Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

01.03.2017 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири № 12 по вул. Київській в м. Житомирі, укладений від 12.05.2011 року між нею та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON], посилаючись на те, що мала намір укласти договір довічного утримання та не мала наміру та бажання дарувати квартиру. Позивачка не здогадувалася, що укладає договір дарування, з огляду на введення її в оману, її малограмотність, вік, незадовільний стан здоровя. Волевиявлення на укладення договору дарування [PERSON] не мала. Квартира є єдиним житлом позивача. Позивач в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та не заперечував щодо винесення заочного рішення. Відповідач в судові засідання не зявлявся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. За таких обставин, враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення у заочному порядку за відсутності сторін, без фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом, що відповідає положенням, які передбачені ч. 2 ст. 158, ч. 4 ст. 169, ч. 2 ст. 197 та ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо визнання недійсним договору дарування, який регулюється положеннями 203, 229, 230, 717\~ЦК України. Згідно Договору дарування посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] від 20.05.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 892, [PERSON] (дарувальник) подарувала [PERSON] (обдарована) квартиру № 12 по вул. Київській в м. Житомирі. Відповідно до технічного паспорту на квартиру, виданого КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, власником квартири № 12 по вул. Київській в м. Житомирі. Згідно до копії витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 30030832 від 20.05.2011 р. за [PERSON] зареєстрований на підставі договору дарування та є власником квартири № 12 по вул. Київській в м. Житомирі. Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що позивач на момент укладення оспорюваного правочину помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, не розуміла правової природи договору дарування, прав та обовязків його сторін, укладала його під впливом обману. Позивач є особою похилого віку, інвалідом, за станом здоров'я потребує стороннього догляду і допомоги, подарована відповідачеві квартира є єдиним житлом позивача, фактична передача предмету дарування не відбулась, позивач продовжує проживати у відчуженій квартирі, несе витрати по її утриманню. Відповідно до\~ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Статтю 229 ЦК України\~встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Статтею 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст. 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст.ст.\~203,\~717 ЦК України\~договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. З розяснень, які викладені в п. 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до п. 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України. Встановлено, що, укладаючи договір дарування будинку, позивач помилявся стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи цього правочину, прав та обовязків сторін, оскільки вважав цей правочин договором довічного утримання, відповідно до умов якого інша сторона договору зобовязувалась здійснювати постійний догляд та утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до відповідача лише після смерті позивача. Фактично передаючи у дар належне нерухоме майно, позивач намагався забезпечити свою старість. Вона помилялася щодо юридичної природи своїх дій, не отримуючи допомогу від учасників укладення угод. Відповідно до ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно ч. 1\~ст. 216 ЦК України\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Спірний договір дарування укладений в порушення вимог 203 та згідно частини першої\~статті 215 ЦК України\~є недійсним. Судом встановлено, що при даруванні спірної квартири [PERSON] мала на меті вчинення договору довічного утримання, тобто відбулася помилка щодо природи правочину, яка має істотне значення. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам\~ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст.\~203\~та ст.\~229 ЦК України. Таким чином, під час підписання спірного договору позивач через свій похилий вік та хворобливий стан, як вона стверджувала, не розуміла природу вчиненого нею правочину та настання його наслідків, а також через хворобу очей не могла з ними ознайомитися. З цих причин помилялась щодо правової природи правочинів та їх наслідки, прав та обов'язків сторін, вважала, що укладає саме договір довічного утримання. Відповідно до вимог ст.ст.\~10,\~11,\~59,\~60,\~61 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи, що судом встановлено, що позивач під час укладення оспореного договору діяла під впливом помилки, позовна вимога про визнання договору дарування недійсним є обґрунтованою та підлягає задоволенню, що відповідає правовим позиціям ВСУ по справах №6-202цс15, №6-1124цс15, №6-2087цс15, №6-93цс16. Інші вимоги є похідними, тому також підлягають задоволенню. Водночас, враховуючи, що діюча редакція\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~у статті 19 передбачає як підставу реєстрації прав на нерухоме майно рішення судів, але\~стаття 26 цього Закону\~вказує на обов'язковість зазначення судом про скасування запису про державну реєстрацію права власності при внесенні записів до Державного реєстру прав, суд приходить до висновку, що право позивачки не буде захищене повністю. А тому позовна вимога підлягає задоволенню шляхом зазначення в резолютивній частині рішення про скасування державної реєстрації на спірну квартиру та здійснення державної реєстрації за позивачкою. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved