Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

У вересні 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ТОВ "Науково-Технічний Центр Вітроенергетики" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, грошових коштів за прострочення грошового зобов'язання та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 01.10.2009 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем та обіймала посаду фінансового директора ТОВ "Науково-Технічний Центр Вітроенергетики". 31.03.2014 року позивач була звільнена за власним бажанням за ст.38 КЗпП України згідно наказу №1-0000000005. Позивач стверджувала, що в порушення вимог ст.116 КЗпП України відповідач при звільненні не виплатив всіх сум, що належать позивачу, та не здійснив остаточний розрахунок. Станом на день звернення до суду заборгованість відповідача по заробітній платі та розрахунку при звільненні становить 96880,93 грн. Крім того, відповідач відповідно до вимог ст.117 КЗпП України має сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день його фактичного розрахунку. За розрахунками позивача відповідач має сплатити на її користь 101939,16 грн., виходячи з середньої заробітної плати та кількості днів за весь період затримки виплат. Окрім цього, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь 18251,36 грн. за прострочення грошового зобов'язання. Також позивач, посилаючись на вимоги ст.237-1 КЗпП України просила стягнути з відповідача на її користь завдану моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10.06.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11.12.2015 року, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.02.2016 року судові рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовані в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, справа в цій частині позовних вимог передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивач подала заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просила позов задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання свого представника суд не повідомив. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 01.10.2009 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем та обіймала посаду фінансового директора ТОВ "Науково-Технічний Центр Вітроенергетики". 31.03.2014 року позивач була звільнена за власним бажанням за ст.38 КЗпП України згідно наказу №1-0000000005. Вказані обставини знайшли своє об'єктивне підтвердження наданими письмовими доказами по справі (а.с.43, 44, 142-143). Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За приписами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Під час розгляду справи по суті, судом встановлено, що відповідач в день звільнення не здійснив виплату позивачу заборгованості по заробітній платі. Відповідно до виписки банківської установи від 10.09.2014 року №594 на розрахунковий рахунок [PERSON] перераховано кошти в розмірі 12513,89 грн. із заробітної плати за серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2013 року та січень, лютий, березень 2014 року. З цих підстав, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про відсутність станом на час розгляду справи у суді заборгованості відповідача перед позивачем із заробітної плати. Відповідно до вимог ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У відповідності до положень ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Згідно з висновками Верховного Суду України від 01.07.2014 року, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 Цивільного процесуального кодексу України, за І півріччя 2014 року, невиконання роботодавцем вимог ст.116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст.117 зазначеного Кодексу й моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, у тому числі й за рішенням суду (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22.01.2014 року у справі №6-159цс13). Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені ст.116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 зазначеного Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від такої відповідальності (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29.01.2014 року у справі №6-144цс13). Крім того, слід зазначити, що відповідно до вимог ст.34 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадку порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 21.05.2014 року у справі №6-43цс14, компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст.34 Закону України "Про оплату праці", Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 року №1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.1999 року №692), підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок). Відповідно до п.п.2,3 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Згідно з п.3 згаданої постанови усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Згідно з п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Відповідно до наданого відповідачем розрахунку, середньоденна заробітна плата позивача становить 126,79 грн. Станом на час розгляду справи заборгованість по заробітній платі у повному обсязі позивачу не виплачена. Як вказує позивач, середній заробіток, який повинен сплатити відповідач за весь час затримки (804 дні) по день пред'явлення позову до суду складає 101939,16 грн. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрат нормальних життєвих зв'язків і вимагають у нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В обґрунтування позовних вимог в цій частині позивач зазначила, що неправомірними діями відповідача їй було завдано моральну шкоду, яка полягає у втраті нормальних життєвих зв'язків, спокою, що потребує від неї докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнала [PERSON], виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у сумі 2000,00 грн. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 101939,16 грн. та 2000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Згідно зі ст.88 ЦПК України суд присуджує з відповідача судовий збір у сумі 1262,99 грн. в дохід держави. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.116,117,237-1 КЗпП України, Закону України "Про оплату праці", Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100,

Outcome: partial