Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернувся з даним позовом та просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 липня 2014 року по 24 листопада 2014 року, 15000 грн. у відшкодування моральної шкоди та понесені судові витрати. Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 24 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просить рішення місцевого суду скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити в частині стягнення заробітної плати за період вимушеного прогулу з 22 вересня 2014 року по 24 листопада 2014 року, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що у серпні 2014 року позивач вже звертався до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак під час розгляду справи ним було подано заяву про відмову від позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задовольнивши яку суд своєю ухвалою від 22 вересня 2014 року закрив провадження у цій частині. В оскаржуваному рішенні вказано, що на підставі ч. 3 ст. 206 ЦПК України не допускається повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. З таким висновком суду частково не погоджується апеляційний суд, оскільки він не відповідає вимогам закону. По справі встановлено, що позивач [PERSON] працював майстром колії у Відокремленому підрозділі Конотопська дистанція колії Державного територіально-галузевого об'єднання „Південно-західна залізниця" та відповідно до наказу (розпорядження) даного підприємства № 350 від 23.07.2014 року був звільнений за прогул без поважних причин з 23 липня 2014 року (а.с.50). Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 22 вересня 2014 року, залишеним без змін апеляційним судом Чернігівської області, позивача [PERSON] поновлено на роботі (а.с.6-9). Ухвалою Корюківського районного суду Чернігівської області від 22 вересня 2014 року закрито провадження у згаданій справі в частині позову щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з відмовою позивача від вказаної частини позову (а.с.33-34). Наказом підприємства від 24.11.2014 року поновлено [PERSON] на посаді монтера колії з 06.11.2014 року (а.с.51). Відповідно до наданої Конотопською дистанції колії довідки з 24.07.2014 року по 24.11.2014 року він не працював та заробітну плату не отримував (а.с.103). Суд правильно зазначив, що у зв'язку тим, що [PERSON] під час розгляду справи Корюківським районним судом у 2014 році відмовився від позову в частині стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, то відповідно до ч. 3 ст. 206 ЦПК України повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Однак судом не враховано, що дана відмова та ухвала суду від 22 вересня 2014 року про закриття провадження у цій частині стосувались періоду з 23 липня 2014 року (дня звільнення) по 22 вересня 2014 року (дня постановлення ухвали про задоволення заяви позивача про часткову відмову від позову). Оскільки даний позов заявлено за період з 23 липня 2014 року по 25 листопада 2014 року, тому питання про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу з 22 вересня по 25 листопада 2014 року підлягає розгляду і до нього не можуть бути застосовані вказані положення ч. 3 ст. 206 ЦПК України. Відповідно до ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Корюківський районний суд, приймаючи 22 вересня 2014 року рішення про поновлення [PERSON] на роботі, проігнорував вимоги ст. 367 ч. 1 п.4 ЦПК України, де вказано, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Оскільки рішенням Корюківського районного суду від 22 вересня 2014 року встановлено незаконність звільнення позивача з роботи, зважаючи на преюдиційність даного факту, підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 вересня по 24 листопада 2014 року, тобто за 55 днів. Відповідно до довідки про середню заробітну плату, надану Конотопською дистанцією колії Державного територіально-галузевого об'єднання „Південно-західна залізниця" (а.с.52)., виходячи з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995р., середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 127 грн. 92 коп. Таким чином, стягненню підлягає 7035 грн. 60 коп. Оскільки судом встановлено, що позивач був звільнений без законних підстав, для відновлення своїх порушених прав був змушений звернутися до суду, застосовуючи принцип співмірності, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у сумі 1000 грн. Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача також належить стягнути на користь позивача документально підтверджені витрати на правову допомогу в сумі 2100 грн., а в дохід держави - судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції у відповідності до положень ч.3 ст. 88 ЦПК України, ст.4 ЗУ „Про судовий збір".

Outcome: partial