Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-21 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 25 січня 2008 року вона купила у відповідачки житловий будинок з всіма господарськими будівлями і спорудами, який розташований в с. Мазурівка, Тульчинського району по [ADDRESS]. Зазначений житловий будинок розміщений на земельній ділянці, яка також належала відповідачці відповідно до договору дарування земельної ділянки від 23 січня 2003 року за реєстраційним номером 252. Загальна площа даної земельної ділянки становить 0,1311га. Відповідно до рішення Тульчинського районного суду за нею було визнанно право власності на житловий будинок з усіма господарськими будівлями і спорудами, який розташований в с. Мазурівка, Тульчинського району по [ADDRESS]. Таким чином, під час укладання договору купівлі-продажу будинку до неї також перейшло і право власності на земельну ділянку площею 0,1311га. на якій розташований будинок для обслуговування якого вона надана. По цій причині, позивачка вимушена звернутись з позовом до суду, та просить визнати за нею право власності на земельну ділянку. Позивачка в судове засідання не з'явилася, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності позов підтримує, на його задоволенні наполягає. Відповідача в судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву про визнання позову та розгляду справи за її відсутності. Дослідивши матеріали справи суд встановив: 25 січня 2008 року позивачка купила у [PERSON] житловий будинок загальною площею 54.1 кв.м., житловою площею 36,8 кв.м. з всіма господарськими будівлями і спорудами, який розташований в с. Мазурівка, Тульчинського району по [ADDRESS], який належав відповідачці на підставі договору дарування ВАС №561694, виданого Тульчинською державною нотаріальною конторою 23 січня 2003 року. Згідно рішення Тульчинського районного суду від 01 квітня 2008 року за позивачкою було визнано право власності на житловий будинок загальною площею 54.1 кв.м., житловою площею 36,8 кв.м. з всіма господарськими будівлями і спорудами,та самовільно побудованою літнею кухнею літ. «Б», який розташований в с. Мазурівка, Тульчинського району по [ADDRESS] (а.с. 10). Зазначений житловий будинок розміщений на земельній ділянці, яка також належала відповідачці відповідно до договору дарування земельної ділянки від 23 січня 2003 року за реєстраційним номером 252. Загальна площа даної земельної ділянки становить 0,1311га., про що свідчить копія державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЕН № 020802 (а.с. 13). Під час укладання договору купівлі-продажу будинку до позивачки також перейшло і право власності на земельну ділянку площею 0,1311га. на якій розташований будинок для обслуговування якого вона надана. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ст.. 120 ЗУ України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. На підставі ст.. 377 ЦК України, встановлено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Так, згідно з ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 7.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи позицію відповідачів щодо визнання позовних вимог, які не суперечать чинному законодавству, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачкою, підлягає зарахуванню в прибуток держави.

Outcome: approved