено (т.2 а.с.31). Ухвалою суду від 06 квітня 2015 року провадження у справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по іншій справі № 522/11343/14-а за позовом прокуратури Приморського району м. Одеси в інтересах [PERSON] , [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про скасування розпорядження [PERSON] до Приморської райадміністрації Одеської міськради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - [PERSON] , та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - [PERSON] , [PERSON] , про скасування розпорядження Приморської райадміністрації Одеської міськради № 808 від 20.10.2009 р. „Про затвердження технічного висновку про можливість подальшої експлуатації квартири [ADDRESS] , що розглядається в порядку адміністративного судочинства в Приморському районному суді м. Одеси (т.2 а.с.44). 16 травня 2017 року до суду надійшла заява [PERSON] в особі її представника [PERSON] про відновлення провадження у даній справі. До цієї заяви про відновлення провадження у справі [PERSON] в особі її представника [PERSON] надала копію постанови Приморського районного суду м. Одеси від 21 липня 2016 року у справі № 522/11343/14-а, відповідно до якої в задоволенні позовних вимог Одеської місцевої прокуратури № 3 (правонаступника Прокуратури Приморського району м. Одеси) в інтересах [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - [PERSON] , та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - [PERSON] , [PERSON] , про скасування розпорядження Приморської райадміністрації Одеської міськради № 808 від 20.10.2009 р. «Про затвердження технічного висновку про можливість подальшої експлуатації квартири [ADDRESS] - відмовлено, а також надала копію ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2016 року, згідно з якою згадану постанову Приморського районного суду м. Одеси від 21 липня 2016 року у справі № 522/11343/14-а скасовано, а провадження у справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України (т.2, а.с.66-77). Ухвалою суду від 18 травня 2017 року провадження у справі було відновлено (т.2 а.с.79-80). Ухвалою суду від 02.10.2017 року дану справу об`єднано в одне провадження з іншою цивільною справою за №522/5241/17 за позовом [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, [PERSON] , [PERSON] про визнання протиправним та скасування розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №808 від 20.10.2009 р., яка знаходилась у провадженні судді Бойчука А.Ю. (т.2, а.с.46). Позовні вимоги [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, [PERSON] , [PERSON] про визнання протиправним та скасування розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №808 від 20.10.2009 р. викладені на сторінках 126-129, т.2. Представником [PERSON] - [PERSON] було надано письмові заперечення на вказаний позов [PERSON] у частині вимог щодо скасування розпорядження (т.2, а.с.156- 160), згідно яких вважає, що дані позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з тим, що позивач пропустив строк позовної давності більше ніж на п`ять років без поважних на те причин. До суду надішли заперечення позивача на заперечення представника відповідача (т.1, а.с.192-194), згідно яких вважає, що строки давності ним не пропущено. Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 27.03.2018 року №901/0/15-18 про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, на підставі службової записки помічника судді [PERSON] - [PERSON] , з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, згідно розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м.Одеси було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи. Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. та ухвалою суду від 07.05.2018р. справу прийнято до провадження та призначено до розгляду у підготовчому засіданні на 09.07.2018р.. 06.07.2018 року надійшов письмовий відзив на позов від представника [PERSON] - [PERSON] (т.3, а.с.40-43), згідно якого наполягала на тому, що [PERSON] пропущено строки позовної давності в частині вимог до ПРА ОМР про визнання протиправним та скасування розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №808 від 20.10.2009 р.. Того ж числа надійшов письмовий відзив представника [PERSON] - [PERSON] на позовні вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру, усунення перешкод у здійсненні права користування позо квартирним коридором та стягнення моральної шкоди (т.3, а.с.50-53), згідно яких також просила відмовити в їх задоволенні. 14.09.2019 року надійшла відповідь на відзив від позивача (т.3, а.с.90-92), згідно яких заперечував щодо пропуску ним строків позовної давності, вважає такі аргументи представника відповідачки необґрунтованими. Зазначив, що оскаржуване розпорядження ПРА ОМР №808 від 20.10.2009 року не діяло з 04.03.2010 року (коли розпорядженням ПРА ОМР №184 від 04.03.2010 року було задоволено протест прокуратури Приморського району м. Одеси, скасовано розпорядження ПРА ОМР №808 від 20.10.2009 року) по 13.10.2011 року (коли постановою Приморського районного суду м. Одеси від 13.10.2011 року задоволено позов [PERSON] та визнано незаконним та скасовано розпорядження ПРА ОМР №184 від 04.03.2010 року), з 04.04.2012 року (коли рішенням виконкому ОМР №89 від 04.04.2012 року було скасовано розпорядження ПРА ОМР №808 від 20.10.2009 року) по 25.03.2014 року (коли за зверненням [PERSON] на захист його прав прокуратурою було подану позовну заяву 20.06.2014 року та у позові було відмовлено з формальних, на думку позивача, підстав, без розгляду справи по суті, оскільки 20.11.2016 року провадження у справі було закрито за п.1 ч.1 ст. 157 КАС України), після чого він звернувся до суду із самостійним позовом. Ухвалою від 27.09.2018 року судом прийнято відмову від позову [PERSON] , пред`явленого до [PERSON] , [PERSON] , виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру, усунення перешкод у здійсненні права користування позо квартирним коридором та стягнення моральної шкоди, та в цій частині провадження у справі закрито (т.3, а.с.96-97). Ухвалою суду від 26.11.2018 року по справі закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті на 21.02.2019 року. У процесі розгляду даної справи третя особа - [PERSON] померла, [INFO] суд протокольно за згодою [PERSON] виключив [PERSON] із кола третіх осіб. Розгляд справи був відкладений на 21.05.2019 року. 21.02.2019р. позивач та представник відповідачів надалаи суду свої пояснення по суті справи та оголошено перерву до 21.05.2019р. У судове засідання 21.05.2019 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Позивач надав до суду заяву, згідно якої просив справу розглянути за його відсутності та наполягав на задоволенні позову. Представник [PERSON] - [PERSON] . надала до суду заяву, згідно якої просила відкласти розгляд справи, проте належних та допустимих доказів щодо поважності причин неявки суду не представила, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи Інші учасники процесу жодних клопотань до суду не заявляли та причини неявки суду не повідомили. У матеріалах справи наявні заяви від третіх осіб [PERSON] , [PERSON] (т.2, а.с.232-233), згідно яких просили справу розглядати за їх відсутності та підтримали позовні вимоги, вважають їх такими, що підлягають задоволенню. Суд враховує норми ЦПК України та вимоги закону й висновки ЕСПЛ щодо дотримання розумних строків розгляду справи. У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Точкою відліку переважно є момент звернення до національного суду з позовом, хоча цей момент може настати і раніше, наприклад, якщо судовому розгляду має передувати попередній обов`язковий розгляд справи адміністративним (виконавчим) органом (рішення у справі «Еркнер і Гофауер проти Австрії»). Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). З урахуванням викладеного, зважаючи на положення ч.1 ст. 223 ЦПК України та тривалі строки розгляду даної справи (із 2010 року), суд вважає за можливим розглянути справу по суті на підставі наявних в матеріалах справи доказів, за відсутності не з`явившихся в судове засідання сторін та учасників розгляду справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 31.05.2019 року. Суд, дослідивши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] була власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 19 жовтня 2007 р. за № 1-3062 (т.1, а.с.84). Право власності було зареєстровано за позивачкою 08.08.2008 року, про що свідчить витяг КП «ОМБТІ та РОН» про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т.1, а.с.80). Із вказаного договору вбачається, що квартира складалась із трьох жилих кімнат, жилою площею 39, 5 кв. м., загальною площею 56, 8 кв. м.. Згідно технічного паспорту на вказану квартиру, складеного 03.12.1993 року, квартира [ADDRESS] складалась з жилих кімнат, площами 7,0 кв.м, 19,1 кв.м. та 13,4 кв.м., кухні - 10,2 кв.м, ванної кімнати - 3,5 кв.м. та коридору - 3,6 кв.м. (т.1, а.с.76-77). У 2009 році [PERSON] здійснила реконструкцію вказаної квартири, приєднавши частину парадної загального користування, в результаті чого загальна площа квартири збільшилась на 6, 8 кв. м.. Як вбачається із матеріалів справи, а саме копії архівних матеріалів на вказану квартиру, 03 січня 2009 року ПП «Юридична фірма «ІВК та [PERSON] » було надано технічний висновок про можливість подальшої експлуатації після реконструкції квартири [ADDRESS] (т.1, а.с.92-108). 20 жовтня 2009 року Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради було видано розпорядження за № 808 «Про затвердження технічного висновку про можливість подальшої експлуатації квартири [ADDRESS] на підставі Положення про районну адміністрацію Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради №2189 від 04.02.2004 р. в редакції, чинній на час винесення розпорядження (т.1, а.с.57). Вказаним розпорядженням було затверджено технічний висновок ПП «Юридична фірма «ІВК та [PERSON] » про можливість подальшої експлуатації квартири [ADDRESS] загальною площею 63, 6 кв. м., в тому числі житловою площею 39,5 кв.м.. Також було зобов`язано гр.. [PERSON] переоформити в установленому порядку правоустановчі документи на вищезазначену квартиру (т.1, а.с.57). 04 листопада 2009 року виконавчим комітетом Одеської міської ради було видано [PERSON] . свідоцтво серії [NUMBER] про право власності на реконструйовану квартиру [ADDRESS] . Згідно даного свідоцтва, об`єкт в цілому складається з приміщень загальною площею 63, 6 кв. м., житловою площею 39, 5 кв. м. (т.1, а.с.82). Вищевказане свідоцтво було видане на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 20 жовтня 2009 року за № 808, замість договору дарування від 19 жовтня 2007 р. за № 1-3062. Своє право власності [PERSON] зареєструвала також в КП «ОМБТІ та РОН» 11 листопада 2009 року, про що свідчить витяг КП «ОМБТІ та РОН» від 11.11.2009 року (т.1, а.с.83). У матеріалах справи міститься заява від 05.07.2010 року мешканців будинку [ADDRESS] , згідно якої [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON]., [PERSON] не заперечували проти збереження існуючої реконструкції. Також у липні 2010 року на ім`я [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на вказану квартиру [ADDRESS] (т.1, а. с.88-89 ), згідно якого загальна площа квартири склала 63,6 кв.м., житлова - 39,5 кв.м., та складається із трьох житлових кімнат, площами 19,1 кв.м., 13,4 кв.м. та 7,0 кв.м., кухні - 10,2 кв.м., ванної кімнати - 3,9 кв.м. та коридорів, площами 5,2 кв.м., 1,4 кв.м. та 3,4 кв.м.. У подальшому, згідно договору купівлі-продажу від 08 липня 2010 року [PERSON] продала, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , та по даний час являється її власником (т.1, а.с.86, 87). Також судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] являлись співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 07 жовтня 1993 року за №13-760 (т.2, а.с.144). [INFO] [PERSON] померла. У судовому засіданні [PERSON] пояснив, що у вказаній квартирі проживала його мати - [PERSON] .. . Відповідачка [PERSON] провела реконструкцію квартири, приєднавши до неї частину парадної спільного користування без дозволу [PERSON] та його, як співвласника суміжної квартири. Вказував, що все це заважало його матері вільно виходити на вулицю. Судом встановлено, що 15 грудня 2009 року [PERSON] звернувся до прокуратури з заявою стосовно правомірності оскаржуваного розпорядження (Т.1, а.с.11), а 28 січня 2010 року прокуратурою Приморського району м. Одеси внесено протест голові ПРА ОМР з вимогою скасувати вищевказане розпорядження ПРА ОМР № 808 від 20 жовтня 2009 року як незаконне. Розпорядженням ПРА ОМР № 184 від 04 березня 2010 року задоволено протест прокуратури Приморського району м. Одеси, скасовано розпорядження ПРА ОМР №808 від 20 жовтня 2009 року (т.1, а.с.128-129). Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2011 року (справа №2а/1522/3978/11) було задоволено позов [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконним та скасування розпорядження, а саме визнано незаконним та скасовано розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №184 від 04.03.2010 року (т.2, а.с.162-163). Дана постанову суду 1ї інстанції була залишена без змін ухвалою суду апеляційної інстанції від 09.11.2012 року. Отже, починаючи із 04 березня 2010 року по 09.11.2012 року оскаржуване розпорядження не діяло. Прокуратурою м. Одеси 30 січня 2012 року Одеському міському голові внесено подання про усунення порушень містобудівного законодавства шляхом скасування розпорядження №808 від 20 жовтня 2009 року. Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №89 від 04 квітня 2012 року було скасовано розпорядження ПРА ОМР №808 від 20 жовтня 2009 року (т.1, а.с.250). Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2013 року у справі № 1522/15062/12 за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи [PERSON] , [PERSON] , про визнання незаконним та скасування рішення, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2014 року, задоволено позовну заяву [PERSON] та визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №89 від 04 квітня 2012 року (т.2, а.с.48-52). Ухвалою Вищого адміністративного суду України (провадження К/800/21176/14) від 18 червня 2015 року касаційну скаргу [PERSON] відхилено; постанову Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2014 року у справі № 1522/15062/12 залишено без змін (т.2, а.с.53-54). Тобто, із 04 квітня 2012 року по 25 березня 2014 року спірне розпорядження ПРА ОМР №808 від 20 жовтня 2009 року знову не діяло. 20 червня 2014 року Одеська місцева прокуратура №3 в інтересах [PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, за участю третіх особі: [PERSON], [PERSON] про скасування розпорядження №808 від 20 жовтня 2009 року (справа №522/11343/14-а). Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 21 липня 2016 року у задоволені позову Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах [PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, за участю третіх особі: [PERSON], [PERSON] про скасування розпорядження №808 від 20 жовтня 2009 року було відмовлено (т.2, а.с.71-74). Суд виходив із того, що розпорядження ПРА ОМР №808 від 20.10.2009 року «Про затвердження технічного висновку про можливість подальшої експлуатації квартири [ADDRESS]» є реалізованим і таким, що втратило чинність фактом його виконання. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2016 року (т.2, а.с.74-76) постанову Приморського районного суду м. Одеси від 21 липня 2016 року було скасовано та провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 157 КАС України, роз`яснено право позивача на звернення до суду з відповідним позовом у порядку цивільного судочинства. Також, 25 листопада 2014 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси (справа №522/10651/14-а) було залишено без розгляду адміністративний позов [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, за участю третіх особі: [PERSON], [PERSON] про визнання протиправним та скасування розпорядження №808 від 20 жовтня 2009 року (т.2, а.с.70). Підставою для залишення без розгляду вказано положення ч.3 п.1 ст. 155 КАС України - наявність у суді відкрито провадження у справі за тим ж сторонами, з тих же підстав та про той самий предмет позову (справи №522/11343/14-а). При цьому, суд враховує, що Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради 16 грудня 2010 року прийнято розпорядження №1326 «Про приведення самовільно реконструйованої квартири [ADDRESS] у відповідність з проектом забудови». Згідно листа ПРА ОМР від 21.04.2011 року №М-70/2 (т.1, а.с.229), адресованому [PERSON] , повідомлено, що вказане розпорядження адміністрації не виконане та питання буде вирішуватись у судовому порядку. У провадженні Приморського районного суду м. Одеси з 15.10.2012 року (ухвала про відкриття провадження (т.2, а.с.170) перебуває на розгляді справа № 2/1522/10078/11 за позовом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , треті особа - [PERSON] , про приведення реконструйованої квартири у попередній стан. До теперішнього часу дана справа судом не розглянута та згідно ухвали суду від 19.02.2019 року прийнята до провадження судді Шкамерди К.С.. Згідно з п. 4. ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (п.7 ст.82 ЦПК України). Отже, на підставі встановленого суд вбачає, що розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради за № 808 від 20 жовтня 2009 року «Про затвердження технічного висновку про можливість подальшої експлуатації квартири [ADDRESS] починаючи із 02 листопада 2016 року є дійсним та саме на підставі нього [PERSON] отримала 04.11.2009 року свідоцтво серії [NUMBER] про право власності на реконструйовану квартиру [ADDRESS] . Із позовом у порядку цивільного судочинства [PERSON] звернувся до суду 20 березня 2017 року (т.2, а.с.126-129). Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55). Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів, зокрема, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Статтею 41 Конституції України та статтею 1Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яким вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено зміст права власності, частиною першої якої передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У розумінні приписів наведеної норми право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Негаторний позов має на меті усунення тривалих порушень зазначених повноважень власника, а не тих, що мали місце в минулому. Якщо ж на час подання позову порушення припинилися, то й відпадає підстава для пред`явлення негаторного позову. Власник має право у даному випадку вимагати лише відшкодування збитків або застосувати інший спосіб захисту свого права. Таким чином, для задоволення вимог власника необхідно встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Другою умовою застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов`язально-правовими засобами. Відповідна позиція, висловлена Верховним судом у постанові від 21.08.2018 по справі № 910/19865/17. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. За змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв`язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. З огляду на викладене суд приходить до висновку про безпідставність доводів сторони відповідача щодо пропуску позивачем строків давності звернення до суду з вимогами про визнання протиправним та скасування розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради за № 808 від 20 жовтня 2009 року «Про затвердження технічного висновку про можливість подальшої експлуатації квартири [ADDRESS] . Вирішуючи питання щодо правомірності прийнятого Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради розпорядження № 808 від 20 жовтня 2009 року «Про затвердження технічного висновку про можливість подальшої експлуатації квартири [ADDRESS] суд виходить із наступного. 19.06.1992 р. було прийнято Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон). Цим законом під приватизацією малося на увазі відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду на користь громадян України. Ключова норма, яка важлива для нашого питання, закріплювалася у ч. 2 ст. 10 згаданого Закону, а саме: власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою та зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку та прибудинкової території відповідно до своєї частки в майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї тощо) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно й окремо приватизації не підлягають. При цьому, законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення. Рішенням Конституційного Суду України №4-рп/2004 від 02.03.2004 року визначено, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Так, згідно ст.1 Закону «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибулі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Згідно з ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Отже, право володіння, користування та розпорядження допоміжними приміщеннями мають усі співвласники житлового будинку. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 та ч. 2ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Окрім цього ч. 1 та ч. 2ст. 386 ЦК України вказують, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Як встановлено судом та спростовано відповідачами, при отриманні [PERSON] в дар від [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS] , заг. пл. 56,8 кв.м., до складу останні входив коридор, площею 3,6 кв.м.. При цьому, частина квартир із житловими кімнатами, площами 19,1 кв.м. та 13,4 кв.м., та частина квартири із житловою кімнатою, площею 7,0 кв.м., були розділені між собою коридором загального користування мешканців будинку [ADDRESS] . Згідно технічного висновку про можливість подальшої експлуатації квартири [ADDRESS] , затвердженого 03 січня 2009 року ПП «Юридична фірма «ІВК та [PERSON] »(т.1, а.с.92-108), вбачається, що в цьому будинку [ADDRESS] наявні входи та виходи як житлового будинку, квартири [ADDRESS] , та з приміщень загального користування, із входом у внутрішній двір, та фасадну частину будинку по [ADDRESS] . Саме на підставі вказаного технічного висновку було прийнято розпорядження ПРА ОМР №808 від 20.10.2009 року та унаслідок здійсненої відповідачкою [PERSON] реконструкції квартири [ADDRESS] було включено коридор загального користування та об`єднано розділені частини квартири, закладено вхід у внутрішній двір, внаслідок чого збільшилась площа квартири [ADDRESS] , що не спростовано сторонами. При цьому, на здійснення такої реконструкції згоди позивачем надано не було, який у свою чергу є також є співвласником допоміжних приміщень будинку. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] у частині щодо визнання протиправним та скасування розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради за № 808 від 20 жовтня 2009 року «Про затвердження технічного висновку про можливість подальшої експлуатації квартири [ADDRESS] . Як вже було встановлено судом, саме на підставі оскаржуваного розпорядження ПРА ОМР від 20.10.2009 року №808 у подальшому, 04.11.2009 року, виконкомом ОМР на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво серії [NUMBER] про право власності на реконструйовану квартиру [ADDRESS] , заг. пл .. 63,6 кв.м.. Згідно з вимогами статті 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з пунктом 6 Тимчасового положення про реєстрацію (в редакції, чинній на момент здійснення реєстрації права власності) видача свідоцтва про право власності здійснюється органами місцевого самоврядування, державними органами приватизації, Державним управлінням справами на житлові та нежитлові об`єкти. БТІ можуть лише за дорученням вказаних органів проводити підготовку документів для видачі свідоцтв. Тобто свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Отже, правовстановлюючим документом у цьому випадку є недійсне розпорядження ПРА ОМР від 20.10.2009 року №808, на підставі якого видано свідоцтво серії [NUMBER] від 04.11.2009 року, а тому документ яким оформлюється відповідне право власності має бути також визнане недійсним. Тому в цій частині позов [PERSON] підлягає задоволенню. Щодо інших вимог про зобов`язання [PERSON] привести у первинний стан незаконно реконструйований позаквартирний коридор (парадний вхід зі сторони внутрішнього дворика) на першому поверсі у будинку [ADDRESS] , відповідно до проекту забудови;, та усунути перешкоди у здійсненні права користування позаквартирним коридором (парадним входом зі сторони внутрішнього дворика) на першому поверсі у будинку [ADDRESS] для одних із співвласників коридору - [PERSON] , а саме зробити для них вільних прохід з першого поверху буд. [ADDRESS] до внутрішнього дворику цього будинку, суд не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки право власності останньої не оспорюється позивачем. Крім того, вона не здійснювала зазначеної реконструкції. У частині вимог щодо стягнення з [PERSON] моральної шкоди у розмірі 25 000 грн. суд також відмовляє виходячи із наступного. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду у позадоговірних відносинах передбачені ст. ст. 23 і 1167 ЦК України. За загальним правилом така відповідальність наступає за наявності протиправності і вини особи, яка її завдала. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Щодо визначення розміру відшкодування позивачу моральної шкоди, суд керується п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, в редакції від 25.05.2001 року, який зазначає, що «Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості». Проте, дослідивши матеріали справи, суд вбачає, що позовна заява не містить відомостей, у чому саме полягає моральна шкода, завдана позивачу, відомостей щодо заподіяння її відповідачкою, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір такої шкоди. Під час судового розгляду справи суду також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження даних вимог. З огляду на вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди з їх безпідставності та необґрунтованості. На підставі викладеного,

Outcome: partial