Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

09 лютого 2021 року позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на проживання в житловому приміщені, просить суд визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим будинком під [ADDRESS] . Так, вимоги позивача мотивовані тим, що він, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 квітня 2011 року є власником житлового будинку [ADDRESS] . Зазначає, що в належному йому будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , який не проживає за місцем реєстрації близько восьми років, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має. З урахуванням наведених вище обставин, він, посилаючись на принцип захисту права власності, звернувся до суду з даним позовом. 12 лютого 2021 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням справи до її підготовчого судового розгляду. 15 березня 2021 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. Представник позивача - адвокат С.Д. Гафійчук в судове засідання надав заяву про розгляд справи у відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити. В судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома. Зі згоди представника позивача, про що свідчить заява представника, суд ухвалою від 26 травня 2021 року перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України. Суд розглядає справу за відсутність належним чином повідомлених сторін, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що дійсно на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 квітня 2011 року позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] . /а.с. 9-10/ Згідно довідки виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області, у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , окрім інших, зареєстрований [PERSON] , [INFO] . / а.с. 6/ Вказане вище також підтверджується актом про фактичне місце проживання від 03 листопада 2020 року, відповідно до якого, зі слів сусідів [PERSON] не проживає близько восьми років за адресою: [ADDRESS] . /а.с. 5/ Позивач вказує, що відповідач зареєстрований у належному йому на праві власності житловому будинку, проте у ньому не проживає, у будинку відсутні його речі, він не сплачує комунальні послуги тощо. В якості надання доказу не проживання відповідача у будинку під [ADDRESS] , приєднав до матеріалів справи акт про фактичне проживання від 03 листопада 2020 року. Даний факт також підтверджується довідкою Мологівської сільської ради № 3001 від 03.11.2020 року. Частиною першої статті 316 ЦК України встановлено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). При цьому згідно статті 346 ЦК України право власності припиняється, зокрема, в разі відчуження власником свого майна. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Ст. 72 цього Кодексу передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Початок перебігу строку відсутності визначається з дня не проживання особи в займаному приміщенні. Виходячи з аналізу даної норми для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннями необхідними є дві умови: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Відсутність відповідача за місцем реєстрації достовірно підтверджено актом обстеження факту проживання від 03 листопада 2020 року, довідкою Мологівської сільської ради № 3001 від 03 листопада 2020 року. Таким чином, не зняття з реєстрації відповідача порушує право власності позивача. Положеннями ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» закріплено, що судове рішення, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації. Враховуючи вищевикладене, а саме зареєстроване у встановленому порядку право власності позивача на житловий будинок під [ADDRESS] , ту обставину, що відповідач дійсно не проживає в ньому понад встановлені чинним законодавством строки, тобто більш восьми років, а також враховуючи те, що рішення суду є самостійною підставою для зняття з реєстрації, суд приходить до висновку про обґрунтованість, доведеність та необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на проживання в житловому приміщені. На підставі викладеного та

Outcome: approved