Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

11.12.2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про повернення безпідставно набутих грошових коштів, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 19 червня 2013 року він передав відповідачу грошові кошти в сумі 50 000 грн. за продаж йому земельної ділянки цільового призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3, 27 га, яка розташована на території Глобинської міської ради Глобинського району Полтавської області, що підтверджується письмовою розпискою відповідача складеною та підписаною ним власноручно. Оскільки законодавство України не передбачає укладення угод купівлі-продажу земельних ділянок з цільовим призначенням: ведення товарного сільськогосподарського виробництва, то вказаний вище правочин є неукладеним і не породжує прав та обов'язків у сторін. Разом з цим, згідно усної домовленості відповідач повинен був укласти з позивачем договір оренди цієї земельної ділянки строком дії на 49 років, але своєї домовленості щодо цього не виконав та договору оренди не уклав. На даний час [PERSON] від зустрічей уникає, на телефонні дзвінки не відповідає. Прохає стягнути з [PERSON] на його користь безпідставно набуте майно, а саме: грошові кошти в сумі 50000 грн. та судові витрати по справі. До судового засідання позивач [PERSON] направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та прохає їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України, про причини своєї неявки суд не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, відповідно до ст. 169, 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши та давши належну оцінку зібраним по справі доказам, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як встановлено судом, [PERSON] на праві приватної власності в порядку спадкування належить земельна ділянка площею 3,27 га, розташована на території Глобинської міської ради Глобинського району Полтавської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 006575. 19 червня 2013 року позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 50000 гривень за продаж вищевказаної земельної ділянки площею 3,27 га., що підтверджується письмовою розпискою, складеною та підписаною відповідачем. Відповідно до положень ст.ст. 210, 638, 640, 657 ЦК України та ст. 132 Земельного кодексу України угода купівлі-продажу земельної ділянки вважається укладеною, якщо сторони досягли згоди з усіх суттєвих її умов, посвідчили її нотаріально та здійснили її державну реєстрацію. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження наміру укласти договір купівлі-продажу належної відповідачу земельної ділянки, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, позивач передав останньому 50000 гривень. За домовленістю договір купівлі-продажу мав бути укладений після скасування мораторію на продаж землі сільськогосподарського призначення. В судовому засіданні встановлено, що на момент передачі грошей сторони не уклали угоду купівлі-продажу земельної ділянки відповідно до правил ст. 132 ЗК України, а земельну ділянку власник витребував у позивача та позбавив права користування нею. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку із цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті205-210, 640 ЦК України тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК Українине є вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. До угод, які не укладені, не можуть застосовуватися наслідки, передбачені законом у разі визнання їх недійсними. Все сплачене, передане чи набуте за такими угодами підлягає поверненню як безпідставно набуте за правилами ст.ст. 1212-1214 ЦК України. Згідно ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач набув кошти в сумі 50000 гривень без достатньої правової підстави, оскільки [PERSON] передав гроші відповідачу [PERSON] в рахунок виконання за не укладеним договором, землею не користувався. Стаття 16 ЦК України визначає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення (п.4 ч.2 ст.16 ЦК України). Відповідно до ч. 1.ст. 11 ЦПК України, визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У зв'язку із зазначеним, суд вважає вимоги позивача до відповідача обґрунтованими та правомірними, внаслідок чого позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи викладене, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 500 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved