Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

04.10.2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Южноукраїнського міського відділу Державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що згідно договору купівлі-продажу від 13.09.2012 року, є власницею зазначеної квартири. Однак, звернувшись у липні 2021 року до Центру надання адміністративних послуг м. Южноукраїнська, довідалась, що належна їй на праві власності квартира, знаходиться під арештом, накладеним державним виконавцем, в рамках виконавчого провадження №54659681 з примусового виконання виконавчого листа №486/341/17 виданого 17.07.2017 року Южноукраїнським міським судом Миколаївської області, про стягнення з колишньої власниці квартири - [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», заборгованості. Вважає, що її право, як власниці порушено, а тому просить скасувати арешт накладений державним виконавцем на належне їй майно. В судове засідання сторони не з`явилися, перед початком судового засідання направили суду письмові заяви, в яких просять розглянути справу без їх участі, позивач вказала, що підтримує позовні вимоги в частині скасування арешту, однак відмовляється від стягнення з відповідача на її користь судових витрат, представник відповідача Черненко Г.О. зазначила, що визнає позов. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ст. 229 ЦПК України, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог у повному обсязі, суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 13.09.2012 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] позивач набула у власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 7). Договір був посвідчений приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Дмитрієвою В.В., що підтверджується також витягом з Державного реєстру правочинів (а.с. 8). Право власності [PERSON] було зареєстроване 26.09.2012 року Комунальним підприємством Бюро технічної інвентаризації м. Южноукраїнськ та видано відповідний технічний паспорт на квартиру (а.с. 9, 10-11). Між тим, як вбачається з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, трикімнатна квартира [ADDRESS] , житловою площею 36.9 кв.м належна на підставі договору купівлі-продажу від 13.09.2012 року [PERSON] , перебуває під арештом, накладеним 29.01.2019 року державним реєстратором Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Куницькою Т.О., суб`єкт обтяження: [PERSON] (а.с. 12-13). Южноукраїнський відділ Державної виконавчої служби 06.08.2021 року повідомив, що згідно даних АСВП, у відділі з 08.09.2017 року перебувало виконавче провадження № 54659681 з примусового виконання виконавчого листа Южноукраїнського міського суду № 486/341/17 від 17.07.2017 року про стягнення з [PERSON] , на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу. Місцем проживання боржника у виконавчому листі зазначено [ADDRESS] . В ході виконання даного виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборону його відчуження, про що внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 14-15). [PERSON] будучи власницею квартири [ADDRESS] , просить скасувати арешт накладений державним виконавцем. Відповідно до ст. 17 зазначеного Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, до переліку яких відносяться і виконавчі листи, що видаються судами. Згідно п.5) ч.3 ст. 11 Закону, державний виконавець у процессі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Відповідно ч.1 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження", у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у звязку із закінченням виконавчого провадження. Згідно з ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі, від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно з п. 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав(ла), державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо). Тобто виконавцем повинна бути винесена Постанова про закінчення виконавчого провадження та зняття усіх арештів, накладених в рамках відповідного виконавчого провадження. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 2012 року є власницею квартири [ADDRESS] , а тому жодним чином не причетна до виконавчого провадження відкритого у 2017 році, за кредитними зобов`язаннями колишньої власниці квартири - [PERSON] .. Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Так, згідно зі ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За вимогами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним прав користування та розпорядження своїм майном. У пункті 2) Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника (ч.2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження»). З огляду на викладене, та враховуючи той факт, що арешт на майно [PERSON] був накладений в рамках виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду, за яким [PERSON] не була стороною у справі, суд вважає, що арешт майна створює перешкоди позивачу в реалізації свого права на вільне розпорядження майном, а відтак позовні [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем, під час звернення з позовом до суду був сплачений судовий збір у розмірі 908.00 грн. (а.с. 3), однак вона відмовилась від вимоги про відшкодування судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved