Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

У вересні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про причини неявки суду не повідомили, повідомлявся судом через оголошення ні офіційному сайті суду. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін в порядку заочного розгляду, оскільки у відповідності до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання (зворотні повідомлення наявні в матеріалах справи), відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а також у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, позивач з 13.12.1996 року зареєстрований у квартирі [ADDRESS] Усі комунальні послуги та утриманням квартири здійснює позивач. Крім позивача у вищевказаній квартирі зареєстровані:колишня дружина - [PERSON], 1973 р.н., донька дружини - [PERSON], 1991 р.н., онук дружини - [PERSON], 2013 р.н. Факт не проживання відповідачів за вищевказаною адресою з 2004 року підтвердили сусіди [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. у Акті від 12.09.2017 р. Як стверджує позивач, неповнолітній [PERSON] заренєстрований за цією адресою без його згоди як відповідального квартиронаймача, його ніхто навіть не повідомляв про народження цієї дитини, дитина жодного разу не знаходилася в спірній квартирі. Згідно Довідки форми 3 ТОВ "ЖЕК "Забота" №2104 від 12.07.2018 р. та виписки з особового рахунку №7348, квартира [ADDRESS] не приватизована та не службова. Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного із них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає. В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітній [PERSON], 2013 р.н., у спірній квартирі не мешкає. Залишення неповнолітнього зареєстрованим в спірній квартирі суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України. На підставі викладеного, у відповідності зі ст. ст.71, 72 ЖК України суд дійшов до висновку про відсутність відповідачів понад шість місяців у квартирі [ADDRESS], враховуючи тривалість не проживання без поважних причин, що є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщення вказаної квартири. Таким чином, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved