Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

07.05.2021 [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до КНП «Чорнобаївська багатопрофільна лікарня» Чорнобаївської селищної ради про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовну заяву мотивує тим, що вона, [PERSON] , починаючи з 08.04.2014 по 09.02.2021 перебувала у трудових відносинах з КНП «Чорнобаївська багатопрофільна лікарня» Чорнобаївської селищної ради, де працювала на посаді головного бухгалтера. Наказом № 5/ОС від 09.02.2021 її було звільнено за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України. У п. 2 вказаного наказу зазначено про необхідність проведення повного розрахунку з нею та виплати грошової компенсації за 173 календарні дні невикористаної відпустки. Всупереч наказу, при звільненні їй не було виплачено у повному розмірі грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки. Відповідач протягом лютого 2021 року лише частково здійснював погашення заборгованості, однак на момент звернення до суду з даною позовною заявою остаточний розрахунок відповідач так і не здійснив. Із відповіді на адвокатський запит їй стало відомо, що відповідач здійснив перерахунок вже виплаченої їй заробітної плати та протиправно здійснив відрахування з її заробітної плати. Такі відрахування відповідач здійснив без ознайомлення її з відповідним наказом чи розпорядженням, значно пізніше ніж через місяць з моменту виплати їй сум, які відповідач безпідставно вважає неправильно обчисленими, що грубо порушує її права та законні інтереси. Відповідно до змісту довідок № 118 від 23.03.2021 та № 119 від 23.03.2021, відповідачем нібито виявлено розбіжності у її заробітній платі, яка була виплачена ще у березні 2020 року - січні 2021 року. Відповідач вважає це підставою для здійснення «утримання» у загальній сумі 32522,80 грн. При цьому, відповідач в довідках зазначив відомості про нараховану заробітну плату, які не відповідають дійсності та вказав суми за квітень, серпень та вересень 2020 року відмінні від фактичних, що підтверджується довідками Пенсійного фонду України форми ОК-5 та форми ОК-7. Зазначає про те, що навіть ту суму коштів, яку відповідач нарахував для виплати не було їй фактично виплачено, оскільки відповідач протиправно вирішив призупинити виплату їй розрахункових на невизначений час, що зазначається у акті від 09.02.2021 № 70/1. Відповідно до положень ст. 127 КЗпП України єдиною законною підставою для здійснення відрахувань із заробітної плати є утворення заборгованості виключно внаслідок лічильної помилки на підставі відповідного наказу КНП «Чорнобаївська багатопрофільна лікарня» Чорнобаївської селищної ради. Відповідного наказу про наявність підстав для здійсненого перерахунку та відрахувань із заробітної плати [PERSON] , із зазначенням відповідних сум, останній не було надано відповідачем для ознайомлення. Зазначає про те, що нею не визнавалися підстави та розмір відрахування. Також, відповідно до положень ст. 127 КЗпП України, при наявності у власника права здійснювати відрахування із заробітної плати працівника з метою повернення сум, зайво виплачених внаслідок арифметичних помилок, він може видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня виплати неправильно обчисленої суми. Наголошує на тому, що суми заробітної плати, які відповідач вважає неправильно обчисленими, були виплачені їй у період березень 2020 року - січень 2021 року. Тобто відрахування здійснено з пропуском одного місяця з відповідних днів виплат щомісячних сум заробітної плати. За її підрахунками розмір компенсації за невикористану відпустку становить 91473,49 грн. Крім цього, її заробітна плата за лютий 2021 року склала 6522,66 грн., яку також не виплатив відповідач. Отже, загальна сума компенсації за невикористану відпустку, разом із невиплаченою заробітною платою за лютий 2021 року (8 днів), яка підлягала виплаті їй у день звільнення, становила 97996,15 грн. Однак, відповідачем за лютий 2021 року були виплачені наступні платежі: аванс в розмірі 20000 грн. та зарплату в розмірі 19445, 49 грн., а всього 39445,49 грн., що підтверджується розрахунком відповідача, а з урахуванням ставки ПДФО (18%) та військового збору (1,5%), дана сума складає 47137,38 грн. Таким чином, за підрахунками позивача, сума компенсації за невикористану відпустку, яка підлягає стягненню з відповідача на її користь становить 50858, 77 грн. (91473,49 грн. + 6522,66 грн. - 47137,38 грн.). Відповідно до ч. 1 ст. 177 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що є підставою для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 09.02.2021 по 05.05.2021 (дата звернення до суду з даною позовною заявою). Зазначає про те, що за підрахунками проведеними з врахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженими постановою КМУ № 100 від 08.02.1995, її середньоденний заробіток становить 1085,35 грн. Період затримки розрахунку при звільненні, на дату її звернення з даною позовною заявою до суду, становить 58 робочих днів, а тому до стягнення з відповідача на користь останньої підлягають кошти в розмірі 62950,30 грн. (1085,35 грн. х 58 днів). На підставі вищевикладеного просить суд стягнути з КНП «Чорнобаївська багатопрофільна лікарня» Чорнобаївської селищної ради на її користь компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 50858,77 грн. з відрахуванням всіх належних зборів, податків та обов`язкових платежів. Стягнути з КНП «Чорнобаївська багатопрофільна лікарня» Чорнобаївської селищної ради на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку з 10.02.2021 по 05.05.2021 в розмірі 62950,30 грн. з відрахуванням всіх належних зборів, податків та обов`язкових платежів. Всі судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю та просила задовольнити. Суду пояснила, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 08.04.2014 по 09.02.2021, де працювала на посаді головного бухгалтера. 09.02.2021 її було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, про що відповідачем виданий наказ № 5/ОС від 09.02.2021. При проведенні розрахунку відповідачем не була у повному обсязі сплачена грошова компенсація за 173 календарні дні невикористаної відпустки, яка становить 50858,77 грн. Відповідно до пояснень відповідача підставою для не проведення з нею повного розрахунку стало начебто виявлення розбіжностей у нарахуванні їй заробітної плати. У зв`язку із цим з неї відповідачем протиправно було здійснено відрахування із заробітної плати в сумі 32552,80 грн. Зазначає про те, що не проведення відповідачем з нею повного розрахунку при звільненні поставило її у скрутне матеріальне становище. Із-за відсутності грошей вона вимушена була брати гроші в борг. Після звільнення вона влаштувалася на роботу тільки 14.06.2021. Хоча вона і встала на облік у Центр зайнятості населення, однак отримала незначну допомогу лише за один місяць. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Овсієнко О.І. просив суд позов задовольнити повністю. Суду пояснив, що при звільненні КНП «Чорнобаївська багатопрофільна лікарня» Чорнобаївської селищної ради, в порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України, не здійснила повний розрахунок із [PERSON] та не повідомило про розмір коштів належних їй для виплати. Із відповіді на адвокатський запит позивачу стало відомо, що відповідачем, відповідно до акту перевірки нарахування заробітної плати [PERSON] для виплати розрахункових від 09.02.2021, було зупинено проведення повного розрахунку при звільненні у зв`язку із проведенням звірки розбіжностей у нарахуванні останній заробітної плати. До цього часу про результати проведеної перевірки позивача не було повідомлено та кошти не сплачені. Крім того, відповідач, всупереч положенням ст. 127 КЗпП України, ст. 1215 ЦК України, безпідставно відрахував із заробітної плати позивача кошти в розмірі 32552,80 грн. за відсутності рахункової помилки з боку відповідача, недобросовісності з боку позивача та пізніше ніж через один місяць з дня проведення виплати заробітної плати. Із врахуванням кількості днів невикористаної позивачем щорічної відпустки, яка становить 173 календарні дні, та не оспорюється відповідачем, компенсація за невикористану відпустку становить 50858,77 грн. Також, на підставі ст. 177 КЗпП України позивач має право вимагати від відповідача сплату середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 10.02.2021 по 05.05.2021, яка становить 62950,30 грн. Зазначає про те, що позивач не погоджуються із клопотанням представника відповідача КНП «Чорнобаївська багатопрофільна лікарня» Чорнобаївської селищної ради про зменшення судом розміру нарахованого ними середнього заробітку за час затримки розрахунку до 20000 грн., оскільки, на їх думку, відсутня не співмірність між сумою нарахованої компенсації за невикористану відпустку (50858,77 грн.) та середнього заробітку за час затримки розрахунку (62950,30 грн.) та, на його думку, представником відповідача не доведено перед судом наявність підстав для проведення такого зменшення, які зазначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року № 716/9584/15-ц. Оскільки на даний час позивач не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, з питанням про їх стягнення позивач буде звертатися після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Представник відповідача КНП «Чорнобаївська багатопрофільна лікарня» Чорнобаївської селищної ради за довіреністю Савісько І.О. суду пояснив, що відповідач визнає позовні вимоги щодо стягнення на користь позивача компенсації за невикористану відпустку в сумі 50858,77 грн. Дійсно позивачу, при проведенні з нею остаточного розрахунку після звільнення, не в повному розмірі була виплачена компенсація за невикористану відпустку. Причиною цього стало проведення перевірки правильності проведених відповідачем виплат, що було оформлено актом від 09.02.2021. Наразі правильність розрахунків позивача підтвердилась. Стосовно того, чому відповідачем не були виплачені позивачу кошти, розмір яких не заперечував відповідач, йому невідомо. Також йому не відомо чи оформлювалися результати проведеної перевірки будь-яким документом та чи повідомлялося про результати перевірки позивачу. Стосовно здійснення відповідачем утримання із заробітної плати позивача в розмірі 32552,80 грн. зазначив про те, що наказ про проведення вказаних утримань відповідач не виносив та позивача з ним не ознайомлював. Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 62950,30 грн. відповідач заперечує та просить суд зменшити розмір відшкодування до 20 000 грн. Підставою для зменшення, на його думку, є те, що сума заявленого позивачем відшкодування за затримку розрахунку при звільненні перевищує розмір заборгованості, а тому стягнення суми, яку зазначає позивач, буде не відповідати справедливому та розумному балансу між інтересами працівника та роботодавця. Зауважив на тому, що у разі стягнення судом коштів за затримку розрахунку при звільненні в розмірі, на яких наполягає позивач, може буде завдана шкода підприємству, що може мати вплив на виплату заробітної плати іншим працівникам. Також, на його думку, позивачем не доведено розмір майнових втрат які вона зазнала у зв`язку із не отриманням остаточного розрахунку при звільненні. Стосовно розбіжностей у нарахованій заробітній платі позивачу зазначеним у довідці Пенсійного фонду України форми ОК-5 та форми ОК-7 та відомостям зазначеним відповідачем пояснив, що він погоджується з тим, що відомості зазначені у довідці Пенсійного фонду України є більш достовірними. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини. Відповідно до копії трудової книжки [PERSON] , остання прийнята на посаду головного бухгалтера Чорнобаївської центральної районної лікарні - 08.04.2014, наказ № 43-к від 07.04.2014 (а.с. 18). Відповідно до запису № 40 у трудові книжці останньої КЗ «Чорнобаївська центральна районна лікарня» реорганізований, шляхом перетворення, у КНП «Чорнобаївська багатопрофільна лікарня» Чорнобаївської районної ради, на підставі рішення Чорнобаївської районної ради від 16.05.2018 № 24-3/VII (а.с 18). На підставі рішення Чорнобаївської селищної ради від 07.12.2020 № 2-2/ VIIІ було змінено назву КНП «Чорнобаївська багатопрофільна лікарня» Чорнобаївської районної ради на КНП «Чорнобаївська багатопрофільна лікарня» Чорнобаївської селищної ради, запис № 42 у трудовій книжці (а.с. 19). 09.02.2021 [PERSON] була звільнена з посади головного бухгалтера КНП «Чорнобаївська багатопрофільна лікарня» Чорнобаївської селищної ради за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується записом у трудовій книжці № 43 (а.с. 20) та копією наказу № 5/ОС від 09.02.2021 (а.с. 31). Відповідно до запису № 45 у трудовій книжці позивача, остання встала на облік у Чорнобаївській РФ Черкаського обласного центру зайнятості 15.02.2021, наказ № 210215 від 15.02.2021 (а.с. 21). 23.03.2021 [PERSON] припинено сплату допомоги по безробіттю на підставі п. 1 ст. 31 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», запис № 46, на підставі наказу № 210324 від 24.03.2021 (а.с. 21). Згідно акту перевірки нарахування заробітної плати [PERSON] для виплати розрахункових від 09.02.2021 комісія в складі: [PERSON] - директор КНП «Чорнобаївська багатопрофільна лікарня» Чорнобаївської селищної ради; [PERSON] - т.в.о. головного бухгалтера; [PERSON] - начальник відділу кадрів; [PERSON] - голова профспілки медичних працівників, провівши перегляд особових рахунків заробітної плати [PERSON] виявили деяку невідповідність у нарахуванні заробітної плати, виходячи з цього вирішили призупинити виплату розрахункових до з`ясування розбіжностей у нарахуванні (а.с. 32). Відповідно до відомостей довідки про доходи за 2020-2021 р.р., розбіжності заробітної плати та суми утримань № 119 від 22.03.2021 нарахована заробітна плата [PERSON] за період з січня 2020 року по січень 2021 року становить 208452,12 грн., заробітна плата, яку повинна була остання отримати за вказаний період становить 175899,32 грн., різниця склала в сумі 32552,80 грн. Зокрема, згідно відомостям даної довідки є розбіжності у графі «нарахована заробітна плата» та «зарплата, яка повинна бути нарахована» за березень, квітень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2020 р.р. та січень 2021 року (а.с. 34). Згідно відомостям довідки про доходи № 118 від 22.03.2021, інформації про розмір нарахованої заробітної плати [PERSON] за період з січня 2020 року по лютий 2021 року, із заробітної плати позивача у лютому 2021 року були здійснені утримання в сумі 32552,80 грн. (а.с. 33, 35-37). Також, судом встановлена не відповідність відомостей стосовно нарахованої позивачу заробітної плати в розрахунку наданого відповідачем на адвокатський запит та відомостям зазначеним у довідках Пенсійного фонду України форми ОК-5 та ОК-7. Так, згідно відомостям зазначеним у довідці Пенсійного фонду України нарахована заробітна плата позивачу становить за березень 2020 рік - 14410,58 грн., за розрахунками відповідача - 10410,58 грн., за квітень 2020 рік - 10810,05 грн., за розрахунками відповідача - 14414,11 грн., за серпень 2020 рік - 14413,58 грн. , за розрахунками відповідача - 13807,85 грн., за вересень 2020 року - 13890,63 грн., за розрахунками відповідача - 25356,88 грн.(а.с. 22-26). Статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Зі змісту положень ст. 43 Конституції України, ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ст. 24 ЗУ «Про оплату праці» вбачається, що відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата-це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно- правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата». Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок ( окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до положень ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (ст. 47 КЗпП України). При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ст. 116 КЗпП України). Як встановлено в судовому засіданні наказом № 5/ОС від 09.02.2021 [PERSON] була звільнена з посади головного бухгалтера КНП «Чорнобаївська багатопрофільна лікарня» Чорнобаївської селищної ради за власним бажанням з 09.02.2021, на підставі ст. 38 КЗпП України. Отже, враховуючи положення ст.116 КЗпП України, останній відповідачем повинні були бути виплачені всі нараховані суми, належні їй при звільненні, в день звільнення, а отже 09.02.2021, чого відповідачем зроблено не було. У судовому засіданні представник відповідача КНП «Чорнобаївська багатопрофільна лікарня» Чорнобаївської селищної ради визнав позовні вимоги позивача в частині стягнення на її користь з відповідача компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 50858,77 грн. з відрахуванням всіх належних зборів, податків та обов`язкових платежів. Відповідно до розділу ІІ Постанови КМУ № 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08.02.1995 року «період,за яким обчислюється середня заробітна плата» обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Оскільки [PERSON] пропрацювала на посаді у відповідача більше 12 місяців, то середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки, отже з лютого 2020 року по січень 2021 року. Відповідно до відомостей зазначених у довідках Пенсійного фонду України форми ОК-5 та форми ОК-7 (за період з лютого 2020 року по грудень 2020 року), довідки про доходи наданої КНП «Чорнобаївська багатопрофільна лікарня» Чорнобаївської селищної ради № 119 від 22.03.2021 (за січень 2021 року) позивачу була нарахована заробітна плата в розмірі 187176,96 грн. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 № 1133/0/206-19 «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2020 рік» протягом лютого 2020 - січня 2021 кількість днів, за виключенням святкових та неробочих днів складає 354 дні (365 днів - 11 (святкових і неробочих днів). Згідно відомостей зазначених у наказі № 5/ОС від 09.02.2021 кількість днів невикористаної відпустки [PERSON] складає 173 дні. Отже, розмір компенсації за невикористану відпустку становить 91473,49 грн. (187176,96 грн. : 354 днів х 173 дні). Крім цього, враховуючи день звільнення позивача (09.02.2021) її заробітна плата за 8 днів лютого 2021 року складає 6522,66 грн. Враховуючи те, що відповідно до відомостям зазначеним у інформаційній довідці про розмір нарахованої заробітної плати [PERSON] , відповідачем було виплачено позивачу в лютому 2021 року аванс в розмірі 20000 грн. та заробітну плату в розмірі 19445,49 грн. компенсація за невикористану відпустку, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 50858,77 грн. (91473,49 + 6522,66 - 20000 - 19444,49). Згідно приписів статті 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; 2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію; 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136). Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» до лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов`язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору. Із пояснень представника відповідача, наданих в судовому засіданні, вбачається, що КНП «Чорнобаївська багатопрофільна лікарня» Чорнобаївської селищної ради не виносило будь-яких наказів щодо проведення утримань із заробітної плати позивача та відповідно не ознайомлювало з ним позивача. Підставою для призупинення виплат став акт перевірки нарахування заробітної плати [PERSON] для виплати розрахункових від 09.02.2021 за № 70/1. Отже, суд констатує, що відповідачем було протиправно, всупереч вимогам ст. 127 КЗпП України, здійснено відрахування коштів в розмірі 32552,80 грн. із заробітної плати позивача без винесення відповідного наказу (розпорядження) та поза межами місячного строку з моменту утримання. У ході розгляду справи судом встановлено, що з моменту звільнення позивача до теперішнього часу останній не виплачена заборгованість по заробітній платі у сумі 50858,77 грн. У відповідності до положень ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, за своєю суттю, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці. Зазначені норми трудового права структурно віднесені до розділу VІІ "Оплата праці" указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Відповідно до змісту позовних вимог [PERSON] просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 10 лютого 2021 року по 05 травня 2021 року в сумі 62950,30 грн. Оскільки позивач звернулася до суду із позовом 07.05.2021, встановлений ч. 1 ст. 223 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду із позовом, останньою не був пропущений. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999, при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (100-95-п) (з наступними змінами і доповненнями). Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення середньої заробітної плати №100» від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як було встановлено судом нарахована відповідачем заробітна плата позивачу за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню складає 44499,33 грн. (24024,25 грн. - заробітна плата за грудень 2020 року + 20475,08 грн. - заробітна плата за січень 2021 року). Кількість робочих днів складає 41 день (22 робочих днів у грудні 2020 року + 19 робочих днів у січні 2021 року). Отже, середньоденний заробіток позивача становить 1085,35 грн. (44499,33 грн. : 41 робочий день). Враховуючи те, що період затримки розрахунку при звільненні становить 58 робочих днів (період з 10.02.2021 по 05.05.2021), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 62950,30 грн. (1085,35 грн. х 58 днів). Отже, оскільки судом встановлено невиконання відповідачем обов`язку по проведенню розрахунку із звільненим працівником, то це є підставою для покладення на нього встановленої ст. 117 КЗпП України відповідальності. Виходячи із засад законодавства, що регулює трудові правовідносини між працівником та роботодавцем, відсутність підстав для її покладення, в т.ч. у визначеному позивачем розмірі такої відповідальності має доводити роботодавець. Стосовно клопотання представника відповідача про зменшення розміру відшкодування до 20 000 грн. суд приходить до наступних висновків. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи. Зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. До вказаних висновків прийшов Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019, справа № 761/9584/15-ц, вирішуючи це питання як виключну правову проблему і за можливості відступу від правової позиції ВСУ, зробила такий висновок. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549-552 ЦК). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати працівник. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду погодилась із правовою позицією ВСУ від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо застосування принципу співмірності і з тим, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, у частині врахування критеріїв, за якими можна зменшити розмір відшкодування, і вважала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, із чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Велика Палата також відступила від висновку ВСУ, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Отже, під час розгляду клопотання представника відповідача КНП «Чорнобаївська багатопрофільна лікарня» Чорнобаївської селищної ради про зменшення розміру відшкодування до 20 000 грн. суд враховує наступні критерії: розмір простроченої заборгованості відповідача щодо виплати позивачу при звільненні всіх належних сум становить 50858,77 грн., розмір нарахованої компенсації за затримку розрахунку - 62950,30 грн., отже, на думку суду, розмір компенсації не містить ознак не співмірності та не порушує принципи розумності, справедливості та пропорційності; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості становить з 10.02.2021 по даний час; у діях позивача суд не вбачає не добросовісної поведінки пов`язаної із невчасним зверненням до суду за захистом своїх трудових прав, що потягло за собою збільшення тривалості періоду затримки розрахунку, оскільки порушення права позивача сталося 10.02.2021, представник позивача звернувся до відповідача із адвокатським запитом про надання йому інформації стосовно порушених прав його клієнта 10.03.2021, 12.04.2021, звернення до суду із позовом відбулося 07.05.2021; відповідач своїми діями грубо порушив трудові права позивача, а саме: відповідач протиправно призупинив виплату розрахункових платежів позивачу при звільненні на невизначений термін, про результати проведеної перевірки не повідомив позивача та здійснив відрахування із заробітної плати позивача з порушеннями норм чинного трудового законодавства. Отже, враховуючи, що позивач не отримала належні їй платежі з 10.02.2021 по даний час, що становить більше чотирьох місяців, суд приходить до висновку про співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача буде стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі саме 62950,30 грн. Тобто, виходячи з встановлених по справі обставин, наведених законодавчих норм права та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають до повного задоволення. Відповідно до ч. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно із частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ст.4 Закону України Про судовий збір, за подання позовних заяв в порядку цивільного судочинства майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі один відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, за подання позовної заяви немайнового характеру 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року № 1083-VIII, розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи на 01 січня 2021 року складає 2270,00 грн. Однак, відповідно до п. 1 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно з ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки, Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача до стягнення із відповідача на користь держави підлягає судовий збір за вимоги майнового характеру у розмірі 908,00 грн. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК Українисуд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved