Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

01.12.2014р. КЗ «Вільнянської спеціалізованої загальноосвітньої школи-інтернат» Запорізької обласної ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав та стягнення з нього аліментів відносно неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], яка з 23.01.2014 року та по теперішній час навчається в КЗ «Вільнянської спеціалізованої загальноосвітньої школи-інтернат» ЗОР. В позові зазначено, що мати дитини, [PERSON], позбавлена батьківських прав згідно рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12.11.2014 року. За час навчання дитини в школі-інтернаті батько дитини [PERSON] жодного разу її не відвідав, практично не займається її вихованням, не цікавиться її станом здоров'я, не надає їй матеріальної допомоги. Сама дівчинка [PERSON] свого батька не пам'ятає, чи проживали батьки разом не знає. Беручи до уваги те, що відповідач [PERSON] самоусунувся від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню дитини, представник КЗ «Вільнянської спеціалізованої загальноосвітньої школи-інтернат» Запорізької обласної ради змушений був звернутись до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила суд його задовольнити в повному обсязі на тих підставах, що в ньому зазначені. Відповідач [PERSON] про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, своїх заперечень не надав. Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Представник 3-ї особи, служби у справах дітей Вільнянської райдержадміністрації, не заперечував проти задоволення позову, вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої дитини [PERSON], [INFO] Прокурор в судовому засіданні позов підтримала. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, третьої особи, думку прокурора, вивчивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає повному задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є батьком [PERSON], [INFO] (арк. с. 3). Батько дівчинки самоусунувся від виховання своєї дитини, що підтверджується довідкою (арк. с. 2), наданою директором КЗ «Вільнянської спеціалізованої загальноосвітньої школи-інтернат» Запорізької обласної ради, актом КЗ «Вільнянської спеціалізованої загальноосвітньої школи-інтернат» Запорізької обласної ради від 24.11.2014 року (арк. с. 5), про те, що батько за час перебування дитини в школі-інтернат жодного разу її не відвідував, письмових та телефонних запитів від батька [PERSON] на адресу школи - інтернату не надходило. Крім того, до матеріалів справи у судовому засіданні було долучено висновок відділу по Хортицькому району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 23.03.2015 року № 02/01-11/0785 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно його малолітньої дитини [PERSON], [INFO], згідно якого [PERSON] з січня 2014 року свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до своєї малолітньої дитини, не приймає участі у її утриманні, не піклується про її фізичний розвиток та про стан здоров'я, не відвідує її в навчальному закладі. [PERSON] був письмово запрошений на засідання комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району за останнім відомим місцем реєстрації, але під час розгляду питання щодо доцільності чи недоцільності позбавлення його батьківських прав по відношенню до малолітньої [PERSON] він був відсутній, тому враховуючи вищевикладене, відділ по Хортицькому району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради вважає за доцільне позбавити його батьківських прав. Дані обставини повністю підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'ям дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 1, 2, 3 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Згідно з ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України підставами позбавлення батьківських прав є ухиляння від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. При прийнятті рішення по справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Закон України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року у ст. 111 передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Крім того діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст. 114 наведеного вище Закону). Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов'язковою участю є участь органу опіки та піклування. Разом з тим орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються спору. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження факти ухилення батька від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, оскільки, як було встановлено, він не проявляє до доньки батьківської турботи, ухиляється від виконання своїх обов'язків, абсолютно не цікавляться ані здоров'ям, ані подальшою долею дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини, відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову. При визначенні розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, суд виходить з положень ст. 182 СК України, згідно до яких враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружину, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків передбачених статтею 184 СК України. З урахуванням всіх обставин справи та вимог ст. ст. 150, 164, 180, 183 СК України, враховуючи те, що батько не приймає участі у вихованні та утриманні своєї дитини, суд вважає можливим позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої доньки [PERSON], [INFO], та визначити розмір аліментів на її утримання у частці від доходу (заробітку) відповідача у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.12.2014 р. до досягнення [PERSON] повноліття. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави . На підставі викладеного,

Outcome: approved