Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Промінь», виконавчого комітету Гаївської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, за участю третіх осіб - Гаївської сільради, КП СВТГ Роздільнянського району «БТІ» про скасування як незаконного свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА № 724914 від 13.03.2003р., виданого Гаївською сільською радою Роздільнянського району та скасування державної реєстрації права власності на вказане нерухоме майно. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 13.03.2003 року Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Промінь» було отримано свідоцтво про право власності серії САА № 724914 на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], а саме: на майновий комплекс - склад А, склад Б, мехмайстерні В, свинарник Г, ворота -1, огорожа -1, зернотік - П, де зазначено, що власником земельної ділянки 3 000 кв.м. є Гаївська сільська рада. Підставою видачі вказаного свідоцтва зазначено рішення Гаївської сільради № 55-СР від 22.01.2003 року. На підставі вказаного свідоцтва про право власності на нерухоме майно, майновий комплекс був зареєстрований в реєстрову книгу СВК «Промінь», інвентарна справа № КН 1-4 від 14.11.2003 року. У відповідності до рішення правління КСП ім. Чкалова від 11.01.2000 року, протоколу № 11 та Акту прийому-передачі основних засобів індивідуального майнового паю позивач [PERSON] отримав майновий пай. 01 червня 2006 року на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на вказаний майновий пай члена КСП «Промінь» (майновий сертифікат) серії ГВ № 0021, згідно якого загальна вартість майна пайового фонду підприємства станом на 11.01.2000 року становить 194 006 гривен, а частка [PERSON] визначена у розмірі 710 гривен, або 0,36 відсотків. 15.01.2014 року [PERSON] звернувся до СВК «Промінь» із завою про виділ йому майнового паю натурою, але йому було відмовлено в зв'язку з тим, що існує Свідоцтво про право власності на вказаний майновий комплекс. Позивач вважає з посиланням на ст.ст. 4, 24, 57 Закону України «Про власність», ст.ст. 18, 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що вказане майно, належить йому, а оскільки він мав намір отримати майновий пай, але йому було відмовлено, майно передане в оренду кооперативу, а не у власність, а тому суд повинен скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно та державну реєстрацію права власності на нерухоме майно: майновий комплекс - склад А, склад Б, мехмайстерні В, свинарник Г, ворота -1, огорожа -1, зернотік - П, посилаючись на підставу скасування вказаного свідоцтва - відсутність рішення сільради з цього приводу, що підтверджується довідкою сільради. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не бажала позовні вимоги змінити або доповнити, крім того будь-яких клопотань щодо витребування доказів не заявляла. При цьому представник позивача в судовому засіданні надала пояснення з приводу позовних вимог, наполягала на їх задоволенні у повному обсязі, пояснивши, що оскільки право власності щодо майнового паю [PERSON] з боку кооперативу порушені, він не має права належним чином користуватися вказаним майном, в тому числі і розпорядитися ним, свій майновий пай він надав кооперативу в оренду, а тому кооператив не мав права отримувати свідоцтво на вказане майно на себе, крім того рішення сільради на підставі якого було видано свідоцтво про право власності кооперативу - не приймалося, а тому вказане свідоцтво повинно бути скасоване. Представник відповідача СВК «Промінь» - голова правління Келлер Г.В., в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, пояснивши, що [PERSON] не є засновником кооперативу, він є членом СВК «Промінь», який має у власності майновий пай, який складає 0,36 відсотків. Майнові паї належать членам кооперативу, а не кооперативу. Оскільки позивач бажав отримати свій майновий пай, але кооператив у 2003 році отримав свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно - майновий комплекс, тому йому було письмово відмовлено. Також представник СВК не заперечував, що на момент реєстрації кооперативу були виготовлені та надані для реєстрації всі належні документи, та припустив, якщоб пакет документів був би не повним, то кооператив свідоцтво на право власності на майновий комплекс не отримав би. Вважає, що оскільки кооператив фактично на сьогоднішній день припинив свою діяльність, а члени кооперативу бажають забрати свої паї, то є підстави для задоволення позову, тому з позовом він погоджується. Відповідач по справі - виконавчий комітет Гаєвської сільради та треті особи - Гаєвська сільська рада та КП СВТГ Роздільнянського району «БТІ» в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, при цьому Гаївська сільрада позов визнала, що підтверджується листом № 44 від 12.03.2014р., від інших учасників ніяких заяв на адресу суду не надходило. Третя особа - КП СВТГ Роздільнянського району «БТІ» згідно листа Роздільнянської райради № 178/01-25 від 26.03.2014р. знаходиться в стадії ліквідації. Розглянувши подані позивачем документи та матеріали в межах заявлених вимог, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі за наступних підстав. Суд вважає, що в даному випадку визнання відповідачами - представником СКВ «Промінь» та Гаївською сільрадою позову суперечить закону, але з такого визнання можна зробити висновок, що між сторонами відсутній спір про право і відсутні підстави для його захисту в той спосіб, який обрав позивач. Так, судом встановлено, що 13.03.2003р. сільськогосподарським виробничим кооперативом «Промінь» було отримано свідоцтво про право власності серії САА № 724914 від 13.03.2003р. на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], а саме: на майновий комплекс - склад А, склад Б, мехмайстерні В, свинарник Г, ворота -1, огорожа -1, зернотік - П, де зазначено, що форма власності є колективна. Підставою видачі вказаного свідоцтва зазначено рішення Гаївської сільради № 55-СР від 22.01.2003р. На підставі вказаного свідоцтва про право власності на нерухоме майно майновий комплекс було зареєстровано в реєстрову книгу СВК «Промінь», інвентарна справа № КН 1-4 від 14.11.2003 року та зареєстровано у Реєстрі права власності на нерухоме майно 07.09.2006р. З матеріалів, доданих до позову вбачається, що вказаний кооператив неодноразово змінював статут, вносячи в нього відповідні зміни та здійснюючи реєстрацію їх у відповідності до діючого законодавства у Роздільнянській райдержадміністрації Одеської області, що підтверджується Статутом за 1999 рік, Статутом за 2002 рік та Статутом за 2012 рік. Згідно п. 9.1 Статуту СВК «Промінь» за 2012 рік, у разі виходу з кооперативу фізична особа має право на отримання майнового паю натурою, грішми або, за бажанням, цінними паперами відповідно до його вартості на момент виходу. Термін отримання паю складає 3 місяці, відлік цього терміну починається з 1 січня року, що наступає після моменту виходу (виключення) із кооперативу. Термін отримання паю не може перевищувати двох років. 01 червня 2006 року на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на вказаний майновий пай члена КСП «Промінь» (майновий сертифікат) серії ГВ № 0021, згідно якого загальна вартість майна пайового фонду підприємства на 11.01.2000 рік становить 194 006 гривен, а частка [PERSON] визначена у розмірі 710.00 гривен, або 0,36 відсотків. 15.01.2014 року [PERSON] звернувся до СВК «Промінь» із завою про виділ в натурі майнового паю натурою. Листом б/н та без дати, підписаним Головою СВК «Промінь» Келлер Г.В. було відмовлено [PERSON] та повідомлено, що виділити майновий пай в натурі СВК не має змоги, в зв'язку з тим, що 13.03.2003р. СВК було отримано Свідоцтво про право власності серії САА № 724914 на вказаний майновий комплекс. Не підлягає доказуванню у відповідності до ст. 61 ч. 1 ЦПК України той факт, що [PERSON] на час розгляду справи в суді заяву про вихід з кооперативу не писав, тому є членом кооперативу. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів " 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Так, відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною 2 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Та відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Разом з тим сттею 15 ч.ч.1, 2 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання або інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 13 ч.ч. 1, 2, 3 ЦК України також зазначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу - ч. 3 ст. 16 ЦК України. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статті 58 та 59 ЦПК України встановлюють, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом і обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Крім того, як вбачається з позову та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, підставою звернення позивача до суду стало те, що він вважав, що його права порушуються, оскільки мав намір отримати майновий пай натурою, але йому було відмовлено головою кооперативу письмово в зв'язку з тим, що існує Свідоцтво про право власності на вказаний майновий комплекс. При цьому представник відповідача - Голова СВК в суді підтвердив, що з боку кооперативу відсутні заперечення, що вказаний майновий сертифікат належить саме [PERSON], тобто в цій частині твердження позивача є хибними та на увагу не заслуговують. