Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-07 00:00:00

04 вересня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб, зареєстрований з відповідачем 23 січня 2000 року Максимівською сільською радою Козелецького району Чернігівської області, актовий запис № 01, мотивуючи свої вимоги тим, що спільне життя не склалось, спільне господарство не ведеться, вони фактично припинили шлюбні відносини з 03 липня 2015 року, подальше спільне життя вважає неможливим. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, пояснивши, що примирення між ними не відбулось, вони не ведуть спільного господарства і в подальшому у неї відсутнє бажання проживати разом з відповідачем. Окремо зазначила, що відповідач з серпня по вересень 2015 року, в жовтні 2015 року та в грудні 2015 року перебував вдома, але у них постійно виникали сварки, вночі вона з дітьми не може спокійно спати, відповідач застосовує до неї фізичну силу, погрожує, вказує, що вона є його дружиною, в їх конфлікти постійно втручаються правоохоронні органи. Підтвердила, що в дійсності зберегти сім»ю вже не вийде. Відповідач позов не визнав та вважав, що можливо ще зберегти сім»ю, не заперечував, що в серпні, жовтні та грудні 2015 року перебував вдома, пояснивши, що дійсно у них виникали сварки, позивач не бажає миритись та зраджує його. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, що зареєстрований 23 січня 2000 року Максимівською сільською радою Козелецького району Чернігівської області, актовий запис № 01. ( а.с.3) Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.4-5). Сімейним Кодексом України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Дружина та чоловік зобов"язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім"ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби та взаємодопомоги ч.1 ст.55 СК України. Відповідно до ч.3 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Судом вжито заходів до примирення подружжя шляхом надання строку на примирення, але після спливу двох місяців примирення між подружжям не відбулось, позивачка наполягає на розлученні та не бажає примирятись і проживати в подальшому разом з відповідачем, про що вона неодноразово категорично заявляла в судовому засіданні. В ході судового розгляду судом встановлено, що спільне проживання є нестерпним для подружжя, ними постійно вчиняються сварки в присутності дітей, відповідач, хоча і перебуває в зоні проведення АТО, однак значний час також проводить вдома і у разі спільної згоди подружжя, навіть протягом такого часу, можливе примирення, яке між сторонами не відбулось, а отже суд приходить до висновку, що між сторонами втрачені почуття взаємопорозуміння та поваги, на яких базуються шлюбні відносини, шлюбні стосунки припинились з липня 2015 року та протягом часу розгляду даної справи з вересня 2015 року відносини між подружжям не відновились, а отже перебування у шлюбі носить формальний характер і примирення між подружжям неможливо. Подальше надання строку на примирення суперечило б інтересам позивача та інтересам дітей, які кожного дня спостерігають неприязні стосунки між батьками, а [PERSON] зазнає по відношенню до себе дії фізичного та психологічного характеру. У відповідності до ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв»язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. На час розгляду справи позивач не виявила наміру відновлювати своє дошлюбне прізвище. На підставі викладеного,

Outcome: approved