Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

Представник заявника [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, звернулась до суду із заявою, в якій зазначила, заявник [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 04.06. 2010 року. Від даного шлюбу в них [INFO] року народився син в м. Євпаторія Автономної Республіки Крим Україна. Однак заявники не можуть зареєструвати народження дитини в органах ДРАЦС України, оскільки дитина народилася на тимчасово окупованій території України, тому представник заявника просить суд встановити факт народження дитини чоловічої статі, [INFO] року у матері [PERSON] та батька [PERSON] в м. Євпаторія Автономної Республіки Крим Україна. Заявник [PERSON] в судове засідання надала заяву, в якій просила провести розгляд справи без її участі, просила встановити факт народження сина, який народився [INFO] року. Представник заінтересованої особи - Приморського районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи без участі представника цього органу. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання надав заяву, в якій не заперечував проти задоволення заяви та встановлення факту народження сина. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про задоволення заяви з огляду на наступне. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.7 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Судом встановлено, що заявниця [PERSON], [INFO], громадянка України, перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], [INFO], громадянином України, з 04 червня 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] виданим Відділом реєстрації актів про шлюб Євпаторійського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, та копіями паспортів громадян України на їх ім"я. (а.с.8) На підтвердження викладених у заяві фактів суду надано оригінал родового сертифікату, копії медичних документів на підтвердження перебування на обліку породіллі [PERSON] та проходження нею ультразвукового моніторингу, фотокартки, на яких зображено заявницю із чоловіком та новонародженою дитиною на руках, а також зображення заявниці під час вагітності. (а.с. 9-11, 21-23) Місто Євпаторія Автономної Республіки Крим відповідно до ст. 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" є тимчасово окупованою територією. Вирішуючи справу, суд виходив з того, що народження особи є юридичним фактом, що має наслідком зміни та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвивав цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). З листа про відмову у проведенні державної реєстрації народження № 15.5-17-109 від 06.04. 2017 року слід, що представнику заявника [PERSON] відмовлено у державній реєстрації народження, оскільки на підтвердження факту народження дитини надано документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ від 08.08.2006 року. (а.с.4) Дослідивши надані медичні документи на підтвердження вагітності заявниці та подальшого народження нею в медичному закладі в м.Євпаторія дитини чоловічої статі, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів народження особи на окупованій території істотно обмежені, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. За таких обставин, в інший спосіб, окрім як за рішенням суду, заявник не може реалізувати свої права, а тому суд приходить до висновку про задоволення заяви у повному обсязі та встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України, що надає можливість отримати свідоцтво про народження дитини у встановленому українським законодавством порядку. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved