Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з указаним позовом, просила зобов`язати публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" виплатити їй депозитні кошти в розмірі 25 000 грн, проценти - 24 000 грн, а всього 49 000 грн за Договором № SAMDN27000726421898 від 12 червня 2012 року про банківський строковий вклад (депозит) "Копілка". Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 12 червня 2012 року між нею та банком було укладено вищевказаний договір на 12 місяців у гривнях, відповідно до якого вона в Севастопольському відділенні внесла в банк 25 000 грн на строк до 12 червня 2013 року зі сплатою процентів за користування банком грошовими коштами. Після закінчення строку дії договору банк свої зобов`язання не виконав та не повернув їй сплачені кошти. Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 5 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкас від 23 листопада 2018 року, залишеною без змін постановою апеляційного суду Черкаської області від 12 березня 2019 року, провадження у справі закрито відповідно до п. 3 ч.1 ст. 255 ЦПК України. Постановою Верховного Суду від 12 червня 2019 року ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 листопада 2018 року та постанову апеляційного суду Черкаської області від 12 березня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У вересні 2019 року вказана справа надійшла у провадження судді Соснівського районного суду м. Черкас Пересунька Я.В. Ухвалою, внесеною до протоколу судового засідання 17 вересня 2019 року, з ініціативи суду судове засідання було замінено на підготовче та визначено здійснювати її розгляд у порядку загального позовного провадження. У підготовчому судовому засіданні 30 вересня 2019 року було прийнято до провадження заяву [PERSON] про зміну підстав позову та визначено відповідачу строк для подання відзиву на уточнену позовну заяву. В уточненій позовній заяві [PERSON] просила стягнути з АТ КБ "ПриватБанк" 25 000 грн, які банк зберігає без достатньої правової підстави, а також 3 % річних від оспорюваної суми. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що на підтвердження внесення нею 12 червня 2012 року готівки в розмірі 25 000 грн до каси Севастопольського відділення ПАТ КБ "ПриватБанк", у неї зберігся оригінал касового ордеру про прийняття готівки. Протягом більш як 7 років вона намагалась повернути вкладені грошові кошти шляхом звернення до суду з різними позовами про стягнення цих коштів як депозитного вкладу, але в задоволенні цих вимог суди відмовили, посилаючись на відсутність доказів виникнення договірних правовідносин (у неї не збереглися ощадна книжка чи оригінал депозитного договору). Так чином, позивач вважає, що наявність у неї оригіналу платіжного доручення про прийняття банком грошових коштів - свідчить про безпідставне їх утримання банком та можливість їх повернення у судовому порядку, із стягненням також 3 % річних. 15 жовтня 2019 року до суду надійшов відзив АТ КБ "ПриватБанк" на позов, в якому банк заперечує проти позовних вимог, посилаючись виключно на порушення судом ст. 49 ЦПК України; заперечення банку по суті вимог - відсутні. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 жовтня 2019 року, яку внесено до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання 5 листопада 2019 року позивач не з`явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник АТ КБ "ПриватБанк" Попельнюх Т.І. у вступному слові заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов. Заслухавши вступне слово представника АТ КБ "ПриватБанк", дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що 12 червня 2012 року [PERSON] внесла до каси Севастопольського відділення ПАТ КБ "ПриватБанк" грошові кошти в розмірі 25 000 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 2144898568 від 12 червня 2012 року. У вказаному платіжному дорученні зазначено, що призначенням платежу є: "до вкладу договір № SAMDN27000726421898". У травні 2015 року [PERSON] зверталась до суду з позовом про стягнення з ПАТ КБ "ПриватБанк" депозитного вкладу від 12 червня 2012 року, але рішенням апеляційного суду Черкаської області від 3 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року, в позові було відмовлено. Суди виходили з того, що нею не було надано письмових доказів на підтвердження укладення договору банківського вкладу та ощадної книжки чи іншого документа, що підтверджує внесення грошових коштів. Платіжне доручення № 2144898568 від 12 червня 2012 року оцінювалось судами під час розгляду вказаного позову. Таким чином, вказані рішення судів, що набрали законної сили і є обов`язковими для виконання всіма юридичними та фізичними особами на території України, враховуються під час розгляду цієї справи за позовом [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України. Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». Оскільки банком заперечувався факт укладення 12 червня 2012 року депозитного договору з [PERSON] і відмова в стягненні таких коштів судами обґрунтована відсутністю доказів договірних правовідносин між сторонами, то існування в позивача оригіналу платіжного доручення № 2144898568 від 1 червня 2012 року про внесення до каси Севастопольського відділення ПАТ КБ "ПриватБанк" грошових коштів у розмірі 25 000 грн у сукупності з тим фактом, що останнє відмовляється їх повертати, але при цьому не довело підроблення вказаного платіжного доручення чи невідповідність такого платіжного доручення вимогам чинного на час його видачі законодавства, свідчить про можливість стягнення з відповідача цих коштів на підставі ст. 1212 ЦК України. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на викладене, неповернення банком грошових коштів, які внесено до його філії, свідчить про те, що [PERSON] була протиправно позбавлена права на володіння належним їй майно - грошовими коштами, тому заявлені позовні вимоги в частині стягнення 25 000 грн підлягають задоволенню. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Порушення прав [PERSON] на мирне володіння грошовими коштами, свідчить про те, що АТ КБ «ПриватБанк» повинно сплатити їй 3 % річних від 25 000 грн, яка за період із 12 червня 2012 року по 5 листопада 2019 року становить 5 550 грн 92 коп. При цьому [PERSON] не пропустила загальну позовну давність, встановлену статтею 257 ЦК України, оскільки вона протиправно була позбавлена права мирно володіти належним їй майном та відшуковувала своє право на повернення грошових коштів під час розгляду іншої справи. При розгляді вимог [PERSON] судом також враховано правові висновки, викладені в постановах КЦС ВС у справах № 666/3215/15, 500/2867/18 та ВП ВС у справі № 463/5896/14. Щодо посилань банку на порушення судом ст. 49 ЦПК України, то суд робить наступні висновки. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання названого принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Враховуючи особливу важливість справи для позивача, суд першої інстанції, після надходження такої справи із КЦС ВС, дійшов висновку про неможливість її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та з ініціативи суду замінив перше судове засідання в межах спрощеного позовного провадження на підготовче засідання в межах загального позовного провадження, після чого позивач,

Outcome: approved