Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

07.03.2017 року [PERSON] звернувся до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON], третя особа - Орган опіки та піклування Торецької міської ради, про позбавлення права користування жилим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що знаходиться в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 30.08.2003 року, актовий запис №156. Позивач є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] Право власності на квартиру підтверджується договором купівлі-продажу від 23.03.2015 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Бюро технічної інвентаризації м.Торецька (Дзержинська) Донецької області від 05.04.2005 року №6914561. [PERSON], [INFO], разом із малолітнім сином - [PERSON], [INFO], були зареєстровані за зазначеною вище адресою 25.07.2005 року. Пізніше за цією ж адресою був зареєстрований другий малолітній син подружжя - [PERSON], [INFO]. У 2014 році [PERSON] разом із двома малолітніми дітьми з'їхала із займаного приміщення за адресою: [ADDRESS] та покинула межі території України. Позивач неодноразово наполягав на тому, щоб дружина разом із малолітніми дітьми виписалася з вищезазначеної квартири, оскільки вже більше двох років за даною адресою не проживає, комунальні послуги не сплачує, поточні ремонти не проводить, фактично проживає за іншою адресою. Проте, відповідач на прохання позивача щодо добровільної виписки з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] не відреагувала. Будь-які домовленості щодо збереження за відповідачем житлової площі на період не проживання між сторонами відсутні. Визнання [PERSON], [INFO], а також, малолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO],такими, що втратили право користування житловим приміщенням, необхідно позивачу для зняття останніх з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] Уповноважений представник позивача - [PERSON], яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 02.07.2014 року, у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. письмову заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, заявлені позовні вимоги визнає повністю, просить суд їх задовольнити у повному обсязі. Окрім іншого, в письмовій заяві відповідач пояснила, що вона разом із дітьми на теперішній час проживає в двокімнатній квартирі площею 48,8 кв.м за адресою: [ADDRESS] яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 01.12.2016 року, про що в Єдиному державному реєстрі прав на нерухоме майно та угод з ним 08.12.2016 року зроблено реєстраційний запис №67-67/001-67/001/102/2016-9756/2. У судовому засіданні приймав участь орган опіки та піклування Торецької міської ради, залучений до участі у справі в якості третьої особи ухвалою суду від 06.06.2017 року з метою уникнення порушення прав малолітніх дітей. В письмовій заяві від 08.06.2017 року третя особа просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Також, згідно зі ст.136 ЦПК України, до участі у справі в якості свідків, за відповідною заявою уповноваженого представника позивача [PERSON] від 06.06.2017 року, були залучені гр.[PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Отже, вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного: Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В свою чергу, в п.34 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року роз'яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Окрім того, в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16, за порівняльним аналізом ст.ст.383, 391, 405 ЦК України та ст.ст.150, 156 у поєднанні зі ст.64 ЖК України, Верховний Суд України дійшов висновку, що положення ст.ст.383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення ст.405 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Таким чином, за встановлених фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі, слід застосовувати положення ст.405 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК України. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В свою чергу, ч.4 ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.ч.1,4 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме дружина (чоловік), їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням у випадку, якщо останні продовжують проживати в займаному житловому приміщенні. Як встановлено судом, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.03.2015 року є власником квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Бюро технічної інвентаризації м.Торецька (Дзержинська) від 05.04.2005 року №6914561, власником квартири є [PERSON] (а.с.12). Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 30.08.2003 року, актовий запис №156, [PERSON] (позивач) знаходиться з відповідачем ([PERSON] Анатолієвною) в зареєстрованому шлюбі (а.с.9), від якого мають двох малолітніх дітей - синів [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15.09.2004 року, актовий запис №212, та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 01.03.2011 року, актовий запис №70 (а.с.13,14). Станом на час звернення із позовом, в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Даний факт підтверджений довідкою про склад сім'ї № б/н від 21.02.2017 року, виданою КП «Торецьккомсервіс» (а.с.16) та інформацією виконавчого органу Торецької міської ради про місце реєстрації вх.№1348-02/15 від 10.04.2017 року (а.с.16, 22). В той же час, як вбачається з наявних у справі доказів, відповідач - [PERSON] разом із дітьми - [PERSON] та [PERSON], з липня 2014 року за місцем своєї реєстрації, а саме, за адресою: [ADDRESS], не проживає, комунальні платежі не сплачує, спільне господарство з позивачем у справі не веде (докази зворотного - відсутні). Даний факт підтверджений Актом вуличного комітету №б/н від 20.02.2017 року, в якому зазначено, що [PERSON], [INFO], разом із дітьми - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], з липня 2014 року до теперішнього часу за адресою своєї реєстрації ([ADDRESS]) не проживають, оскільки виїхали на постійне місце проживання до Російської Федарації. (а.с.15). Окрім того, викладені в позові факти підтверджені у судовому засіданні під присягою свідками [PERSON] (сусідка заявника), [PERSON] (сусід заявника), [PERSON] (сусід заявника). Зокрема, зазначені вище свідки підтвердили той факт, що влітку 2014 року відповідач разом із малолітніми дітьми виїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації. За адресою: [ADDRESS] ані відповідач, ані малолітні діти - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], не проживають, до зазначеного житлового приміщення не з'являються. Місце проживання відповідача та дітей свідкам у справі не відоме. Разом з цим, як вже зазначалось вище, в нотаріально посвідченій письмовій заяві відповідач пояснила, що вона разом із дітьми на теперішній час проживає в двокімнатній квартирі площею 48,8 кв.м за адресою: [ADDRESS] яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 01.12.2016 року, про що в Єдиному державному реєстрі прав на нерухоме майно та угод з ним 08.12.2016 року зроблено реєстраційний запис №67-67/001-67/001/102/2016-9756/2. На підтвердження зазначеного вище факту відповідачем суду надано наступні документи: договір купівлі-продажу від 01.12.2016 року; витяг з єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно від 08.12.2016 року; страхове свідоцтво обов'язкового пенсійного страхування на ім'я [PERSON]; довідку з "УК ГРАЖДАНСТРОЙ" №229 від 22.02.2017 року щодо кількості зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS]; свідоцтво [NUMBER] про реєстрацію місця проживання за адресою:[ADDRESS] [PERSON], [INFO]; свідоцтво №5425 про реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] [PERSON], [INFO]. Також, слід зауважити, що залучений з метою уникнення порушення прав малолітніх дітей до участі у справі в якості третьої особи орган опіки та піклування Торецької міської ради в письмовій заяві від 08.06.2017 року просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. З огляду на викладені вище обставини справи та наявні у справі докази, суд дійшов висновку щодо доведеності факту відсутості за місцем своєї реєстрації[PERSON], [INFO], та малолітніх дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], за адресою реєстрації: [ADDRESS], з липня 2014 року, тобто, понад один рік, без поважних причин. Окрім того, під час прийняття рішення судом враховано відсутність заперечень щодо задоволення позову з боку органу опіки і піклування. Наведені вище обставини суд вважає достатніми правовими підставами для задоволення позову.

Outcome: approved