Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, який згодом уточнила, та в якому просить визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] грошові кошти, витрачені на будівництво та улаштування нежитлової будівлі, літера «А2» загальною площею 626,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Поділити спільне майно подружжя наступним чином: визнати за [PERSON] (податковий номер [NUMBER]) право власності на нежитлову будівлю, що знаходиться по [ADDRESS]; у власності [PERSON] (податковий номер [NUMBER]) залишити грошові кошти, витрачені на будівництво та улаштування нежитлової будівлі літера «А2» загальною площею 626,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В позові посилається на те, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 29.09.2007р. Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13.08.2007 року за [PERSON] визнано право власності на цілий нежилий об'єкт нерухомості, що знаходиться по [ADDRESS]. Перебуваючи у шлюбі, сторони почали реконструювати зазначений об'єкт під використання його для комерційних цілей. Вказує, що заробітна плата відповідача не давала йому можливості реконструювати будівлю, а тому вона реконструювала його за її власні кошти, отримані від підприємницької діяльності. Окрім того, вона продала майно, яке належало їй на праві приватної власності та отримані кошти витрачала на будівництво. Також вказує, що відповідачем під час шлюбу було побудовано нежитлову будівлю, що знаходиться по [ADDRESS]. Вважає, матеріальні цінності, вкладені в будівництво та улаштування вказаної нежитлової будівлі спільною сумісною власністю подружжя. В судовому засіданні представник позивача адвокат Межуєв С.М. уточнену позовну заяву підтримав, просив задовольнити, надавши пояснення відповідно до позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою (а.с. 137), в матеріалах справи міститься його заява про визнання позову та обставин, що зазначені в позовній заяві (а.с. 132). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] та її представник адвокат Корнієнко М.О. в судовому засіданні просили в задоволенні позову відмовити з тих підстав, що апеляційним судом скасовано право власності [PERSON] на неіснуючий об'єкт А-2 за адресою: [ADDRESS]. Окрім того, позивачем не надано доказів виконання будівельних робіт, дозвільної, проектної документації, містобудівних умов, договору на виготовлення проекту, доказів оплати роботи по виготовленню проектно-кошторисної документації, будівельних форм щодо фінансування вказаних робіт, договорів підряду, які б засвідчували факт проведення будівельних робіт на об'єктах по [ADDRESS] та А-2 по [ADDRESS]. Технічна документація свідчить про відсутність будь-яких будівельних робіт, оскільки фактично вона не змінилася. Зазначили, що на виконанні у ВДВС знаходиться виконавче провадження за борговими зобов'язаннями відповідача на користь третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] та на спірне майно накладено арешт. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 29.09.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб (а.с. 6). Як вбачається з копії рішення Бердянського міськрайонного суду від 08.09.2015 року по справі № 310/5639/15-ц шлюб між сторонами розірвано (а.с. 7). З копії довідки Бердянської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Запорізькій області № 8376/08-22-17-01 від 07.07.2015 року вбачається, що за період з 10.01.2009 року по 31.12.2014 року [PERSON] отримувала доходи від здійснення підприємницької діяльності (а.с. 12). На підставі ухвали Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13.08.2007 року по справі № 2-5294/07 за [PERSON] визнано право власності на цілий нежилий об'єкт нерухомості по [ADDRESS] (а.с. 44-45). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат іншого з подружжя чи їх обох, що відображено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя". Як вбачається з декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 09.11.2015р. № ЗП 142153082261, в період шлюбу, а саме 18.11.2008 р. сторони по справі - подружжя, на підставі дозволу про початок виконання будівельних робіт від 11.11.2008 р. розпочали відповідні роботи з реконструкції нежитлової будівлі [ADDRESS], які були завершені 01.02.2010р. З декларації від 09.11.2015р. № ЗП 142153082261 вбачається, що кошторисна вартість будівництва склала 124 560,00 грн. (а.с.39-41). Сторонами по справі не оспорюється, що знаходячись у шлюбі, подружжя почали реконструювати зазначений об'єкт нерухомості по вул. Макарова, 7-д у м. Бердянську під використання його для комерційних цілей. Для будівництва, позивач залучала свої особисті кошти, отримані від її підприємницької діяльності, крім того, нею було відчужено особисте майно, а саме на підставі договору купівлі-продажу 05.09.2007р. нею було продано гараж та земельну ділянку (а.с.10-11), доходи від якого нею були витрачені на будівництво спірного об'єкту. З довідки Бердянської ОДПІ ГУ ДФС у Запорізькій області від 07.07.2015 р. вбачається, що за період з 10.01.2009р. по 30.06.2009р. сума доходу від підприємницької діяльності становить 428 579,00 грн., за період з 01.01.2010р. по 30.09.2010р. сума доходу від підприємницької діяльності становить 497 766,00 грн. (а.с.12). Згідно декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області, відповідач під час шлюбу побудував нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], де замовниками будівництва, зазначені відповідач по справі та його батько. Вартість нежитлового приміщення, літера «А2» загальний площею 626,6 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS], яка відповідно до звіту про оцінку майна складає 3 732 518,03 грн. (а.с.46-53). Відповідно до ст. 60 та ст. 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно роз'яснень п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь - які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово - будівельному, дачно - будівельному, гаражно - будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив, пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу ч. 1 ст. 60 СК України (п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"). Крім того, у правовому висновку ВСУ (постанова ВСУ від 08.11.2017 р.) зазначив, що суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру факточного внеску кожної зі строрін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання ( набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Крім того, ч. 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Так суд бере до уваги письмову заяву відповідача (а.с. 132) про визнання обставин по справі та позовних вимог, натомість доводи третьої соби, яка не заявляє самостійних вимог щодо премету спору [PERSON] не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та належними доказами не також підтвердженні. Частиною 2 ст. 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Згідно із частиною першої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органів реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України необхідно виходити із того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Даний факт сторонами по справі не оспорюється та належними, допустими доказами не спростовується. Про ознаки проживання однією сім'єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року N 6-2253цс15. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі N 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. На підставі викладеного,

Outcome: approved