Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири (що знаходиться за адресою: [ADDRESS]), від 17.09.2015 р. №НАР 235969, укладений між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), та посвідчений приватним нотаріусом Васильківського нотаріального округу Київської області Бобковою І.О., а також скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на зазначену квартиру. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у оспорюваному договорі зазначено, що продавцю [PERSON] належить право власності на вказану квартиру на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області №362/2999/15-ц від 03.07.2015 р. Однак вказане рішення суду скасовано рішенням Апеляційного суду Київської області від 02.12.2015 р., тобто вказана квартира не належала продавцю. Окрім того, вказану квартиру позивач успадкувала за заповітом від її власника - [PERSON], що померла [INFO] р. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, зазначених в позовній заяві, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] до суду не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлялась належно. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти вимог позивача, просив в їх задоволенні відмовити. Вважає, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири сторонами договору були дотримані всі вимоги закону, продавець мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, право власності продавця на момент укладення договору було встановлене рішенням суду, що набрало законної сили, і було відповідним чином зареєстроване; скасованим вказане судове рішення було вже після укладення вказаного договору, тому жодних об'єктивних причин для визнання цього договору недійсним немає. Також вважає, що позивач обрала невірний спосіб захисту своїх прав. Треті особи в судове засідання не з"явилися, про день, час і місце слухання справи судом повідомлені належно. Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області 17.09.2015 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру під номером [ADDRESS]. Відповідно до п. 2 Договору, квартира, що відчужується за цим договором, належить Продавцю - [PERSON] на підставі рішення Васильківського міськраойнного суду Київської області у справі №362/2999/15-п від 03.07.2015 р. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області 10.08.2015 р., реєстраційнй номер об'єкта нерухомого майна: 716240132107, номер запису про право власності: 11025224. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області №362/2999/15 від 03.07.2015 р., в цивільній справі за позовом [PERSON] до Васильківської міської ради Київської області про визнання дійсною біржової угоди купівлі-продажу нерухомості та визнання права власності на квартиру, - позов задоволено; визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири № Р.Д. 7920/667 від 27.01.1998 р., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; визнано за [PERSON] право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Зазначене рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03.07.2015 р., на яке послався нотаріус як на підставу виникнення права власності [PERSON] на вказану квартиру, скасовано рішенням Колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 02.12.2015 р. № 362/2999/15-ц, та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено. Тобто, оспорюваний правочин було вчинено 17.09.2015 р., під час його посвідчення нотаріусом було встановлено, що право власності продавця зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційноюслужбою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області 10.08.2015 р. на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03.07.2015 р., яке було скасоване рішенням Апеляційного суду Київської області №362/2999/15-ц 02.12.2015 р., тобто вже після укладення оспорюваного правочину. Таким чином, суд приходить до переконання, що відповідач [PERSON], як покупець квартири на момент придбання останньої, тобто станом на 17.09.2015 р., об'єктивно не знала та не могла знати про те, що існують перешкоди правового характеру щодо придбаної нею за відплатним договором спірної квартири, оскільки рішення суду, яким визнано право власності продавця [PERSON], було скасовано після укладення даного договору купівлі-продажу. Тобто, в силу диспозиції ч. 1 ст. 388 ЦК України відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем, і вказані обставини не спростовані позивачем жодними належними та допустимими доказами в ході розгляду справи. Крім того, як на підставу для визнання недійсними оспорюваного правочину, позивач посилається на відсутність у [PERSON] на момент його укладення повноважень щодо володіння, користування та розпорядження спірною квартирою. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Проаналізувавши всі необхідні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину (договору купівлі-продажу нерухомого майна квартири від 17.09.2015 р.), суд приходить до висновку, що в момент укладення оспорюваного правочину сторонами зазначеного правочину, тобто продавцем та покупцем, були дотримані всі необхідні та істотні умови, встановлені чинним законодавством України, для укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна квартири від 17.09.2015 р. Зокрема, сторонами оспорюваного правочину досягнуто згоди щодо предмету договору (квартири [ADDRESS]) та узгоджена ціна зазначеного нерухомого майна, що визначена згідно Звіту про оцінку майна в розмірі 87602 грн., яку покупцем сплачено до підписання договору (п. 4 договору). Таким чином, перехід права власності на спірну квартиру між сторонами правочину відбувся на підставі відплатного договору в установленому законом порядку. Сторони правочину на момент укладення оспорюваного правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності для здійснення відповідних дій, пов'язаних з відчуженням спірної квартири, волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, а також сторонами була отримана й вимога щодо належної форми правочину, зокрема, складення у письмовій формі, нотаріального посвідчення та державної реєстрації права власності на квартиру, а тому суд приходить до висновку, що оспорюваний правочин був укладений із дотриманням усіх положень чинного законодавства України та не суперечить їм, у зв'язку із чим були відсутні жодні обмеження для його посвідчення. Жодних допустимих та належних доказів, які б спростували вказані обставини, стороною позивача суду надано не було. Крім того, під час розгляду судом справи було з'ясовано, що квартира [ADDRESS] на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12.07.2016 р. належить на праві приватної власності [PERSON], право власності зареєстровано за №30750931 від 02.08.2016 р., що стверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.11.2016 р. (а.с.87). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на ч. 1 ст. 215 ЦК України як на підставу недійсності вказаного вище договору купівлі -продажу. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1,2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до ст.10 Цивільного процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 4 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до п.п.4,10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини пятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсними, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов' язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. При цьому юридично важливою обставиною є доведення факту добросовісності чи недобросовісності набувача майна. Відповідно до п. 8 ч. 2 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», виходячи зі змісту ст. 330 ЦК України, добросовісний набувач набуває право власності на майно і в тому разі, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Аналіз практики застосування судами ст. 16 ЦК України Верховного Суду України за результатами перегляду судових рішень в порядку виключного провадження чітко визначив: «Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.» Аналогічна правова позиція зазначена в аналогічній справі постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 р. за № 6-95цс13. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1/ було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2/ було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3/ вибуло з володіння власника, або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто, згідно ст. 388 ЦК України набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Таким чином, набувач є недобросовісним, якщо річ набута ним злочинним шляхом. За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Права особи, яка вважає, що вона повинна бути власником спірного майна не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсними правочинів, стороною в яких така особа не є, тобто, із застосуванням правового механізму, встановленого ч. 2 ст. 216 ЦК України, незалежно від того, чи відповідають спірні правочини закону в розумінні ст.ст. 203,215 ЦК України, оскільки результатом задоволення такого позову є застосування наслідків недійсності правочину, які стосуються сторін правочинів і не поширюються на права позивачів, які вважають, що саме вони повинні бути власниками спірного майна, не будучи стороною оспорюваного ними правочину. Статтею 12 ЦК України та п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що добросовісність набувача презюмується, а отже, факт добросовісності набувача не потребує додаткового встановлення його судом або підтвердження будь-яким іншим способом. Добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до п.21,22 Постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. Уразі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами ст. ст. 387,388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами ст. ст. 387,388 ЦК України. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача. Якщо в такій ситуації пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені ст.ст. 387,388 ЦК України. У зв'язку з цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Таким чином, оскільки позивач вимогу про повернення майна з чужого незаконного володіння не заявляв, позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не вірно обрано передбачений п. 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України спосіб захисту своїх прав. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Таким чином, вказане стосується лише сторін договору купівлі-продажу, а не інших осіб, якою в даному випадку є позивач, а тому посилання позивачів на ст. 230 ЦК України не можуть бути підставою для задоволення їх вимог про визнання правочину недійсним. Оцінюючи у сукупності вказані вище обставини, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання недійсними вказаного правочину, а саме договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], від 17.09.2015 р. №НАР 235969, укладеного між [PERSON].(продавець) та [PERSON] (покупець), та посвідченого приватним нотаріусом Васильківського нотаріального округу Київської області Бобковою І.О., тому у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed