Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду 27 лютого 2013 року з позовними вимогами до [PERSON] про спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди. 10 квітня 2013 року Суворовським районним судом міста Одеси ухвалено рішення, яким позов задоволено, а ухвалою від 10 жовтня 2013 року апеляційного суду Одеської області рішення залишено без змін, проте 15 січня 2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, рішення попередніх інстанцій скасовано за касаційною скаргою відповідачки [PERSON] Свої вимоги позивач мотивує тим, що біля 10 років працює в органах МВС України, на даний час займає посаду начальника відділу захисту бюджетних коштів УДСБЕЗ ГУМВС України в Одеській області та має звання підполковника міліції, за час своєї служби був неодноразово нагороджений, більшу частину свого життя присвятив захисту життя, здоров'я, прав і свобод громадян, власності, інтересів суспільства і держави від протиправних посягань. При цьому, позивачу стало відомо, що відповідачка [PERSON] неодноразово, а саме, у липні та серпні 2012 року звернулася з заявами на адресу Президента України та Голови Верховної Ради України, в яких, міститься недостовірна інформація, що принижуєь його честь та гідність. У зв,язку з цими заявами, позивач вимушений постійно надавати пояснення та спростовувати дії, які ніколи не здійснював, у осіб, які встигли ознайомитися з даними скаргами, склалося щодо нього негативне ставлення, стосовно встановлення обставин, викладених в заявах [PERSON], проводилися службові та інші перевірки, та в результаті яких було встановлено, що викладені у зверненнях відповідача (в тому числі звинувачення у скоєні злочину) обставини не знайшли свого підтвердження. У зв'язку з викладеним позивач просить недостовірною інформацію, викладену [PERSON] у скарзі від 06 липня 2012 року, направлену на адресу Президента України, а саме: „В ночь с 17.03.2010 года на 18.03.2010 года [PERSON] хотел доказать дочери, что это не так, пытался покончить жизнь самоубийством, наглотавшись сильнодействующих таблеток." „29.03.2010 года [PERSON] попросил моего мужа подписать ему доверенность на автомобиль. У частного нотариуса [PERSON], муж не читая текст, так как полностью доверял [PERSON], подписал доверенность. Впоследствии нам стало известно, что в тот период времени нотариус [PERSON] являлась его любовницей, а доверенность была выдана на имя некого [PERSON], с которым муж ранее никогда не был знаком. 15.04.2010 года [PERSON] снял автомобиль с учета. 20.04.2010 года муж и я подали 2 заявления начальнику МРЭО-2 г. Одесса [PERSON], об отмене доверенности и чтобы никакая операция с данным автомобилем не проводилась. Заявления были зарегистрированы у секретаря за входящим номером 712-1820 от 20.04.2010 года. В этот же день мы обратились к нотариусу [PERSON] с заявлением об отмене доверенности, которая на протяжении 5 часов не хотела удостоверять заявление об отмене доверенности, мотивируя это тем, что у нее завис компьютер. Нотариально удостоверенное заявление об отмене доверенности я лично передала начальнику МРЭО-2 г. Одессы [PERSON], который заверял меня, что все операции с автомобилем будут прекращены. Однако, 21 апреля 2010 года [PERSON] автомобиль продал своему сослуживцу [PERSON], а деньги присвоил. На мои неоднократные обращения к начальнику МРЭО-2 г. Одессы [PERSON], с вопросом, на каком основании 21.04.2010 года был продан мой автомобиль, [PERSON] сообщил мне, что есть заявление от моего мужа о разрешении продажи. Вместе с тем мой муж такого заявления не подавал. Указанные обстоятельства свидетельствуют о том, что в результате мошеннических действий и злоупотреблений служебным положением было украдено мое имущество." „Во временное пользование я передала [PERSON] золотую цепь с крестиком, стоимостью 30 000 гривен, которые он мне до настоящего времени не вернул. На мои просьбы вернуть принадлежащее мне имущество либо возместить его стоимость, [PERSON] отвечает нецензурной бранью, оскорбляет и угрожает физической расправой."; „У [PERSON] имеется личный пистолет, который я прошу изъять, во избежание тяжелых последствий, так как он ранее совершил попытку суицида и является неадекватным человеком"; а також інформацію, викладену [PERSON] у скарзі від 05 вересня 2012 року, направлену на адресу Голови Верховної Ради України, а саме: „Меня интересует, в каких законах Украины написано, чтобы сотрудник милиции имел право ограбить своих бывших тещу и тестя, а своего малолетнего сына [PERSON], 2006 года рождения оставить проживать на улице?" визнати недостовірною. Також, посилаючись на те, що вказаними безпідставними зверненнями відповідача [PERSON] було заподіяно моральної шкоди, позивач просить стягнути зі [PERSON] її відшкодування в сумі 5 000 грн. Представник позивача подала до суду заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутністю, позовні вимоги повністю підтримає, просить задовольнити. Відповідач в судове засідання неодноразово не з,являвся, повідомлялась про час та місце розгляду справи належним чином своєчасно, 157,160,163,166, з будь-якими заявами не зверталась. З,ясував обставини справи, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступні обставини : Відповідачка [PERSON] в своїй скарзі від 06 липня 2012 року, яка направлена на адресу Президента України вказала серед іншого наступне: „В ночь с 17.03.2010 года на 18.03.2010 года [PERSON] хотел доказать дочери, что это не так, пытался покончить жизнь самоубийством, наглотавшись сильнодействующих таблеток."; „29.03.2010 года [PERSON] попросил моего мужа подписать ему доверенность на автомобиль. У частног нотариуса [PERSON], муж не читая текст, так как полностью доверял [PERSON], подписа доверенность. Впоследствии нам стало известно, что в тот период времени нотариус [PERSON] являлась ег любовницей, а доверенность была выдана на имя некого [PERSON], с которым муж ранее никогда не бьіі знаком. 15.04.2010 года [PERSON] снял автомобиль с учета. 20.04.2010 года муж и я подали 2 заявления начальника МРЭО-2 г. Одесса [PERSON], об отмене доверенности и чтобы никакая операция с данным автомобилем н^ проводилась. Заявления были зарегистрированы у секретаря за входящим номером 712-1820 от 20.04.2010 года, этот же день мы обратились к нотариусу [PERSON] с заявлением об отмене доверенности, которая н^ протяжении 5 часов не хотела удостоверять заявление об отмене доверенности, мотивируя это тем, что у нее завис компьютер. Нотариально удостоверенное заявление об отмене доверенности я лично передала начальнику МРЭО-2 г! Одессы [PERSON], который заверял меня, что все операции с автомобилем будут прекращены. Однако, 21 апреля 2010 года [PERSON] автомобиль продал своему сослуживцу [PERSON], а деньги присвоил. На мои неоднократные обращения к начальнику МРЭО-2 г. Одессы [PERSON], с вопросом, на каком основании 21.04.20К года был продан мой автомобиль, [PERSON] сообщил мне, что есть заявление от моего мужа о разрешении продажи. Вместе с тем мой муж такого заявления не подавал. Указанные обстоятельства свидетельствуют о том, что в| результате мошеннических действий и злоупотреблений служебным положением было украдено мое имущество." „Во временное пользование я передала [PERSON] золотую цепь с крестиком, стоимостью 30 000 гривен, которые он мне до настоящего времени не вернул. На мои просьбы вернуть принадлежащее мне имущество либо возместить его стоимость, [PERSON] отвечает нецензурной бранью, оскорбляет и угрожает физической расправой."; „У [PERSON] имеется личный пистолет, который я прошу изъять, во избежание тяжелых последствий, так как он ранее совершил попытку суицида и является неадекватным человеком" (л.с. 6-10). Крім цього, відповідачка [PERSON] звернулась 05 вересня 2012 року зі скаргою на адресу Голови Верховної Ради України, де серед іншого вказала: „Меня интересует, в каких законах Украины написано, чтобы сотрудник милиции имел право ограбить своих бывших тещу и тестя, а свого малолетнего сына [PERSON], 2006 года рождения оставить проживать на улице?" ( л.с. 11). На дані скарги, заступник прокурора Одеської області листом від 21 серпня 2012 року за № 04/2/1-6711-12, відповідачку [PERSON] було повідомлено про те, що ГУ МВС України в Одеській області та УВБ в Одеській області ДВБ МВС України за скаргами аналогічного змісту неодноразово проводилися ретельні перевірки. Під час перевірок, незаконних дій [PERSON] під час продажу автомобілю, який належить чоловіку [PERSON] не виявлено. Також не знайшли свого об'єктивного підтвердження факт незаконного використання [PERSON] зброї та припущень відповідача щодо можливих корупційних дій останнього. З метою перевірки доводів щодо невідповідного психологічного стану [PERSON], під час службового розслідування працівниками відділу психологічного забезпечення УКЗ ГУМВСВ України в Одеській області перевірено його індивідуально-психологічні особливості. Під час перевірки вказаний факт свого підтвердження не знайшов л.с. 14. Даним листом відповідачці також роз'яснено право звернутися з відповідними цивільними позовами до суду, так як більшість викладених у скаргах фактів стосуються матеріальних претензій, які виникли під час перебування [PERSON] у шлюбі з донькою відповідача [PERSON] Листом від 20.09.2012р. начальник головного управління МВС України в Одеській області повідомив ДВБ МВС України про те, що в ході проведення службових розслідувань відомості щодо протиправних дій позивача - начальника відділу протидії злочинам у бюджетній сфері УДСБЕЗ ГУ УМВС України в Одеській області, що міститься в аналогічних неодноразових зверненнях [PERSON], свого підтвердження не знайшли л.с.13 . Старший прокурор відділу з питань розгляду листів та прийому громадян прокуратури Одеської області листом від 29.10.2012р. за № 19р-12 надіслав звернення [PERSON] до ГУМВС України в Одеській області для розгляду по суті. (а.с. 12). Норми статті 28 Конституції України встановлюють, що кожен має право на повагу до його гідності. Частиною 4 ст. 32 Конституції України передбачено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право на свободу думки і слова, межею якої є право іншої особи на повагу до її гідності та честі. Кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність і честь фізичної особи є недоторканою. Згідно вимог ч. 1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Відповідно до норм статті .277 ЦК України фізична особа, особисті майнові права якої порушені внаслідок поширень про неї та (або) членів її родини недостовірної інформації має право на відповідь, а також на спростування цієї недостовірної інформації. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення цією особою, зокрема норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад порушення принципів моралі, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті, тощо). Об'єктивною стороною складу даного цивільного правопорушення є одночасно наявність двох складових елементів - недостовірність поширеної інформації та її направленість на порушення особистих немайнових прав потерпілої особи (негативний зміст). Відповідно до ст. 297 ЦК України фізична особа вправі звернутися до суду з позовом про захист честі та гідності. Частина 3 ст. 277 ЦК України встановлює презумпцію недостовірності негативної інформації - негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка їх поширила, не доведе протилежного. Тобто будь-яка негативна інформація про особу повинна вважатися судом недостовірною, якщо поширювач інформації не доведе, що ця негативна інформація відповідає дійсності. Відповідно до п.І9 своєї Постанови Пленум ВСУ від 27 лютого 2009 року за № 1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи", вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно п. 16 зазначеної Постанови ПВСУ від 27.02.2009р. № 1 передбачено, що відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Проте суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову. З урахуванням встановлених обставин, проаналізувавши надані докази, суд приходить до висновку, що направлення заяв на адресу Голів Верховної Ради України, Президента України, є поширенням негативної інформації, яка не є оціночним судженням, оскільки до компетенції даних органів не входить повноваження перевіряти правомірність або неправомірність поведінки певної фізичної особи, а тому є предметом розгляду судом та є підставою для судового захисту порушеного права. Таким чином, вимоги позивача про спростування недостовірної інформації є обґрунтованими і доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Внаслідок неправомірних дій [PERSON] позивач зазнав витрати не матеріального характеру, які виражаються в душевних стражданнях, порушенням звичного укладу життя, вимушеністю доводити свою безвинність та негативному ставленні до позивача осіб, на яких була розповсюджена негативна інформація, приниженням ділової репутації тощо. На підставі статей 23, 1167 ЦК України, з урахуванням конкретних обставин справи, характеру та обсягу страждань, немайнових втрат, яких зазнав позивач, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що у порядку компенсації моральних страждань з [PERSON] на користь позивача має бути стягнуто 1 100 грн. відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Outcome: partial