Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-04 00:00:00

10 вересня 2020 року до суду з вищевказаною позовною заявою звернувся [PERSON] . На підтвердження позовних вимог вказав, що [INFO] помер батько позивача, [PERSON] . За свого життя він на Українській універсальній біржі уклав договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] . Договір зареєстровано в Лубенському МБТІ. Позивач є спадкоємцем майна померлого [PERSON] . Згідно спадкового договору, право власності на спірний будинок має спадкувати позивач [PERSON] . Разом з тим, приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Пазиничем Р.В. відмовлено у видачі свідоцтва на спадкове майно, з підстав того, що правовстановлюючий документ не відповідає вимогам ст.ст.47, 227 ЦК Української РСР, тобто відсутнє нотаріальне посвідчення договору. За таких обставин позивач не може реалізувати свої спадкові права, у зв`язку з чим звернувся до суду. Прохав суд визнати дійсним договір купівлі-продажу жилого будинку № НМ-13 від 13 лютого 1999 року, що укладений між [PERSON] , та [PERSON] та зареєстрований на Українській універсальній біржі та визнати за позивачем право власності на спірне спадкове майно. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 вересня 2020 року прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 листопада 2020 року здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеному провадження у розгляд справи за правилами загального провадження. У встановлений судом строк, відповідачі правом на подання відзиву не скористалися. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та прохав їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги визнали, не заперечували проти їх задоволення. Представник Миргородської міської ради в судове засідання не з`явився, до суду подав заяву в якій визнав позовні вимоги, розгляд справи прохав провести у його відсутність. Заслухавши пояснення позивача та відповідачів, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що 13 лютого 1999 року, між [PERSON] , та [PERSON] на Українській універсальній біржі було укладено договір купівлі-продажу. За умовами договору [PERSON] продав, а [PERSON] придбав жилий будинок по [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на вказаний житловий будинок зареєстровано 16.02.1999 в Лубенському МБТІ в реєстровій книзі №13 запис № 10 (а.с.8). [INFO] [PERSON] помер. В наслідок його смерті відкрилася спадщина, зокрема право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Позивач є спадкоємцем майна померлого [PERSON] . Згідно спадкового договору від 22 серпня 2020 року, право власності на спірний будинок має спадкувати позивач [PERSON] (а.с.12). Згідно відомостей ДКП «Миргоротехінвентаризація» право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (попередня адреса, [ADDRESS] ) зареєстровано за спадкодавцем, [PERSON] згідно договору купівлі- продажу № НМ-13 від 13 лютого 1999 року. Разом з тим, приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Пазиничем Р.В. відмовлено позивачу у видачі свідоцтва на спадкове майно, з підстав того, що правовстановлюючий документ не відповідає вимогам ст.ст.47, 227 ЦК Української РСР, тобто відсутнє нотаріальне посвідчення договору. Оцінюючи долучені докази окремо та у сукупності, суд приходить до висновку, що після укладення та реєстрації договору на товарній біржі сторони виконали усі умови договору. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року (в редакції, чинній на момент укладення договору) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. В той же час, суд встановив, що сторони договору не посвідчували його нотаріально, оскільки в його тексті вказано, що на момент укладення угоди даний договір зареєстрований на Українській універсальній біржі та подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Відповідно до вимог законодавства, яке діяло на час укладання спірної угоди, ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню, а підлягали реєстрації в органах технічної інвентаризації. В даному випадку державна реєстрація спірного майна здійснена у 1999 році. В ході судового розгляду встановлено, що спадкодавець є добросовісним учасником цивільних правовідносин і повністю виконав угоду, оскільки продавцю було передано гроші за будинок, а спадкодавець вступив у право володіння нерухомістю. Право власності на будинок зареєстровано у встановленому порядку на час укладення договору. Правонаступником продавця, [PERSON] , відповідачем [PERSON] підтверджується факт повного виконання сторонами умов договору. Оскільки правовідносини між сторонами договору виникли до набрання Цивільним Кодексом України 2004 року чинності і не мають продовжуваного характеру, та відповідно до ст.12 Закону України "Про власність", діючого на момент укладення договору купівлі-продажу, суд вважає, що спадкодавець, [PERSON] , у встановленому законом порядку набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] . Враховуючи правомірність набуття спадкодавцем права власності на спірний будинок, тому дане право може бути об`єктом спадкування. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Спадкування здійснюється за заповітом або законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до ст. 1278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. Відповідно до ч. 5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що позовні вимоги грунтуються на законі, а відповідачами позов визнано, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню. В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд,

Outcome: approved