Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-26 00:00:00

11.01.2020 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] з наступними вимогами: визнати за ним в порядку набувальної давності право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування зазначив, що 10.08.2001 [PERSON] подарувала йому 1/2 частину квартири [ADDRESS] . У квітні 2004 року він вселився у вказану квартиру, де мешкає постійно до теперішнього часу, сплачує комунальні платежі, здійснює ремонтні роботи, тощо. Про те, що власником іншої 1/2 частини квартири є [PERSON] , дізналася з довідки КП "Зміївське бюро технічної інвентаризації, землевпордякування, містобудування та архітектури", отриманої 08.01.2020 на запит адвоката. Однак, [PERSON] з 2002 року у квартирі не проживає, про її технічний стан не цікавиться, оплату комунальних послуг не здійснює. Враховуючи, що він тривалий час відкрито, безперевно, добросовісно володіє 1/2 частиною вказаної квартири, а відповідач взагалі не приймає участі в утриманні житла, вважає, що набув право власності на 1/2 квартири в порядку набувальної давності. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, від представника позивача Браславської О.А. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, без фіксування судового процесу технічними засобами фіксування, на задоволенні позовної заяви наполягає. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином через оголошення про виклик в судове засідання, розміщене на сайті Судової влади, про поважність причин неявки в судове засідання не повідомила, відзиву на позовну заяву не подавала. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою представника позивача, наданою ним у письмовій заяві про розгляд справи без його участі, вважає за можливе розглянути справу за відсутності належно повідомленого про судове засідання відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Згідно договору дарування квартири, посвідченого 10.08.2001 державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори, [PERSON] прийняв у дар 1/2 частину квартири [ADDRESS] (а. с. 7). З довідки КП "Зміївське бюро технічної інвентаризації, землевпордякування, містобудування та архітектури" № 1007 від 08.01.2020 вбачається, що квартира [ADDRESS] належала в 1/2 частці [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане Зміївською державною нотаріальною конторою 10.03.2002 р-р № 1-425 (1/4 ч), зареєстрованого в КП "Зміївське БТІ" 11.03.2001 в кн. 27-2455 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане Зміївською державною нотаріальною конторою 10.03.2001 р.р № 1-427 (1/4 ч.), зареєстрованого в КП "Зміївське БТІ" 11.03.2001 в кн. 27-2455; в 1/2 частці [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Зміївською державною нотаріальною конторою 10.08.2001 р-р № 1-1647, зареєстрованого в КП "Зміївське БТІ" 15.08.2001 в кн. 27-2455 (а.с. 24) З листа начальника Зміївського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 13.02.2020 за вих. № 365-22.23-04.01 вбачається, що за період з 2013 року по теперішній час актового запису про смерть [PERSON] , [INFO] , по Зміївському району Харківської області не виявлено (а.с. 52) З довідки Комсомольского селищного голови № 285/02-22 від 03.02.2020 вбачається, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не зареєстрована (а.с. 45) Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також, не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Судом встановлено, що позивач понад п`ятнадцять років відкрито, безперервно, добросовісно володіє 1/2 частиною квартири [ADDRESS] , на момент заволодіння майном [PERSON] не знав про власника 1/2 частини вказаної квартири. Про те, що власником є [PERSON] , він дізнався лише після отримання 08.01.2020, на запит адвоката, відповіді КП "Зміївське бюро технічної інвентаризації, землевпордякування, містобудування та архітектури". З червня 2004 року постійно мешкає у вказаній квартирі, здійснює оплату комунальних послуг за вказаною адресою, утримує майно. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , оскільки наявні передбачені законом правові підстави для визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири за набувальною давністю.

Outcome: approved