Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої йому заробітної плати в сумі 25977,32 гривень, середнього заробітку за час затримки заробітної плати в сумі 40980,40 гривень, 5000 гривень відшкодування заподіяної йому моральної шкоди. В обґрунтування вимог посилався на те, що з 01.07.1996 року він знаходився з відповідачем у трудових правовідносинах. 04 лютого 2014 року був звільнений з роботи у зв'язку з ліквідацією підприємства на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України. В порушення норм ст.116 КЗпП України відповідач розрахунок з ним у день звільнення та на наступний день не зробив, відмовившись виплатити таку заборгованість у зв'язку з відсутністю коштів. В зв'язку з тим, що з вини відповідача йому при звільненні не були виплачені належні кошти в строки, передбачені трудовим законодавством, він також просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки заробітної плати, починаючи з 04.02.2014р. до 04.07.2014р., в розмірі 40980,40 гривень. Крім того невиплатою заробітної плати йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевному хвилюванні за його матеріальний стан, відсутністю коштів на утримання, необхідністю позичати гроші у сторонніх осіб, прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. Такими діями відповідача була принижена його честь та професійна гідність як працівника. Моральну шкоду він оцінив у 5000 гривень. Посилаючись на наведене, просив позов задовольнити. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили стягнути заборгованість із заробітної плати в сумі 25977,32 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку за 5 місяців в сумі 40980,40 гривень та 5000 гривень відшкодування заподіяної моральної шкоди. Відповідач свого представника в судове засідання повторно не направив, був повідомлений належним чином, про що свідчить поштові повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції. Із заявою про розгляд справи в їх відсутність не зверталися. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши наявні докази по справі, знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що згідно з наказом № 219/2 від 18.11.1996 року [PERSON] був прийнятий з 18.11.1996 року на роботу до ВАТ "Суднобудівний завод „Океан", в цех № 2 збірником корпусів металевих суден. Наказом № 505/к від 04.02.2014р. позивач звільнений з роботи відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з ліквідацією підприємства з 04 лютого 2014 року. У відповідності до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, організації, установи, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений законом термін виплатити неоспорювані суми. Довідку про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем ПАТ „Миколаївський суднобудівний завод „Океан" не надав ні позивачу, ні на вимогу суду. Тому суд при розрахунках застосовує дані, зазначені в розрахунковому листі за лютий 2014 року, тобто на день звільнення позивача. Виходячи з даних, зазначених в розрахунковому листі, заборгованість по заробітній платі становить 25977,32 гривень. У відповідності до норм ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при відсутності спору підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, непроведення розрахунку з працівником у день звільнення, або наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для суду застосування відповідальності, передбаченою нормами ст. 117 КЗпП України. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 середньомісячна заробітна плата для зазначеного випадку обчислюється з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. При звільненні за п.1 ст.40 КзпП України відповідно до ст.44 КзпП України виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Середньомісячний заробіток для вихідної допомоги обчислюється також виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи. Оскільки відповідачем на вимогу суду не були представлені довідки щодо середнього заробітку звільненого працівника, суд виходить з тих даних, які надані та обчислені позивачем. Таким чином, з урахуванням вказаної у розрахунковому листі вихідної допомоги середній заробіток станом на 04.02.2014р. за останні 2 місяці становить 8198,08 гривень, який суд застосовує для обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Отже, з урахуванням того, що відповідач не провів з позивачем розрахунку протягом 5 місяців, сума середнього заробітку за цей час складає 8198,08 грн. х 5 міс. = 40990,40 гривень, а не 40980,40 гривень, які арифметично невірно підрахував позивач. Зазначена сума підлягає стягненню на користь позивача з утриманням податків та обов'язкових зборів. Крім того, суд вважає частково обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування заподіяної порушенням його трудових прав на оплату праці моральної шкоди, що передбачено ст.237-1 КЗпП України. З урахуванням характеру страждань позивача, істотності вимушених змін у його життєвих стосунках, мотивів дій відповідача та обставин вчинення допущених порушень суд вважає, що достатньою грошовою компенсацією моральною шкоди є сума у розмірі 500 гривень. Відносно відповідача по справі 10.07.2012 року було порушено справу про банкрутство. Відповідно до положень Закону України від 02.10.2012 року № 5405-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань» доповнено пунктом 1-1, яким визначено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом, тобто після 19.01.2013 року. Згідно з п. 27 розділ X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» відповідно до правил глави XV КЗпП України порушення справи про банкрутство юридичної особи не позбавляє її працівника права звернутись із заявою в органи по розгляду трудових спорів, у тому числі в районний (міський) суд. В своєму листі Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 709/0/4-13 від 07.05.2013року, який адресований Головам апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, Апеляційного суду АРК, чітко зазначив, що справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19 січня 2013 року не впливають на визначення юрисдикції справ про стягнення з боржника зарплати і їх слід розглядати в порядку цивільного судочинства, тому дана справа розглядалася у суді. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, в сумі 669,68 гривень за позовні вимоги майнового характеру та 243,60 гривень за вимоги про стягнення моральної шкоди, а всього 913,28 грн.

Outcome: partial