Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

Сторони уклали шлюб 25 червня 1988 року, зареєстрований відділом ЗАГС Радянського району міста Львова, актовий запис за № 304. Позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що сімейне життя не склалось через відсутнє взаєморозуміння, що стало причиною частих конфліктів та сварок. З 1995 року вони з відповідачем перестали проживати разом, з цього часу не ведуть спільного господарства, місцезнаходження відповідача їй не відоме. Позивачка не має наміру миритись. Спільних дітей від шлюбу у них немає. Просить шлюб розірвати, так як він носить формальний характер та примирення неможливе. В судове засідання позивачка не з'явилась, однак надіслала на адресу суду заяву від 15.04.2015р. в якій просила розглядати справу у її відсутності, позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на мотиви такого, та доповнила, що з 1995 року вони з відповідачем припинили подружнє життя, проживають окремо, не спілкуються між собою, ведуть окреме господарство, спільного майна у них не має, подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам, оскільки в даний час має намір створити нову сім'ю. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, щодо ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча відповідно до ст.74, ст. 122 ЦПК України належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи, що стверджується рекомендованими повідомленням, оголошенням в пресі. Відповідно до ч. 3 ст. 122 ЦПК України передбачає, що у разі якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб'єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Як вбачається з відповіді Адресно-довідкового відділу ВГІРФО ГУМВСУ у Львівській області місце реєстрації відповідача [PERSON] не відоме. У разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення у пресі. Окрім того, як вбачається з копії акту ЛКП «Вулецьке» від 08.04.2015р. відповідач проживав з позивачкою за останньою відомою адресою: [ADDRESS] з 1988 по 1995 роки. Оскільки, в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі відповідача, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних доказів, у відповідності до вимог ст. ст.169, 224 ЦПК України Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім"ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (ст. 111 СК України). Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, хто одружується. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім'ї, як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз, не може мати місце. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ст.ст.104-105 СК України шлюб може припинятися внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам одного з них. Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони уклали шлюб 25 червня 1988 року, зареєстрований відділом ЗАГС Радянського району міста Львова, актовий запис за № 304, і від спільного подружнього життя дітей не мають. Також встановлено, що сторони протягом більш як 20 останніх років не підтримують сімейних стосунків, не ведуть спільного господарства, з 1995 року проживають окремо один від одного, позивачка має іншого чоловіка, з яким має намір створити сім'ю, заперечувала щодо надання терміну на примирення, оскільки це суперечить її інтересам. Наведене дає підстави для висновку про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, перспектив налагодження стосунків немає, а відтак подальше збереження сім'ї [PERSON] неможливе, тому суд приходить до переконання, що шлюб між сторонами слід розірвати.

Outcome: dismissed