Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

11 червня 2020 року позивачка звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області із вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що вона є є співвласником квартири [ADDRESS] . З 30.08.1991 року відповідачка перебувала у шлюбних відносинах з відповідачем по справі, [PERSON] . З 21.12.2001 року шлюб між [PERSON] та відповідачем було розірвано на підставі свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Овідіопольського РУЮ Одеської області, запис № 214. Позивачка посилається на те, що постійно мешкає у вказаній квартирі, сплачує комунальні послуги, а відповідач з листопада 2015 року фактично в цій квартирі не проживає, у зв`язку із чим у позивачки, як у співвласника помешкання, виникають деякі проблеми, насамперед, пов`язані із сплатою комунальних платежів, які нараховуються, виходячи із кількості зареєстрованих в приміщенні осіб. У зв`язку із цим позивачка звернулася до суду із вимогою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: зазначеною квартирою. В судове засідання позивач не з`явився, однак її представником подано заяву, відповідно до якої представник просив слухати справу за їх відсутністю, заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання. Тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи, на підставі наявних у ній доказів і зважаючи на вжиті заходи для забезпечення участі відповідача в розгляді справи. Суд, враховуючи заяви, подані сторонами по справі, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин повноту їх з`ясування і доведеність, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. По справі судом встановлено наступні фактичні обставини. Позивачка по справі, [PERSON] [INFO] , є співвласником квартири [ADDRESS] , яка в цілому складається з двох житлових кімнат, загальною площею 41,1 кв.м., у тому числі житлової - 25,4 кв.м. Ця квартира належить на праві власності їй та двом її дітям ( [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] ) кожному по 1/3 частки на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Панченко О.О. 22.05.1997 року. Право власності зареєстровано 06.09.2005р., що посвідчено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Овідіопольським РБТІ. З 30.08.1991 року позивачка перебувала у шлюбних відносинах з [PERSON] , відповідачем по справі. З 21.12.2001 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано на підставі свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Овідіопольського РУЮ Одеської області, запис № 214. На даний час позивачка мешкає у вказаній квартирі, сплачує комунальні послуги, а відповідач не проживає в квартирі вже тривалий час - з листопада 2015 року (цей факт підтверджується актом, складеним депутатом Великодолинської селищної ради Гончаровим С.В. 02.06.2020р., зареєстрованим селищною радою за № 338). [PERSON] неодноразово в усному порядку зверталася до відповідача за телефоном з проханням добровільно знятися з реєстраційного обліку, однак він їй постійно відмовляв, пояснюючи це своїм не бажанням займатися цією процедурою. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу. Втрата права користування житловим приміщенням у будинках державної і кому\-нальної власності здійснюється відповідно до ЖК УРСР, ЦК України, інших нормативно-правових актів. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі, окрім інших прав, гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розум\-них і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.К. від 21 лютого 1990p.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у вико\-ристання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійсню\-ватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту краї\-ни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважне або тимчасово. Втрата права користування житловим приміщенням відповідно до ЖК УРСР може мати місце у наступних випадках. Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користуван\-ня житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 71 ЖК УРСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або чле\-нів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість мі\-сяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спо\-ру - судом. Випадки збереження за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї жилого приміщення понад шість місяців визначаються у ч.ч. 3, 6 ст. 71 ЖК УРСР. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника жит\-ла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Верховний Суд України у п. 10 Постанови Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що ви\-никли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985р. № 2 звертає увагу на те, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї та\-ким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поваж\-ності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомір\-ної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. У пункті 11 Постанови Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985р. № 2 вказується, що на підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Громадяни, відсутні у місці постійного проживання за умовами і характером роботи (члени екіпажів суден, працівники геологічних, розвідувальних партій, експедицій та інші працівники, діяльність яких пов`язана з постійним пересуванням), у період її виконання можуть бути визнані на підставі ст. 107 ЖК УРСР такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з якого вони вибули у зв`язку з цією роботою, в разі одержання жилої площі, вселенні на жилу площу членів сім`ї або в інших випадках забезпечення їх жилою площею для постійного проживання. Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК УРСР. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Згідно із розділом ІІІ п. 3.1. Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 22.11.2012р. за №1077, одним з документів, на підставі якого здійснюється зняття з реєстрації місця проживання особи, є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За приписами статей 3, 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» під реєстрацією місця проживання розуміється - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного спеціально уповноваженого органу виконавчої влади з питань реєстрації. При зміні місця проживання в межах адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюється повноваження органу реєстрації, особа, яка змінила місце проживання повинна письмово повідомити про це відповідний орган реєстрації протягом семи днів. Таким чином, кожна особа має зареєструвати своє місце проживання, а у разі зміни цього місця вона повинна у семиденний строк знятися з зареєстрованого місця мешкання. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, ст.ст. 71, 72, 116, 156ЖК, ст. 405 ЦК України). Оскільки Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, то положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно роз`ясненням, викладеним у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли з практиці застосування судами Житлового кодексу України», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Статтею 41 ч. 1, ч. 4 Конституції України передбачено: "Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним". Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Належним та допустимим доказом відсутності відповідача в квартирі [ADDRESS] , є акт, складений депутатом Великодолинської селищної ради Гончаровим С.В. 02.06.2020р., зареєстрованим селищною радою за № 338. А підставою такої відсутності в квартирі з 2015 року є зрозумілий факт розірвання шлюбних відносин між позивачем та відповідачем. Тому суд вважає, що єдиним засобом захисту порушеного права позивачки є визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що повною мірою враховує принцип розумності і адекватності заходів, які необхідно вжити стосовно відповідача.

Outcome: approved