Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

01.04.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, просить суд: розірвати шлюб між ними, зареєстрований 09.08.2014 року у виконавчому комітеті Соледарської міської ради м. Артемівськ Донецької області, актовий запис № 41. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 09.08.2014 року у виконавчому комітеті Соледарської міської ради м. Артемівськ Донецької області, актовий запис № 41. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Одруження з відповідачкою виявилось невдалим, сім`я фактично розпалась. Причиною цього стало те, що дружина не піклувалась про створення нормальних сімейних стосунків, взаємоповагу один до одного, тощо. Сумісне життя і збереження сім`ї вважає неможливим. У зв`язку з вищевикладеним, він і звернувся до суду з даним позовом. 12.05.2020 року ухвалою Артемівського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито провадження по справі. 25.05.2020 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя . Ухвалою Артемівського міськрайонного суду від 27.05.2020 року, зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивач за первісним позовом в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Проти задоволення зустрічного позову не заперечує. Відповідач за первісним позовом в судове засідання не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, з проханням задовольнити її зустрічний позов. Первісні позовні вимоги також підтримує. Суд розглядає справу за відсутність позивача та відповідача, відповідно наданих заяв, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Матеріалами справи встановлено, що дійсно 09.08.2014 року сторони зареєстрували шлюб (актовий запис №41), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Бахмутським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Відповідно до ст. ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Позивач у своєму позові зазначає, що між сторонами фактично припинені шлюбно-сімейні відносини, спільне господарство не ведеться, примирення між ним та дружиною вважає неможливим, стверджує, що подальше спільне життя як подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Згідно заяви відповідача, що надійшла до суду 02.06.2020 року, [PERSON] не заперечує проти розірвання шлюбу. Таким чином, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Частиною 2 ст. 115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Стосовно зустрічних позовних вимог про поділ майна подружжя, суд приходить до наступного. Так, матеріалами справи встановлено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку серії НВА № 590489 від 24.01.2017року, посвідченого державним нотаріусом Соледарської державної нотаріальної контори Степановим В.В., [PERSON] , 1974 року народження є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] , житловою площею 47,8 кв.м., загальною площею 70,2 кв.м., що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Позивач визнає, що вказане майно, оскільки воно було придбане за час перебування подружжя у шлюбі, є їх спільною сумісною власністю. Позивач у зустрічному позові вказала, що шлюбний договір сторонами не укладався, проте за домовленістю позивача та відповідача дійшли згоди про відступлення від рівності часток під час поділу спільного майна подружжя. Про вказане підтвердив у своїй письмовій заяві від 02.06.2020 року і відповідач [PERSON] . Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз`яснено в п .23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або спільної сумісної власності (ст. 355 Цивільного кодексу України). Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Отже, вказана стаття встановлює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя щодо майна, набутого за час шлюбу. Крім того, для визнання речей, набутих під час шлюбу, об`єктами спільної сумісної власності подружжя не має значення, на ім`я кого з них оформлено це майно. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, прийнявши до уваги, що сторони досягли згоди щодо відступлення від рівності часток при поділі спільного майна подружжя, та з урахуванням презумпції права спільної сумісної власності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою власністю кожного у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved