Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

08 жовтня 2020 року адвокат Карпова Н.В., діюча в інтересах [PERSON] на підставі ордеру, звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання за [PERSON] права власності\~ на\~ земельну ділянку площею 0,0456 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування\~ заявлених позовних вимог посилалася на те, що 21 вересня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] та посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Кулик Н.І. Відповідно до укладеного договору [PERSON] продав, а [PERSON] придбав житловий будинок [ADDRESS] на земельній ділянці 461 кв.м. Вказана земельна ділянка належить [PERSON] на підставі державного акта на право власності на землю, виданого 19 березня 1998 року. На даний час [PERSON] виявив бажання в оформленні земельної ділянки, яка з 1999 року, з часу укладення договору купівлі-продажу будинку, перебуває у його володінні, однак інакше як через суд він захистити свої права не має можливості. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 03 листопада 2020 року відкрите спрощене провадження по справі та справа призначена до судового розгляду. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Карпова Н.В., діюча на підставі ордеру, у судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи в їх відсутності, просили\~ позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання повторно не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином за місцем його останньої відомої реєстрації. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Кулик Н.І., [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Даний договір укладений між ним та [PERSON] (а.с.14). Вказаний договір купівлі-продажу зареєстрований в Маріупольському бюро технічної інвентаризації 30 листопада 1999 року, про що свідчить реєстраційне посвідчення (а.с. 16). Житловий будинок [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,456 га, яка була надана у власність [PERSON] , згідно Державного акту серії ДН на підставі рішення\~ виконкому Маріупольської міської ради народних депутатів від 18.02.1998 року за № 53/12 для обслуговування житлового будинку (а.с. 15). Згідно ч.1 ст.81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Оскільки в укладенні договору купівлі-продажу не було зазначено відчуження земельної ділянки, то позивач позбавлений можливості здійснити державну реєстрацію земельної ділянки. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Згідно ст.14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При посвідченні правочинів про перехід права власності на житловий будинок, будівлю або споруду нотаріус роз`яснює сторонам норми ст.120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України, відповідно до яких передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. Частиною 4 ст.120 Земельного кодексу встановлюється загальне правило, відповідно до якого, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Означена норма ставить умови такого переходу в залежність не тільки від змісту договору про перехід права на земельну ділянку, але і від договору відчуження будівель, споруд, зміст якого може змінювати загальне правило пропорційного переходу прав на земельну ділянку до набувачів будівлі. Дана норма(поряд з договором про перехід прав на будівлю(споруду) практично визначає основну умову договору про перехід права на земельну ділянку, не дозволяючи сторонам вийти за встановлені законом рамки пропорційності розподілу прав на ділянку на стадії укладення договору про перехід права на неї, якщо раніше вони не передбачали таку можливість у договорі відчуження будівлі. Проте ч.6 ст.120 ЗК України та ч.2 ст.377 Цивільного кодексу передбачають, що розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти. У разі набуття права власності на жилий будинок, який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України. Для недопущення протиріч з даного питання, до ст.141 Земельного Кодексу "Підстави припинення користування земельною ділянкою" були внесені доповнення п. «е», що додатковою підставою припинення права користування земельною ділянкою є «набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці». Крім того, Верховним судом України у Постанові Пленуму Верховного суду України №7 від 16.04.2004 року п. 3, підпункт «г» визначено, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті ЗК України, до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України. Враховуючи, що земельна ділянка, право власності на яку просить визнати позивач, є об`єктом цивільних прав, суд приходе до висновку що до позивача перейшло право власності на спірну земельну ділянку, яка є необхідною для обслуговування жилого будинку, а тому, позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, законними та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved