Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Зоря» про визнання недійсними договорів оренди землі, укладених 25.03.2010 року з відповідачем. Позов мотивовано тим, що 25.03.2010 року між позивачами та відповідачем укладені 2 договори оренди земельних ділянок. Всупереч приписам ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» спірні договори не містять всіх істотних умов, а саме: розміру орендної плати, порядку внесення орендної плати, умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Позивачі прохають визнати недійсними договори оренди від 25.03.2010 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позов підтримали, прохали його задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з"явилась, надіслала до суду заяву з проханням проводити розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному об"ємі. Представник позивача позов не визнав. Дослідивши матеріали, докази справи, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Справа неодноразово переглядалася судами різних інстанцій. Так, рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 21.06.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 11.09.2013 року, позов задоволено. Задовольняючи позов, суди виходили з того, що у спірних договорах відсутня істотна умова щодо передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Суди відхилили інші підстави для визнання договорів недійсними. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовано рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 21.06.2013 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 11.09.2013 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішення суду касаційної інстанції мотивоване тим, що суди всупереч ст. ст. 212-214 ЦПК України не вжили заходів щодо правильного вирішення справи, надавши оцінку лише доводам позивачів щодо відсутності деяких обов'язкових умов договору та не перевіривши заперечення відповідача про те, що спірні договори укладалися на підставі типового договору оренди землі, які доповнено додатковими угодами. Не з'ясовано, чи не усунуто недоліки щодо обов'язкових умов договорів оренди шляхом укладання додаткових угод до них. Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Вирішуючи поставлене питання щодо того чи усунуто недолік оскаржуваних договорів (умова щодо передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки) в додаткових угодах, на які посилається позивач, суд встановив. На вимогу суду позивач не надав примірники додаткових угод, що позбавляє суд можливості перевірити зазначені обставини. Разом із тим, суд виходить з наступного. Встановлено, що 25.03.2010 року між [PERSON] та СТОВ «Савинці» укладено договір оренди земельної ділянки площею 4,08 га, яка належить орендодавцю відповідно до державного акту с ПЛ № 005478. 25.03.2010 року між [PERSON] та СТОВ «Савинці» укладено договір оренди земельної ділянки площею 8,15 га, яка належить орендодавцю відповідно до державного акту с ПЛ № 005479. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на час укладення угоди) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.. Частиною 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» установлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. У ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Отже, відсутність у договорах оренди землі хоча б однієї з істотних умов, передбачених у ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», є підставою для визнання недійсними таких договорів оренди відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі». Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06.02.2012 року. Разом із тим, в постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року зазначено, що відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. 3607 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на відсутність в договорі умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Вирішуючи питання щодо порушення прав позивача в зв'язку з відсутністю в договорі вказаних умов, суд виходить з наступного. Вказаний пункт закону внесено відповідно до Закону України від 16 вересня 2008 року N 509-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву». Цим же законом внесені зміни до Земельного кодексу України: «Право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного фонду власником земельної ділянки - на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом» (ст. 93). «Право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам (крім випадків переходу права власності на будівлі та споруди), внесено до статутного фонду, передано у заставу» (ст. 102-1). До Цивільного кодексу України: Право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності для сільськогосподарських потреб не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам, внесено до статутного фонду, передано у заставу" (ст. 407). Право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності для забудови не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам (крім випадків переходу права власності на будівлі та споруди, що розміщені на такій земельній ділянці), внесено до статутного фонду, передано у заставу (ст. 413). До ЗУ «Про оренду землі»: «Право на оренду земельної ділянки державної або комунальної власності не може бути відчужено її орендарем іншим особам, внесено до статутного фонду, передано у заставу» (ст. 8-1). Дослідивши вказані норми закону в системному зв'язку між собою, суд приходить до висновку, що законодавець передбачив обмеження щодо передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки саме державної та комунальної власності, що викликано особливим статусом цих земель. Ці норми не стосуються земельних ділянок приватної форми власності. Крім того, визначив умови щодо строку передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки власником. Відповідні умови за нормою ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» зазначаються в договорі оренди. В судовому засідання головуючий поставив перед позивачами питання щодо того, яким чином порушені, невизнані або оспорені їхні права, свободи чи інтереси в зв'язку з відсутністю окремо визначених умов передачі у заставу, внесення до статутного фонду права оренди спірної земельної ділянки чи інших істотних умов договору оренди земельної ділянки. На питання головуючого позивачі не змогли надати відповіді. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов про визнання недійсним договору оренди від 25.03.2010 року не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed