Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

у серпні 2020 року позивач [PERSON] звернулась з позовом до Луцького міськрайонного суду Волинської області, в якому просила визнати недійсними п.п. 3.3.2 та 6.1.1.2 кредитного договору № 4811476713 від 14 листопада 2016 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» 14.11.2016 року, та застосувати наслідки недійсності вказаних пунктів договору та застосування наслідків недійсності правочину. В обґрунтування позову зазначено про те, що 14.11.2016 року позивачем [PERSON] подано до ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» заяву № 4811476713 на отримання кредиту, підписання якої підтвердила згоду, що вказана заява разом з умовами отримання кредиту та інших послуг, становлять кредитний договір. Відповідно до вказаної заяви відповідач надав позивачу кредит у розмірі 27 135 грн. строком на 36 місяців зі сплатою 2% початкових процентів, 3,19 % щомісячних процентів, та 11,99 % річних процентів. За весь період користування кредитом, позивачем сплачено на користь відповідача всього 23 100 грн., з яких: 3 415,66 грн. - річні проценти, 12 112,24 грн. - щомісячні проценти, 7 572,10 грн. - тіло кредиту, що стверджується відповідною довідкою від 16.07.2019 року.П.п. 3.3.2 кредитного договору передбачено, що за користування кредитом позивач має сплачувати щомісячні проценти, які обчислюються від суми кредиту та нараховуються щомісячно. Відповідно до п.п. 6.1.1.2 у другу чергу сплачуються прострочені щомісячні проценти. Також, позивач вказує, що 26.09.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення права вимоги № 20190626, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» відступило на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги за кредитним договором № 4811476713, укладений з [PERSON] . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.07.2020 року стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором № 4811476713 від 14.11.2016 року, у розмірі 34 383,23 грн. Вказаним судовим рішенням встановлено, що щомісячні відсотки, плата за які встановлена п.п. 3.3.2 та п.п. 6.1.1.2 кредитного договору є платою за управління кредитом, та є незаконними. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що положення п.п. 3.3.2 та п.п. 6.1.1.2 кредитного договору є несправедливими в силу вимог ст.ст. 11, 18 Закону України «про захист прав споживачів», відтак, наявні передбачені законом підстави для визнання таких положень договору недійсними. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.08.2020 року цивільну справу передано до Голосіївського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю.(а.с. 22) Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23.09.2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. (а.с. 28) Відповідач не скористався правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України, та не направив відзив на позов. Від третьої особи ТОВ "Фінансова компанія "Центр Фінансових Рішень" до суду надійшли письмові пояснення щодо правомірності укладеного договору кредиту та відповідності його умов положенням закону. Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, надходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 14.11.2016 року позивачем [PERSON] підписано заяву № 4811476713 від 14.11.2016 року на отримання кредиту від ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», якою надано згода, що вказана заява разом з умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» становлять кредитний договір. Згідно вказаної заяви, сума кредиту становить 27 135,35 грн.; строк надання кредиту - 36 місяців; сукупна вартість кредиту: початковий процент - 2%; щомісячні проценти - 3,19 %; річні проценти - 11,99 %; щоденна пеня - 0,3. Згідно довідки ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» № 3482734 від 16.07.2019 року, станом на 26.06.2019 року у [PERSON] сплачено на виконання умов кредитного договору грошові кошти у розмірі 23 100 грн., з яких річні проценти - 3 415,66 грн., щомісячні проценти - 12 112,24 грн., тіло кредиту - 7 572,10 грн. 26.09.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення права вимоги № 20190626, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» відступило на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги за кредитним договором № 4811476713, укладений 14ю11ю2016 року з [PERSON] . Матеріали цивільної справи містять копію рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.07.2020 року, яким позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» задоволено частково, стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 4811476713 від 14.11.2016 року у розмірі 34 383, 23 грн. Вказаним вище судовим рішення встановлено, що нарахована заборгованість у розмірі 14 978,46 грн. за щомісячними процентами (платою за управління кредитом) за кредитним договором, є незаконним, внаслідок чого судом відмолено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] заборгованості з плати за управління кредитом у вказаному розмірі. За положеннями п.п. 3.3.2 кредитного договору, щомісячні проценти - обчислюються від суми кредиту та нараховуються щомісячно. Згідно п.п. 6.1.1.2 кредитного договору, у другу чергу сплачуються прострочені щомісячні проценти. Як встановлено судом раніше, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.07.2020 року, встановлено, що нараховані щомісячні проценти відповідно до підпунктів 3.3.2 та 6.1.1.2 кредитного договору, є платою за управління кредитом. За змістом положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень абзацу 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Крім того, за змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цьогоЗакону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у справі № 695/3474/17 від 17.12.2018 року, Постанові Верховного Суду у цивільній справі № 666/4957/15-ц від 20.02.2019 року. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. За вказаних встановлених судом обставин, суд надходить до висновку про те, що умови підпунктів 3.3.2 та 6.1.1.2 кредитного договору № 4811476713 від 14.11.2016 року, є несправедливими, суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), а тому відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вказані умови договору є недійсними з моменту укладення кредитного договору. Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст.216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Аналіз частини першої статті 216 ЦК України свідчить про те, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, що в свою чергу полягає у поверненні кожної із сторін правочину другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування - реституція. Виходячи зі змісту реституції в зобов`язально-правових відносинах захисту права власності, її метою є поновлення того майнового становища сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину. Ставлячи за мету поновлення майнового становища сторін, реституція покликана виконувати, насамперед, правовідновлювальну функцію. Вона як один із засобів захисту права власності настає за порушення права власності іншої особи, що спричиняє негативні наслідки майнового характеру, аналогічно наслідкам недійсного правочину. Відновлювальний характер порушеного становища обох явищ, обумовлює необхідність визначити, чи належить реституція до мір цивільно-правової відповідальності, а якщо ні - визначити її місце в системі правоохоронних відносин власності. Незважаючи на однакову мету, яку покликані виконувати реституція та цивільно-правова відповідальність, вони є зовсім різними юридичними явищами. Реституція є найбільш прийнятним засобом захисту права власності за недійсним правочином, який відповідає і приватноправовим засадам, і справедливості. Згідно довідки ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» № 3482734 від 16.07.2019 року, станом на 26.06.2019 року [PERSON] сплачено на виконання умов кредитного договору № 4811476713 від 14.11.2016 року грошові кошти щомісячні проценти за управління кредитом у розмірі 12 112,24 грн. Відтак, суд надходить до висновку по стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 12 112,24 грн. на підставі ст. 216 ЦК України. Питання про розподіл судових витрат вирішити в порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved