Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Орбіта» звернулося в суд з позовом до відповідачів, в якому з врахуванням уточнених позовних вимог просить визнати недійсним договір позики на суму 700 000грн., укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON], у зв'язку з його фіктивністю; стягнути з відповідача [PERSON] моральну шкоду в розмірі 50000 грн. та відповідача [PERSON] - 75 000 грн.; стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 30.03.2011 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ТзОВ «Орбіта» про звернення стягнення на майно товариства вартістю пропорційною частці його боржника [PERSON] у статутному капіталі товариства в рахунок погашення особистого боргу [PERSON] у межах суми 635 880 грн. шляхом виділення для погашення боргу частини приміщень трьох будівель площею 264 кв.м. по [ADDRESS], обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що останній не повернув йому 700 000грн., які були надані йому в позику. 15.06.2010 року Личаківським районним судом м.Львова видано судовий наказ №2н-4298/10 про стягнення з [PERSON] коштів в розмірі 700 000грн., 850грн. судового збору та 30грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, який був переданий на виконання Личаківському ВДВС ЛМУЮ. Постановою від 07.02.2011 року даний наказ повернуто стягувачу. Проте, згідно ст.149 ЦК України звернення стягнення на частину майна товариства, пропорційну частці учасника товариства у статутному капіталі, за особистими боргами учасника товариства допускається лише у разі недостатності у нього іншого майна для задоволення вимог кредиторів. Наявні в товаристві документи свідчать про те, що вступ відповідача [PERSON] у ТзОВ «Орбіта» та належність йому частки у статутному фонді товариства розміром 33% було вчинено незаконно і з порушенням чинного законодавства, оскільки питання про прийняття його членом товариства не розглядалося на загальних зборах учасників товариства, жодного внеску у статутний фонд товариства [PERSON] не вносив. У травні 2011 року останній відчужив своє нерухоме майно, а саме квартиру за адресою [ADDRESS] та гараж за адресою [ADDRESS]. Таким чином, договір позики є фіктивним, укладеним про «людське око», [PERSON] не мав наміру створити фактичні правовідносини позики, а був оформлений з метою заволодіти нерухомим майном товариства. Крім того, неправомірні дії відповідачів заподіяли значну шкоду діловій репутації позивача, оскільки незаконні вимоги [PERSON] відволікають працівників товариства від виконання своїх трудових обов'язків, порушують процес виробничої діяльності товариства, зумовили понесення товариством значних матеріальних витрат. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю із підстав, що викладені у позовній заяві та додатково пояснив, що доказом фіктивності договору позики є те, що відповідач [PERSON] переоформив все своє майно на дружину. Також, його діями порушено права ТзОВ «Орбіта», в зв'язку з тим, що відповідач [PERSON] звернувся з позовом про звернення стягнення на майно товариства, чим заподіяв моральну шкоду, оскільки підприємство працює лише на 40% та втратило велику частину клієнтів. Просить позов задоволити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов заперечив та пояснив, що 01.02.2009 року його було звільнено з посади комерційного директора ТзОВ «Орбіта», а в 2010 році він позичив гроші в розмірі 700 000грн. у відповідача [PERSON] для здійснення підприємницької діяльності та повернув останньому тільки 65 000 грн. від суми позики. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов заперечив та пояснив, що 02.01.2010 року [PERSON] уклав з відповідачем [PERSON] договір позики на суму 700 000грн. [PERSON] в момент укладення договору мав намір на створення правових наслідків, видав кошти [PERSON], та у зв'язку з неповерненням [PERSON] коштів, звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу. [PERSON] повернув йому тільки 60 000грн. та в ході виконавчого провадження з нього стягнуто ще 5000грн. З'ясувавши що [PERSON] належить частка у ТзОВ «Орбіта», [PERSON] подав позов до суду про звернення стягнення на його частку в майні товариства. Щодо заподіяння моральної шкоди, то позивачем не доведено вини відповідача [PERSON] у заподіянні такої. Тому вважає позовні вимоги безпідставними та просить відмовити в їх задоволенні. В судовому засіданні третя особа [PERSON] позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Представник третьої особи Личаківського ВДВС ЛМУЮ в судове засідання не з'явився, хоча був належно повідомлений про час і місце розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.01.2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого останній передав у власність [PERSON] грошові кошти в розмірі 700 000грн. строком повернення до 30 травня 2010 року /Т.1 а.с.49/. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим до виконання сторонами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідачем [PERSON] умови договору позики грошових коштів було виконано та передачу грошей було здійснено, що стверджується письмовою розпискою відповідача [PERSON] в договорі. Ст. 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 цього кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, позивач посилається як на підставу визнання оспорюваного договору позики недійсним на ст.234 ЦК України. Згідно зі ст. 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. Аналіз даної норми дає підстави прийти до висновку, що фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно, а ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Як вбачається з матеріалів справи, 15.06.2010 року Личаківським районним судом м.Львова на підставі заяви [PERSON] видано судовий наказ №2н-4298/10 про стягнення з [PERSON] на його користь коштів в розмірі 700 000грн., 850грн. судового збору та 30грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, який був переданий на виконання Личаківському ВДВС ЛМУЮ. Постановою Личаківського ВДВС ЛМУЮ від 07.02.2011 року даний наказ повернуто стягувачу. Даною постановою також встановлено, що відповідно до заяви стягувача внаслідок відчуження транспортного засобу NISSAN Primera, д.н.з. [NUMBER] було погашено частково борг в сумі 60 000грн., стягнуто виконавчий збір в розмірі 6000грн. та витрати на проведення виконавчих дій у сумі 10,15грн. Крім цього, як вбачається з письмової розписки відповідача [PERSON] від 01.02.2011 року, відповідач [PERSON] повернув останньому частину позики в розмірі 60 000грн /Т.1 а.с.107/. Таким чином, вищезазначені дії свідчать про те, що на виконання правочину було передано майно, а також що відповідач [PERSON] бажає настання правових наслідків за договором позики - повернення суми позики, а тому твердження позивача про фіктивність договору є безпідставними. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про визнання договору позики недійсним слід відмовити. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"). Така може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Проте позивачем, всупереч вказаних вимог, не подано суду жодних доказів, які б свідчили про заподіяння юридичній особі моральної шкоди, а тому в стягненні моральної шкоди слід відмовити за безпідставністю. З огляду на вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed