Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати договори дарування житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер [NUMBER], для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться в [ADDRESS], укладений 11 жовтня 2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Овруцького районного нотаріального округу Кушнерчук О.М. та зареєстрований в реєстрі за №1608 та №1609 недійсним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Овруцького районного нотаріального округу Кушнерчук О.М. від 11.10.2017 року №31810610 та №31811235 про реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер [NUMBER] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться в [ADDRESS], мотивуючи тим, що відповідач скористався її (позивачки) юридичною необізнаністю, психологічним та фізичним станом, вона є особою похилого віку та потребує матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність відповідачу лише за умови заповітного розпорядження або укладення договору довічного утримання її, на тих умовах, що належний їй на праві власності житловий будинок та земельна ділянка при наданні їй при житті належного догляду могли перейти у власність відповідачу після її смерті. В судовому засіданні позивач та її представник заявлений позов підтримали. Відповідач та його представник позов не визнали просять суд в його задоволенні відмовити. Третя особа вважає позов безпідставним,а тому просить суд відмовити в його задоволенні . Вислухавши пояснення позивачки, відповідача, їх представників, третьої особи,свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. У відповідності до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до положень ч.1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч.2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що за договором дарування від 11 жовтня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Овруцького районного нотаріального округу Кушнерчук Ольгою Миколаївною та зареєстрованим в реєстрі за №1608, позивачка [PERSON] безоплатно передала у власність відповідачу [PERSON], а той прийняв в дар на праві приватної власності житловий будинок, розташований в [ADDRESS]. П.8 даного договору передбачено, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладання договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. В п.9 зазначається, що сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються дарування житлового будинку. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання цього договору не матимуть правового значення (а.с.4,6). Також за договором дарування від 11 жовтня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Овруцького районного нотаріального округу Кушнерчук Ольгою Миколаївною та зареєстрованим в реєстрі за №1609, позивачка [PERSON] безоплатно передала у власність відповідачу [PERSON], а той прийняв в дар на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,2500 га., кадастровий номер [NUMBER], для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться в [ADDRESS]. П.7 даного договору передбачено, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладання договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. В п.8 зазначається, що сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються дарування земельної ділянки. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання цього договору не матимуть правового значення (а.с.5). На підставі даних договорів дарування за відповідачем [PERSON] 11 жовтня 2016 року було зареєстроване право приватної власності на вказані будинок та земельну ділянку (а.с.6-7). Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Договір дарування є одностороннім правочином, який за загальним правилом не створює будь-яких обов'язків для обдаровуваного. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Підстави для визнання договорів недійсними визначені ЦК України. Такі підстави є спільними при визнанні недійсним будь-якого правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України правочин є недійсним у разі недодержання сторонами при його укладанні вимог, що встановлені законом. Крім того, законом встановлено конкретні випадки, при настанні яких правочин може бути визнаний недійсним у судовому порядку. З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, при розгляді вимог про визнання договору дарування недійсним, предметом доказуванні в суді є те, що помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. В обгрунутвання своїх вимог щодо визнання договорів дарування недійсними позивачка посилається на те, що в силу свого похилого віку та потреби матеріальної допомоги вона бажала укласти з відповідачем заповідальне розпорядження або договір довічного утримання та думала, що укладає саме цей договір, натомість з вини відповідача, який, користуючись її юридичною необізнаністю, похилим віком, станом здоров»я, ввів її в оману, уклав договори дарування. Однак, дані обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та суперечать зібраним по справі доказам, зокрема, в даних у судовому засіданні поясненнях [PERSON] вказувала на те, що взагалі не була в нотаріуса , а договори укладені без її відома. В подальшому визнала , що приходила в нотаріальну контору і підписувала спірні договори, але нотаріус їй не пояснювала значення укладеного правочину. Дані пояснення позивачем спростовуються поясненням нотаріуса , яка пояснила ,що роз»яснювала [PERSON] значення укладеного нею правочину з умовами якого позивач ознайомилась і власноручно підписала. Що позивач хотіла укласти саме договір дарування підтвердила у судовому засіданні свідок [PERSON] на той час секретар Гошівської сільської ради, яка пояснила , що до неї за місцем роботи приходила позивач з проханням посвідчити договір дарування її майна відповідачу , оскільки сільська рада посвідчує тільки заповіти, тому свідок направила [PERSON] до нотаріуса. Після чого позивач звернулась до знайомої [PERSON] яку попросила допомогти у підготовці документів для укладення договору дарування її майна відповідачу при цьому матеріальні затрати при оформленні документів взяла на себе позивач . Зібрані документи були передані нотаріусу, після цього нотаріус призначила час сторонам для укладання спірних договорів. Свідок [PERSON] та [PERSON] підтвердили , що позивач бажала укладення саме договору дарування майна відповідачу, оскільки пред його посвідченням говорила , що хоче щоб все майно після її смерті належало відповідачу і щоб нічого не досталось іншим родичам . На той час [PERSON] перебувала у дружніх стосунках з сином сестри якому також пропонувала подарувати будинок та землю , оскільки племінник відмовився, то за пропозицією останнього вона подарувала своє майно його сину. Так як на даний час позивач посварилась з сім"єю племінника та відновила відносини з сестрою, тому за рекомендацією останньої хоче розірвати укладений договір . Також пояснення [PERSON] спростовуються самими договорами дарування від 11 жовтня 2016 року, які викладено чітко, однозначно, без можливості їх двоякого розуміння, в договорах зазначено, що дарувальник та обдарований стверджують, що однаково розуміють значення і умови договорів та їй правові наслідки, підтверджують дійсність вільних намірів при їх укладанні, а також те, що ці договори не є фіктивними чи удаваними правочинами. На час укладання договорів дарування 11 жовтня 2016 року [PERSON] виповнилось повних 76 років (а.с.9), вона перебуває на « Д» обліку в Великофоснянській амбулаторії (а.с.11) як пояснила з цього приводу сама позивач,що вона хворіє на « давление». Вміє читати та писати, що підтверджується її власноручним підписом у оспорюваних договорах , жодних доказів, які б підтверджували наявність обставин, які б обмежували позивачку у можливості розуміти значення і умови договорів, а також потребу у зв'язку з віком чи станом здоров'я у догляді й сторонній допомозі, обману її відповідачем суду не надано. Таким чином судом встановлено, що позивачка [PERSON] на час вчинення оспорюваних правочинів мала намір на укладення саме договорів дарування, а не інших правочинів, оскільки послідовно та цілеспрямовано вчиняла дії направленні саме на укладення договорів дарування, тому не могла помилятися з приводу природи оспорюваних договорів та добре розуміла зміст прав та обов'язків, які у неї виникнуть на підставі таких договорів. Враховуючи встановлені під час розгляду обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених ст.229,230 ЦК України, для визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними, а тому визнає за необхідне в позові відмовити. При цьому суд не вважає за потрібне застосовувати до вимог позивачки строк позовної давності, який відповідно до ст.257 ЦК України складає три роки, про застосування якого просить відповідач, оскільки судом відмовлено в позові з інших підстав. Згідно з ч.2 ст.140 ЦПК України у разі відмови в позові інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed