Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

13 травня 2019 року [PERSON] звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] , про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS] . Позивач зазначає, що у вказаній квартирі крім нього зареєстрований його син [PERSON] , якій фактично не проживає за місцем реєстрації з червня 2014 року, зазначає, що особистих речей в квартирі немає. Вказує, що місцезнаходження відповідача йому не відомо. За наведених обставин, враховуючи, що відповідач не проживає у вказаному житловому приміщенні вже більш як чотири роки, добровільно знятися з реєстрації бажання не виявляє, а його реєстрація у вказаному житловому приміщенні яке належить позивачу, створює перешкоди в реалізації ним своїх прав як власником майна, він вимушений був звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, до суду подав заяву з проханням розгляд справи провести у його відсутності. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки за останньою відомою адресою місця проживання [PERSON] зареєстрованого у встановленому законом порядку, що підтверджено відповіддю на запит суду, направлений у порядку ст. 187 ЦПК України. Однак відповідач у судове засідання не з`явився, як не з`явився і до поштового відділення для отримання судових повісток. У зв`язку із чим, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідачів був здійснений шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Однак [PERSON] , будучи повідомленим у встановленому законом порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзив, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи за його відсутності від нього до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, оскільки відповідач, будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце судового засідання не з`явився у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подав відзивів, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди сторони позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів із постановленням заочного рішення. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 22 травня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі(а.с.14). Ухвалою суду від 10 червня 2019 року задоволено клопотання позивача [PERSON] та а саме про витребувано з КП «БТІ» м. Слов`янська та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відомостей про те за ким та на підставі яких правовстановлюючих документів зареєстроване право власності на будинок [ADDRESS] (а.с.20). Ухвалою суду від 18 червня 2019 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду(а.с.26-27). Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. Згідно із договором купівлі продажу квартири від 18 грудня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Панченко А.В., Глушко О.О. придбав кв. [ADDRESS] . Вказаний договір було зареєстровано в реєстрі за № 7760(а.с.4-5). Згідно із витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 36893470 від 22 грудня 2012 року, [PERSON] зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 6). Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, зробленого на запит суду та від 14 червня 2019 року за № 170486304, квартира [ADDRESS] , належить у формі приватної власності [PERSON] (а. с. 22). Згідно із довідкою про склад сім`ї виданої 13 травня 2019 року, наданою ТОВ КК «Ліра ЛТД», за адресою:Донецька область, м. Слов`янськ, вул [ADDRESS] кв [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Згідно із актом обстеження від 13 травня 2019 року, складеного комісією ТОВ «Ліра ЛТД», встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , [INFO] . З червня 2014 року і по теперішній час [PERSON] не проживає в даній квартирі, його особистих речей в квартирі немає. Вказане підтверджують сусіди.(а.с.10). Згідно із листом 1686-2/0.45/01 від 18 червня 2019 року наданим КП «БТІ» на виконання ухвали суду, право власності на однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , станом на 01 січня 2013 року, зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Панченка А.В., 18 грудня 2012 року № 7760(а.с.24). За змістом ч.ч. 1,4 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті\~64\~цього Кодексу.\~Припинення сімейних\~відносин з\~власником будинку\~(квартири)\~не позбавляє\~їх права\~користування займаним\~приміщенням.\~У разі\~відсутності угоди\~між власником\~будинку (квартири)\~і колишнім\~членом його\~сім`ї\~про безоплатне\~користування жилим\~приміщенням до\~їх відносин\~застосовуються правила,\~встановленістаттею\~162 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно із\~ст.\~3\~СК України,\~сім`ю\~складають особи,\~які спільно\~проживають,\~пов`язані\~спільним побутом,\~мають взаємні\~права та\~обов`язки. Подружжя\~вважається сім`єю\~і тоді,\~коли дружина\~та чоловік\~у зв`язку\~з навчанням,\~роботою,\~лікуванням,\~необхідністю догляду\~за батьками,\~дітьми та\~з інших\~поважних причин\~не проживають\~спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Аналіз згаданих норм житлового законодавства визначає поняття членів сім`ї власника житла, згідно із яким до них віднесено зокрема дітей власника житла. При цьому, згідно із нормами СК України, під поняттям «дитина» розуміється особа, яка не досягла вісімнадцятирічного віку(повноліття). За таких обставин, можливо дійти висновку, що повнолітні син, дочка можуть бути членами сім`ї своїх батьків лише за умови спільного проживання та ведення спільного господарства. Позивачем зазначається, що відповідач є його сином. Як видно із акту обстеження, складеного ТОВ «Ліра ЛТД», [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] , фактично з червня 2014 року. З огляду на викладене, слід дійти висновку, що відповідач як повнолітній син позивача перестав бути членом його сім`ї починаючи з червня 2014 року, створивши тим самим відповідно до вимог ст.3 СК України, власну сім`ю. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. У сенсі ст.391 ЦК України власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником житлового будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За положеннями ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Згідно зі ст.ст.379, 382 ЦК України об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За ч. 4 ст. 156 ЖК збереження такого права користування житлом існує лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що слід визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що право власності на вказану квартиру належить позивачу. Суд при цьому повторно наголошує на тому, що враховуючи ту обставину, що [PERSON] залишив своє постійне місце проживання ще в 2014 році, то як повнолітній син, він перестав бути і членом сім`ї позивача. Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази, судом достовірно встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , в якій до теперішнього часу значиться зареєстрованим відповідач [PERSON] , який не є членом сім`ї позивача, та фактично у вказаному житловому приміщенні не проживає. Договірні відносини між позивачем та відповідачем щодо винаймання спірного житла відсутні. Враховуючи, що відповідач добровільно знятися з реєстрації у вказаному житловому приміщенні не бажає, а його реєстрація створює перешкоди в реалізації позивачем своїх прав як власником майна, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення [PERSON] права користування житловим приміщенням підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. За приписами п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов судом повністю задоволений, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. (а.с. 1). На підставі наведеного,

Outcome: approved