Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-22 00:00:00

В березні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому уточнивши позовні вимоги просив визнати негативну інформацію, поширену про нього на веб-сайті Чернігівської загальнополітичної газети [INFO] в статті під назвою „[INFO]", а саме інформацію, наведену в наступних цитатах: "ПП Мирненський паливний склад" і його директор [PERSON] виявився пов'язаним партнером давнього друга [PERSON] - [PERSON], власника сумнозвісної фірми ПП "ПІК-ІНВЕСТ", яка до речі теж приймала участь в цих торгах"; "Виявляється, що [PERSON] і [PERSON] є фігурами номінальними і повністю підпорядковуються ватажку луганської банди "Привид" [PERSON] у питанні транспортування з окупованого Донбасу вугілля на такий же окупований Крим"; "Разом же упродовж останніх років [PERSON] і [PERSON] "розписували тендери" на Сумщині, в Херсоні та Дніпропетровську. Тепер склад з Херсонщини поставлятиме криваве паливо з нелегальних копанок сепаратистів і на Чернігівщину по добре протоптаній стежці [PERSON] і [PERSON]" недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та шкодить діловій репутації; а також просив зобов'язати власника веб-сайту Чернігівської загальнополітичної газети [INFO] - [PERSON] навести спростування розміщеної на сторінках веб-сайту недостовірної інформації шляхом розміщення на цьому ж сайті в розділі Економіка/Регіон відповідного спростування та принести публічні вибачення. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 травня 2015 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що наведені «особливості» доступу до інформації, що розміщена в мережі Інтернет і є доказом розповсюдження відповідачем негативної інформації, яка міститься в статті під назвою « [INFO]" в розділі Економіка/Регіон на сайті Чернігівської загальнополітичної газети « [INFO]. Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на роз'яснення надані в ч. 2 п. 15 Постанові Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно яких сам факт розміщення негативної інформації в мережі Інтернет є доказом її поширення. На думку апелянта, суд першої інстанції порушив ст.ст. 5, 10 ЦПК України та ухвалив оскаржуване рішення без його участі, не відклав розгляд справи для того, щоб вислухати особисті пояснення позивача щодо поширення відповідачем негативної інформації. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині підстав відмови в задоволенні позову, виходячи з наступного. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що тягар доказування поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб, покладається на позивача. Позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме поширення відповідачем про нього негативної інформації. При цьому роздруківку тексту, що міститься в матеріалах справи не можна вважати допустимим доказом, оскільки вона не містить будь-яких реквізитів, що свідчили б про поширення такої інформації. Проте, такий висновок суду щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону, яким регулюються спірні правовідносини, враховуючи наступне. Згідно зі ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відділом освіти Ніжинської районної державної адміністрації Чернігівської області було проведено тендер по закупівлі кам'яного вугілля марки ДГ (13-100) переможцем якого є Приватне підприємство «Мирненський паливний склад». Вказане підприємство є юридичною особою та включене до Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Його директором призначено [PERSON]. ( а.с.6,7,17,18) [INFO] року в мережі Internet на сайті Чернігівської загальнополітичної газети [INFO] була розміщена стаття під назвою «[INFO]". В даній статті, зокрема, зазначено таке: "ПП Мирненський паливний склад" і його директор [PERSON] виявився пов'язаним партнером давнього друга [PERSON] - [PERSON], власника сумнозвісної фірми ПП "ПІК-ІНВЕСТ", яка до речі теж приймала участь в цих торгах"; "Виявляється, що [PERSON] і [PERSON] є фігурами номінальними і повністю підпорядковуються ватажну луганської банди "Привид" [PERSON] у питанні транспортування з окупованого Донбасу вугілля на такий же окупований Крим"; «Разом же упродовж останніх років [PERSON] і [PERSON] "розписували тендери" на Сумщині, в Херсоні та Дніпропетровську. Тепер склад з Херсонщини поставлятиме криваве паливо з нелегальних копанок сепаратистів і на Чернігівщину по добре протоптаній стежці [PERSON] і [PERSON]».( а.с.9-12) Власником веб-сайту Чернігівської загальнополітичної газети [INFO] є [PERSON]. ( а.с13-16) Згідно ст. 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, свобода вираження поглядів і отримання інформації є практично необмеженою. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 30 Закону України „Про інформацію", ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст.34 Конституції України, а також закріплене в ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., яка відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27 лютого 2009 року юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а). поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б). поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в). поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г). поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням іншого засобу масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ч.2 ст. 22 Закону України «Про інформацію» засоби масової інформації - засоби, призначені для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації. В розумінні статті 1 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» під друкованими засобами масової інформації (пресою) в Україні розуміються видання, які виходять під постійною назвою, з періодичністю один і більше номерів (випусків) протягом року на підставі свідоцтва про державну реєстрацію. Зразки свідоцтв затверджені постановою КМУ від 17.11.1997 року №1287 «Про державну реєстрацію друкованих засобів масової інформації, інформаційних агентств та розміри реєстраційних зборів». Чинне законодавство не містить визначення поняття яке відповідає засобам масової інформації в мережі Інтернет, а також спеціального нормативно-правового акту, який би визначав їх статус, порядок створення та засади діяльності. Найчастіше для визначення зазначеного поняття застосовують словосполучення: «Інтернет - засоби масової інформації», «засоби масової інформації в мережі Інтернет», «Інтернет - видання», «електронний засіб масової інформації», «електронні видання», «електронний журнал» та «веб-ресурс сегмента Інтернет». Отже обов'язковою умовою діяльності в Україні засобів масової інформації є їх державна реєстрація (стаття 11 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні»). Іншими словами, діяльність засобів масової інформації в Україні можлива лише після отримання встановлених законодавством дозволів. З огляду на наведене, можна стверджувати про те, що діяльність Інтернет видань як засобів масової інформації можлива виключно після їх добровільної (оскільки обов'язкова їх реєстрація законом не визначена) державної реєстрації як ЗМІ. Таким чином засобом масової інформації можна вважати лише видання (в тому числі і в мережі Інтернет), яке отримало свідоцтво про державну реєстрацію друкованого засобу масової інформації. Матеріали справи не містять даних про те, що веб-сайт Чернігівської загальнополітичної газети [INFO], на якому було розміщено недостовірну інформацію, а саме статтю під назвою «[INFO]", зареєстрований як засіб масової інформації. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких необхідно встановити та зазначити в позові. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК України в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону «Про пресу», стаття 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. З аналізу вищезазначеної постанови Пленуму вбачається обов'язкове врахування положень Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. У названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Таким чином, апеляційний суд вважає, що розміщення в мережі Internet на сайті Чернігівської загальнополітичної газети [INFO] статті під назвою «[INFO]" не може розцінюватися як поширення неправдивих відомостей, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, навпаки, відомості хоча і містять негативну інформацію щодо позивача [PERSON], проте поширена відповідачем інформація є оціночним судженням відповідача, вжиті відповідачем цитати не є брутальними або непристойними, а також не є такими, що принижують честь і гідність позивача. Вказана стаття пов'язана з критикою проведення тендеру державною установою, витратою державних коштів, а отже приймаючи участь у конкурсі позивач повинен усвідомлювати, що вказаний тендер може підлягати ретельному громадському контролю і потенційно може зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як представники влади виконували або виконують свої функції. Крім того, в коментарях до вказаної статті саме і вказувалось саме про дії керівника відділу освіти при проведенні тендеру. Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити в частині підстав відмови в задоволенні позову, у зв'язку з порушенням судом норм матеріального права. Доводи апелянта про розгляд справи без його участі , а також про те, що суд не вислухав його особисті пояснення щодо поширення відповідачем негативної інформації, є такими, що не заслуговують на увагу, скільки в матеріалах справи міститься особиста заява про розгляд справи у його відсутність.

Outcome: partial