Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

У червні 2019 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва із позовом до відповідача про стягнення з нього боргу в сумі 123 077 грн. 38 коп., яка складається з 17084,81 грн заборгованості за кредитом та 105992,57 грн заборгованості за процентами за користування кредитом з 16.08.2011 по 31.07.2017. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 16.08.2011 року між АТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого позивачем видано відповідачці кредитну картку, відкрито картковий рахунок та надано кредит у сумі 16 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Повернення кредиту повинно було здійснюватись шляхом сплати щомісячних платежів у розмірі та в порядку, визначеному договором. Сторони визначили, що договір складається з анкети-заяви позичальника, умов та правил надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою, тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна». Станом на 11.06.2019 року відповідач порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість. Оскільки відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання та не погашає заборгованість, АТ «КБ «Приватбанк» просить суд стягнути на його користь з [PERSON] 123 692 грн. 39 коп. заборгованості. Представник позивача не заперечує проти розгляду справи за його відсутності та надав суду клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. 15 листопада 2019 року відповідач надав суду відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позову та просив суд відмовити у задоволенні позову та застосувати строк позовної давності, адже строк дії картки до 30 квітня 2016 року, а останній платіж здійснено на картку -09.06 2016 року , але і він був здійснений не [PERSON] , а іешою особою.За такого строк позовної давнсоті сплинув 01.05.2019 року, а Банк звернувся до суду з цим позовом в червні 2019 року. 06 грудня 2019 року позивачем надано відповідь на відзив, в якому не погоджується з пропуском строку позовної давності, оскільки кредитний договір є чинним, адже строк дії картки пролонгується кожні 12 місяців.Також Банком здійснено перевипуск кредитної карти , строк дії якої до листопада 2017 року, а позивач звернувся до суду з позовом 18 червня 2019 року , отже до спливу строку позовної давності. 18 грудня 2019 року відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, де відповідач заперечує , що ним було замовлено та отримано перевипущену кредитну картку. Також зазначає, що з виписки по його картковому рахунку за тим самим кредитним договром, на яий посилається позивач, остання операція була здійснена 09 червня 2016 року , але навіть не ним, а його сином [PERSON] . Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, 16.08.2011 р. між ПАТ КБ "Приватбанк" ( далі- Банк") та [PERSON] ( далі - Позичальник) був укладений договір №б/н, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 16 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку картки. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Дотепер відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, загальний розмір заборгвоаності становить 580 448,76 грн., з якої: заборгованість за кредитом - 17084,81 грн., заборгованість по процентам - 558 631,80 грн., заборгованість за пенею та комісією - 4732,15 грн. - станом на 11.06.2019 року. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов`язки виникають у кожного контрагента. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, такого правового висновку дійшов ВС України у справі 6-14цс14 від 18.06.2014р. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, останній платіж відповідач здійснив 09 червня 2016 року і в неповному обсязі, до цього останнє поповнення картки позичальником відбулося 128.04.2015 року. Пр цьому належних та достеменних доказів того, що відповідачеві було здійснено за його згодою ппервипуск кредитної картки з новим строком дії- позивачем суду не надано. Відповідач скористався правом на написання заяви з проханням застосувати правові наслідки пропуску позивачем строків позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Верховний суд України 16.11.2016 у справі за № 6-2469цс16 зробив правовий висновок посилаючись на практику Європейського суду з прав людини. Зокрема, суд вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (тут і надалі за текстом Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Суд констатує, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.ст. 12, 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Звертаючись до\~суду з\~позовом,\~ПАТ КБ\~«ПриватБанк» на\~обґрунтування своїх\~позовних вимог\~вказувало,\~що у\~зв`язку\~з неналежним\~виконання умов\~за кредитним\~договором виникла\~заборгованість,\~тому за\~захистом своїх\~прав банк\~звернувся до\~суду 18\~червня 2019\~року .До\~свого позову\~ Банком\~додано розрахунок\~позовних вимог\~,\~з якого\~вбачається,\~що прострочена\~заборгованість у\~відповідача виникла\~безперервно з\~31.12.2014\~року \~і після\~цього відбувалися\~нерегулярні платежі,\~які \~не відповідали\~розміру щомісячного\~обов`язкового\~платежу і\~фатично з\~червня 2015\~року \~не відбувалися\~жодні погашення\~кредитної заборгованості,\~і лише\~09.06.2016\~року був\~здійснений платіж\~іншим платником,\~що \~ не є дією відповідача, яка свідчить про визнання ним свого боргу. Проте, навіть якщщо і вважати таке погашення підставою для переривання перебігу позовної давності, все одно позивачем пропущено позовну давність для захисту наведених цивільних прав та інтересів, оскільки з вказаним позховом він звернувся до сууд 18 червня 2019 року, проте строк позовної давності остаточно сплинув 10 червня 2019 року. Вочевидь, Банк не міг не знати про порушення свого права на отримання від відповідача заборгованості за кредитним договором від самого початку прострочення обов`язкових платежів. При цьому, судом враховується, що позивачем не додано до позовної заяви підписаного з позивачем договору про зміну строків позовної давності. При цьому, судом не приймаються посилання представника позивача на Умови та Правила надання банківських послуг, в тому числі щодо визначеного в них строку та умов пролонгації дії кредитної картки, оскільки їх не можна вважати складовою укладеного між ними кредитного договору, так як вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Наведена правова позиція сформульована Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа № 342/180/17), яка, в силу положень ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», підлягає врахуванню усіма іншими судами при застосуванні таких норм права. За таких обставин, а також з урахуванням того, що відповідачем заявлено про застосування позовної давності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову АТ «КБ «Приватбанк» з підстав пропуску строку звернення до суду за захистом порушеного права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Також, ухвалюючи рішення, суд відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, зобов`язаний вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених сторонами у справі. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed