Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися в суд з позовом до [PERSON]\~ про захист честі, гідності та ділової\~ репутації. В обґрунтування позову посилаються на те, що відповідач являється засновником ТзОВ «Будівельна компанія «Сервус» і перебував на посаді директора даного товариства. 15.05.2015р. ним було надіслано заяву до Головного управління МВС України у Львівській області про те, що 04.08.2009р. невстановлена особа підробила від імені директора вищевказаного товариства наказ про його звільнення з посади директора та протоколи Загальних зборів товариства, на підставі яких незаконно відчужила майно належне вищевказаному підприємству. Відомості по даному факту внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України. Вважають, що відповідачем у згаданій заяві викладено недостовірну інформацію про них, що принижує їх честь, гідність та ділову репутацію. Дані звинувачення є безпідставними, оскільки жодного відношення до даної кримінальної справи вони не мають. Правоохоронними органами проведено перевірку та винесено постанову про закриття кримінального провадження за відсутністю ознак кримінального правопорушення. Стверджують, що поширена відповідачем інформація є недостовірною та не відповідає дійсності, оскільки жодних злочинів вони не вчиняли. Даний факт підтверджується відсутністю у останнього належних доказів, якими б дані факти засвідчились. Також, поширення відомостей, що не відповідають дійсності і одночасно порушують їх особисті немайнові права, такі як право на повагу до гідності, честі та ділової репутації, є порушенням їх інформаційного імунітету , гарантованого Конституцією України кожному громадянину. Крім цього зазначили, що у випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Згідно з роз'ясненнями, даними у п.16 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 р. №1, наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Відповідач у своїй заяві до Головного управління МВС України у Львівській областіпрактично звинувачує їх в скоєнні злочину щодо підробки підписів. Такіствердження відповідача по характеру не є оціночними судженнями, а є фактичнимитвердженнями, які не відповідають дійсності.Вважають, що відповідачем було порушено їх особисте немайнове право шляхом поширення неправдивої інформації, яка є фактичним твердженням відповідача. А тому у них виникла необхідність звернутися до суду. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з»явилася, однак від неї поступила заява, в якій вона просить слухати справу у її відсутності, а тому суд розглянув справу у відсутності представника позивачів на підставі наявних доказів по справі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судове засідання не з»явився, однак на адресу суду поступило письмове заперечення, згідно якого просять в задоволенні позову відмовити за безпідставністю такого та провадження по справі зупинити, оскільки відповідачем [PERSON] ніяким чином не розповсюджував ніяку інформацію, а скористався передбаченими законом правом на звернення із заявами до правоохоронних та Державних органів,тощо, а тому суд розглянув справу у відсутності представника відповідача на підставі наявних доказів по справі. Відповідно до ст.197 ЦПК судовий розгляд проведено без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити частково, виходячи з наступного. Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Ст.28 Конституції України, а також статті 297 і 299 Цивільного кодексу України надають кожному право на повагу до його гідності і честі, недоторканність ділової репутації, які ч.1 ст.201 ЦК відносяться до «особистих немайнових благ». Відповідно до ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе та членів своєї сімї та права вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування моральної шкоди, нанесеної збором, зберіганням, використанням та поширенням недостовірної інформації. Конституцією України, а саме ст.34 кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Р Разом з тим, відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов"язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьблять її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ч.4. п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Відповідно до ч.15. п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно з ч.3 ст.277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Як відомо із змісту п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Позивачі мають право звернутися до суду із позовом до суду про захист честі та гідності. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі згідно роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (п.19 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року). Так, відповідно до ч.1 та 2 ст.47-1 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень, тобто висловлювань (крім образи чи наклепу), які не містять фактичних даних, зокрема критики, оцінки дій, а також висловлювань, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання масових засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст.34 Конституції України. Це право закріплене і у ст.10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції є складовою частини національного законодавства. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Відповідно до ч.15. п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно з ч.3 ст.277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Як відомо із змісту п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу його гідності та честі. Відповідно до п.1 ст.10 Європейської Конвенції з прав людини, свобода вираження поглядів становить одну з основних підвалин демократичного суспільства, й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно ч.3 статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Відповідно до ч.1 ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого майнового права від протиправних посягань інших осіб. Частина 1 ст.277 ЦК України визначає, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Частиною 3 ст.277 ЦК України встановлено презумпцію недостовірності поширюваної негативної інформації про фізичну особу - негативна інформація поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа яка її поширила, не доведе протилежного. За вимогами ч.4 ст.277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється собою, яка поширила інформацію. Крім того, судом взято до уваги і той факт, що при розгляді справ про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи необхідно точно і неухильно застосувати положення Конституції України ( 254к/96-ВР ), Цивільного кодексу України (435-15 ), законів України від 16.11.1992р. за №2782-XII (2782-12) "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні від 02.10.1992р. за №2657- XII (2657-12), «Про інформацію» від 21.12.1993р. №3759-XII (3759-12). Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту, зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Крім того, судом враховано те, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин, як поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, оскільки під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Судом враховано той факт, що відомості, які викладені відповідачем у заяві принижують авторитет позивачів перед широким колом громадян, а отже відносяться до категорії тих, що порочать честь, гідність та ділову репутацію як з точки зору дотримання законів, так із точки зору принципів людської моралі, та оскільки відповідачем було висловлено субєктивні твердження, що не відповідають дійсності, чим принижено гідність, честь та ділову репутацію позивачів, останнім спричинено і моральну шкоду, яка находиться в причинному зв'язку між протиправним діянням відповідача та позначилася на загальному психологічному стані та призвело до душевних страждань, негативно вплинуло на звичайний життєвий ритм. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України, Позивачі мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав. Пункт 4 частини другої статті 23 ЦК України зазначає, що моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У відповідності до ст.280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Пленум Верховного Суду України в постанові №4 від 31.03.95 р. (з врахуванням наступних змін та доповнень) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди вказує, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян. Відповідно до п.3 вказаної Постанови: під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків, а відтак, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судом враховано роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N4 ( v0004700-95) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами внесеними постановою від 25 травня 2001 року N 5) ( v0005700-01 ). Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди суд виходив із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК (435-15) моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно, якщо, наприклад, редакція засобу масової інформації добровільно опублікувала спростування, яке задовольняє позивача. Ця обставина враховано судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, а тому в користь позивачів слід стягнути 10000 гривень кожному моральної шкоди. Засобом захисту честі і гідності та ділової репутації фізичної або юридичної особи є спростування відомостей, які їх порочать. Порядок спростування відомостей встановлюється законом або судом. Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. Аналізуючи встановлені обставини у їх сукупності суд, з»ясувавши докази, які підтверджують зазначені факти, дійшов до висновку, що їх достатньо, а тому заявлені позовні вимоги слід задоволити частково.

Outcome: approved