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. В даному випадку звертає на себе увагу та обставина, що позивач не скористався своїм правом, як це передбачено ст. 15 ЦК України та не звернувся до суду з позовом щодо отримання майнового паю в натурі та т.і. - тобто фактичним захистом права власності, а звернувся до суду з позовом про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та державної реєстрації права власності на нерухоме майно - фактичного припинення діяльності кооперативу, при цьому представник відповідача - голова кооперативу в судовому засіданні позовні вимоги визнав та заявив, що кооператив на даний час фактично припинив свою діяльність, тому судом робиться висновок, що по даній справі відсутній спір про право, що є підставою для відмові у позові. Також, позивач посилається на те, що безумовною підставою для скасування свідоцтва про реєстрацію права власності кооперативу є наявність довідки Гаївської сільської Ради № 24 від 05.02.2014р., згідно якої рішення від 22.01.2003р. № 55-СР Гаєвською сільрадою не приймалося. На підтвердження заявлених вимог позивач більш ніяких доказів суду не надав та правом, передбаченим ст. 27, 33, 131, 137 ЦПК України щодо подання та витребування доказів в тому числі від державного реєстратора, не скористався. Оскільки суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, наданих сторонами, жоден доказ для суду не має наперед встановленого значення; суд повинен оцінювати належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності; крім того суд позбавлений можливості у відповідності до принципу диспозитивності - самостійно витребувати будь-які докази по справі. Суд відноситься до єдиного доказу по справі: довідки сільради № 24 від 05.02.2014р. критично, оскільки вказаний документ без всієї сукупності інших доказів по справі не може бути єдиним, покладеним у висновок суду доказом про необхідність скасування Свідоцтва про права власності та держреєстрації цілого майнового комплексу. Крім того, як зазначено у позові та довідці сільради, вказане спірне рішення сільрадою не приймалося, а тому й питання про скасування будь-яких документів виданих на підставі цього рішення, яке ніби-то не приймалося, на думку суду є також неправильним способом захисту, обраним позивачем. Крім того, згідно ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Зі змісту наведеної норми, яка повністю кореспондується з вищевказаними нормами законів, вбачається, що право обирати коло осіб, до яких може бути пред'явлено позов, цілком належить позивачу і саме виходячи з його волі, наявність якої є обов'язковою і яка має бути виражена у відповідному клопотанні, суд має прийняти рішення щодо заміни певних осіб на інших, або залучення нових осіб у відповідному процесуальному статусі. Зазначене підтверджується позицією Верховного суду України, викладеній у п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», яка визначає, що при пред'явленні позову до частини відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Суд зобов'язаний вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому, а це в свою чергу також є підставою для відмови в задоволенні позову. З урахуванням вищезазначеного та приймаючи до уваги, що позивач по справі є лише одним з членів кооперативу, крім нього ще є 63 члени зазначеного кооперативу, які до розгляду справи не залучені, а оскільки прийняття рішення судом щодо фактичного припинення діяльності кооперативу вплине на права всіх інших членів кооперативу, тому судом робиться висновок, що вказане теж є підствою для відмови у задоволенні позову. Суд вважає, що обравши зазначений спосіб захисту, позивач [PERSON] в силу ст. 10 ЦПК України, не довів, а ні правову, а ні фактичну підставу вимог. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач, повністю не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, позивач не скористався своїм правом, передбаченим ст. 15 ЦК України та ст.ст. 10,11, 33, 60, 131, 137 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача є недоведеними та необґрунтованими, а тому вони не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: dismissed