Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

04.08.2020 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок, обґрунтувавши позовні вимоги тим, що 9 грудня 1997 року він уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу нерухомого майна № 2060, а саме 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] . Вказана частина житлового будинку належала продавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Первомайською державною нотаріальною конторою 20.07.1991 року, реєстровий номер 2-2112, зареєстровано Первомайським МБТІ 31.07.1991 року, реєстровий номер 5419. Сторони домовилися, що вартість частини будинку складає 1200 грн. 09.12.1997 року договір купівлі-продажу нерухомого майна № 2060, а саме 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] між ними був письмово укладений, та відповідно з вимогами, встановленими ст.15 Закону України "Про товарну біржу" зареєстрований на біржі в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за № 2060. У відповідності до ст. 331 ЦК України право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації і виникає з моменту державної реєстрації. Так, 05.01.1998 року позивачем було зареєстроване право власності на дане домоволодіння, про що свідчить Виписка з матеріалів Первомайського МБТІ, отже з цього моменту [PERSON] став законним власником 1/2 частини вказаного будинку. Проте, при зверненні до органу реєстрації прав власності на нерухоме майно для реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень права власності на будинок, позивач дізнався, що являється власником вище вказаного житла на підставі біржової угоди, яку необхідно узаконити. Так, згідно вимог ст. 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Недодержання цієї вимоги, згідно ст. 220 ЦК України, тягне за собою недійсність договору. Законом передбачено право сторони вимагати визнання угоди дійсною, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди (ст.220 ч.2 ЦК України). На сьогоднішній день посвідчити укладену між сторонами угоду в нотаріальному порядку не можливо, оскільки вказана біржова угода зареєстрована в Первомайському МБТІ. Тобто, вже проведена державна реєстрація права власності на нового власника та неможливо отримати витяг з державного реєстру прав власності на нерухоме майно на колишнього власника. Крім того, вважає, що договір купівлі-продажу нерухомого майна № 2060 від 09.12.1997 року є вчиненим та виконаним в повному обсязі. Оскільки, [PERSON] являлася законним власником частини будинку, то ніяких перешкод в розпорядженні майном у неї не було і вона мала право його відчужувати, тобто продавати. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Фактично всі істотні умови договору купівлі-продажу сторонами були виконані. За домовленістю між ними, 1/2 частина житлового будинку була продана, продавцю були переданні гроші в розмірі 1200,00 грн. Продавцем передано та позивачем прийнято частину житлового будинку. Таким чином, укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу нерухомого майна виконаний в повному обсязі, а тому, вважає, що він є дійсним. Також позивач є власником іншої 1/2 частини будинку на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01.07.1968 року нотаріусом Першої первомайської державної нотаріальної контори. На даний час оригінал даного договору позивачем втрачено, що унеможливлює реєстрацію права власності на даний житловий будинок. З цього приводу Позивач звертався до Первомайського МБТІ за наданням копії договору для проведення реєстрації, але йому було відмовлено. З цих підстав вважаю, що доцільним є визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] в цілому. В зв`язку з вище викладеним, вважає, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, єдиним правовим способом захисту його прав буде визнання в судовому порядку за ним права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, по [ADDRESS] . Представник позивача надав суду заяву з проханням слухати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, хоча про час і місце слухання справи оповіщена відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відзив на позов не подала. Дослідивши матеріали справи, надані суду докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. В судовому засіданні був встановлений факт укладення між [PERSON] та [PERSON] , договору купівлі-продажу нерухомого майна № 2060, а саме 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] . Даний договір було зареєстровано 09.12.1997 року на Первомайській філії Південної Товарної Біржі, відповідно до вимог Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року. Згідно цього договору [PERSON] передав [PERSON] гроші в рахунок повного розрахунку за майно, а остання в свою чергу отримала гроші та передала позивачу 1/2 частину будинку в управління та користування, звільнивши його. Таким чином сторони на момент укладення договору досягнули згоди щодо істотних умов договору. Нотаріальне посвідчення договору неможливе через те, що право власності на квартиру зареєстроване в Первомайському МБТІ за позивачем. Крім того, позивач є власником іншої половини будинку на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01.07.1968 року нотаріусом Першої первомайської державної нотаріальної контори, оригінал якого на даний час втрачено, що унеможливлює реєстрацію права власності на даний житловий будинок. Згідно ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на той час, угода може бути визнана дійсною, якщо вона фактично відбулась. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 2 ст. 332 ЦК України право власності на нерухоме майно, якщо відповідно до закону таке право підлягає державній реєстрації, виникає з моменту державної реєстрації. Обов`язковість державної реєстрації прав на нерухоме майно передбачена Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV. Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23.08.2016 року № 553) передбачені умови, підстави та процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням наведеного, позовні вимоги позивача є обґрунтованими та законними і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved