Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

11.04.2016 представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом в інтересах [PERSON] до Територіальної громади в особі Марківської селищної ради Марківського району Луганської області в якому просить визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно, яке складається з наступного: - 37/100 частин двох житлових будинків з надвірними будівлями, розташованих за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги обгрунтовує тим, що [INFO] померла мати [PERSON] - [PERSON], яка була громадянкою України та зареєстрована по [ADDRESS], де раніше постійно мешкала. У зв'язку з похилим віком [PERSON] в 2014 році виїхала проживати до свого сина [PERSON] в Російську Федерацію, де й була похована після своєї смерті. За час свого життя спадкодавиця оформила заповіт на його користь, за яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла своєму синові - позивачу [PERSON] Заповіт був посвідчений державним нотаріусом Марківської державної нотаріальної контори 14.11.2000 та зареєстрований в реєстрі за №2440. Після її смерті відкрилась спадщина на: - 37/100 частин двох житлових будинків з надвірними будівлями, розташованих за адресою: [ADDRESS]. Після звернення до державного нотаріуса Марківської державної нотаріальної контори в інтересах [PERSON], діючи на підставі довіреності з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03.03.2016 в зв'язку з тим, що [PERSON] не подав заяву про прийняття спадщини та разом із спадкодавцем на день смерті не зареєстрований. Представники позивача в судове засідання не з'явилися, надли заяви про розгляд справи в їх відсутність, позов підтримали у повному обсязі. Представник відповідача - Територіальної громади в особі Марківської селищної ради Марківського району Луганської області, у судове засідання не з'явився, через канцелярію суду надано заяву від 26.05.2016 за №145 за підписом Марківського селищного голови Дзюби І.А. про розгляд справи за відсутності представника селищної ради . Заперечень щодо позовних вимог не надано. В силу положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши позовну заяву та письмові докази долучені до неї, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. [PERSON] є громадянином Російської Федерації та зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією паспорта /а.с.5-7/. Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] виданого Райбюро РАЦС Марківського району Ворошиловградської області 17.03.1970 матір'ю [PERSON] є [PERSON] /а.с.10/, яка [INFO] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Марківського районного управління юстиції у Луганській області 07.08.2015./а.с.11/. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого державним нотаріусом Марківської державної нотаріальної контори 12 вересня 2012 року, [PERSON] успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] 37/100 частин двох житлових будинків з надвірними будівлями, розташованих за адресою: [ADDRESS], та згідно витягу про державну реєстрацію прав від 18.09.2012 та технічного паспорту від є власником зазначеного майна. /а.с.12-15/. Згідно заповіту, який посвідчений державним нотаріусом Марківської державної нотаріальної контори 14 листопада 2000 року, [PERSON] усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла своєму синові [PERSON] Заповіт посвідчений державним нотаріусом Марківської державної нотаріальної контори 14.11.2000 та зареєстрований в реєстрі за №2440. /а.с.16/. На день смерті [PERSON] заповіт не змінено та не відмінено. 03.03.2016 державним нотаріусом Марківської державної нотаріальної контори було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо оформлення спадщини, що належала спадкодавцю [PERSON] у зв'язку з тим, що [PERSON] не подав заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців після смерті спадкодавця та разом зі спадкодавцем на день смерті не зареєстрований. /а.с.17/. Згідно довідки, виданої адміністрацією Новомарківського сільського поселення Кантемирівського муніципального району Воронезької області [PERSON], [INFO] фактично проживала в сина [PERSON] за адресою: [ADDRESS], з 01.08.2014 по [INFO]. [PERSON] захоронена на центральному кладовищі с. Новомарківка, поховання якої здійснював її син [PERSON] Отже судом встановлено, що [PERSON] є спадкодавцем, а [PERSON] - спадкоємцем за заповітом, а отже застосуванню при вирішенні спору підлягає книга шоста Цивільного кодексу України "Спадкове право" зокрема Глави 84,85,89 , Закон України «Про міжнародже приватне право» , та Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, що ратифікована Законом України №240/94-ВР від 10.11.1994, та набула чинності для України 14.04.1995, оскільки спадкоємець є громадянином Російської Федерації та проживає на її території. Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України сторони користуються рівними правами щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до статті 70 Закону України «Про міжнародже приватне право» спадкові відносини регулюються з урахуванням положень статтей 71,72 цього Закону правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, за винятком, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. У разі якщо після складання заповіту його громадянство змінилося, вибір права спадкодавцем буде недійсним. Статтею 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. Крім того, ч.2 ст. 45 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифікованої Законом України №240/94-ВР від 10.11.1994, яка набула чинності для України 14.04.1995 і застосовується у відносинах, зокрема України з Російською Федерацією, встановлено, що право нерухомого майна визначається за законодавством Договірної сторони, на території якої знаходиться це майно. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Приписами статті 1217 ЦК України передбачено спадкування за заповітом або за законом. Відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до вимог ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи визначені в заповіті. Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ч.1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповітом, який посвідчений державним нотаріусом Марківської державної нотаріальної контори 14 листопада 2000 року, [PERSON] усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла своєму синові [PERSON], що відповідає нормам чинного законодавства України. Згідно ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 03.03.2016 державним нотаріусом Марківської державної нотаріальної контори було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо оформлення спадщини, що належала спадкодавцю [PERSON] у зв'язку з тим, що [PERSON] не подав заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців після смерті спадкодавця та разом зі спадкодавцем на день смерті не зареєстрований. /а.с.17/. Статтею 13 вищевказаної Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цівільних, сімейних і кримінальних справах встановлено, що документи, які на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціальною на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних сторін без будь-якого спеціального посвідчення. Частиною другою цієї статті передбачено, що документи, які на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. А отже, довідка, видана адміністрацією Новомарківського сільського поселення Кантемирівського району Воронезької області Російської Федерації є на території України офіційним документом, який посвідчує факт постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] На день її смерті. Враховуючи, що [PERSON] постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявив про відмову від неї суд вважає, що він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Відповідно до п.23 Постанови Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтею 20 вищезазначеної Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах передбачено, що позови на право власності й інші речові права на нерухоме майно подаються виключно в компетантні суди за місцем перебування майна. Таким чином позивачем доведено ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог. Його доводи є обгрунтованими та підтверджені належними та допустимими письмовими доказами. Крім того суд враховує і позицію відповідача, який не надав заперечення проти позову, при цьому був повідомлений належним чином про день, час та місце проведення судового засідання проте надав заяву про розгляд справи без участі його представника. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні про належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 25/44 від 07.04.2016 про сплату судового збору в сумі 954 грн. 90 коп., у зв'язку із чим суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача вказану суму судових витрат.

Outcome: approved