Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом 17.10.2011 року, в якому просить поділити спільне майно з відповідачем, що було набуто під час шлюбу, остаточно позовні вимоги уточнені позивачкою 11.12.2013 року. Позивачка просить визнати за нею та відповідачем право власності по ? частині майна набутого під час шлюбу, а саме житлового будинку [ADDRESS] . В судовому засіданні представники позивачки за дорученням [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги своєї довірительки підтримали в повному обсязі, наполягаючи на розподілі спільного майна подружжя , мотивуючи свої доводи тими обставинами, що майно набуте подружжям під час шлюбу є спільною власністю подружжя і підлягає розподілу . Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали ,проти позову заперечували, пояснивши суду, що [PERSON] були фактично сплачені всі кошти за майно, фактично в шлюбі сторони не перебувають з 2003 року, офіційно розівали шлюб в 2006 році. За цей час було визнане право особистої власності [PERSON] на спірне майно та він його продав [PERSON] В якості співвідповідача по справі був залучений [PERSON], представник якого ,адвокат [PERSON] пояснив що до його довірителя позов пред»явлено не було, його довіритель весь старий будинок зруйнував та побудував новий будинок. Судом встановлені наступні факти та правовідносини: Сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.10.1984 року, що підтверджується актовим записом про реєстрацію шлюбу №1401 , який виконано Палацом «Жовтневий» в м. Харкові(арк..20), шлюб між сторонами по справі розірвано , що підтверджується актовим записом про розірвання шлюбу №536 від 05.09.2007 року ,який виконано Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції (арк.10). Під час перебування в зареєстрованому шлюбі подружжя [PERSON] та [PERSON] набуло наступне майно: 23.08.1996 року будинок в [ADDRESS] житловою площею 28,9 кв.м. шлакоблочний літер «А1» на земельній ділянці площею 450 кв.м.з надвірними будівлями :сараєм літер «Б», льохом літер «В» та вбиральнею літер «Г», право власності на вищевказаний будинок зареєстроване на [PERSON] в КП «ХМБТІ» за № 60166 від 04.09.1996 року. 19.02.2010 року по цивільній справі № 2-2386/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл сумісно нажитого майна було постановлене заочне рішення , згідно з яким право власності на спірний будинок було визнане за [PERSON]. Вищевказане заочне рішення було скасоване ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від22.09.2010 року з поверненням справи на новий розгляд. 20.10.2011 року позовні вимоги [PERSON] було залишено без розгляду, ухвала набула чинності. 17.05.2010 року по справі №6-126/10 за заявою [PERSON] було видано виконавчий лист на підставі рішення Харківського Обласного Постійно діючого третейського суду від 17.03.2010 року №6/2-10. 02.04.2012 року [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з заявою про скасування рішення Харківського Обласного Постійно діючого третейського суду від 17.03.2010 року №6/2-10, 24.12.2012 року рішення від 17.03.2012 року було скасоване, ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08.07.2013 року ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.12.2012 року було скасовано та постановлено нову ухвалу ,якою рішення Харківського Обласного Постійно діючого третейського суду від 17.03.2010 року №6/2-10 було скасовано. Таким чином, після набуття ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08.07.2013 року чинності, сторони є такими ,що приведені до первісного стану:, а саме: право власності на житловий будинок [ADDRESS] належить саме позивачці по справі [PERSON]. Судом неодноразово роз»яснені сторонам по справі вимоги ст.ст.10,11,60 ЦПК України стосовно тих обставин, що докази подаються сторонами ,а судом тільки оцінюються. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. На підставі ч 3 ст.61 ЦПК України обставини ,встановлені судовим рішенням в цивільній , господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, що до якої встановлені ці обставини. Правовідносини між подружжям носять довготривалий характер, але позивачка за первісним позовом звернулася до суду 17.10.2011 року після введення в дію Сімейного Кодексу України 2004 року, на підставі чого суд вважає за можливе застосування і норм Сімейного Кодексу України. На підставі вимог ст.22 КпШс України 1969 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин ,майно ,яке набуто подружжям під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користуються рівними правами і в тому випадку, коли один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно вимог ст.23 КпШс України 1969 року, майном, яке набуте під час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. На підставі ст.60 Сімейного Кодексу України 2004 року майно , набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку( доходу). Вважається , що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності. На підставі ч 1 ст.61 СК України об»єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. На підставі вимог ч 1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка і дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч.2 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна подружжя суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення , зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду сім»ї. Згідно ч 3 ст.70 СК За рішенням суду частка майна дружини ,чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка , за умови, що розмір аліментів, які вона одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно вимог ст.71 СК України 1) Майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна ,спір між ними може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.2) Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ним. 3) Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професіональній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другом з подружжя. 4) Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру ,земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених цивільним Кодексом України.5) Присудження одному з подружжя відповідної грошової компенсації можливе за умови попереднього вчення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сторона відповідачів не надала суду належних доказів відсутності будинку в натурі, як і доказів тим обставинам, що будинок було переобладнано, бо право власності на майно, яке відповідачі [PERSON] ,його представник [PERSON] та представник відповідача [PERSON], адвокат [PERSON] вважають новоутвореним не зареєстроване. Спірне майно існує в натурі та підлягає розподілу між подружжям. Як вказано в мотивувальній частині ухвали Апеляційного суду Харківської області від 08.07.2013 року відповідно п.7ч1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» в редакції від 05.03.2009 року третейські суди , в порядку передбаченому цим Законом , можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] права власності на спірний будинок не набув , позовні вимоги до нього не пред»явлені , бо спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Суд приходить до висновку, що доводи представників позивачки за дорученням [PERSON] та [PERSON] в тій частині ,що їх довірителька не зверталася з позовними вимогами до [PERSON] з тих причин, що ним був укладений нікчемний правочин є обґрунтованими вимогами діючого законодавства: Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття ,зміну або припинення цивільних прав та обов"язків, на підставі вимог ч 4 ст.202 ЦК України заповіт є одностороннім правочином. На підставі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин , якщо його недійсність встановлена законом(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст..203 ЦК України 2003 року передбачає наступне: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу ,іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності 3) Волевиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків 6) Правочин, що вчиняється батьками(усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином, суд приходить до висновку, що при укладенні договору купівлі-продажу спірного майна між [PERSON] та [PERSON], відповідач по справі [PERSON] намагався вчинити право чин який суперечить вимогам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства і вчинив його у формі, яка не встановлена законом. На підставі чого, суд вважає, що доводи представників позивачки за дорученням [PERSON] та [PERSON] в тій частині, що [PERSON] не має підстав вважати добросовісним набувачем обґрунтовані та доведені суду дослідженими матеріалами справи. У відповідності з п.8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 « відповідно до ст.330,334 ЦК України право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього…..» Право власності на будинок [ADDRESS] за [PERSON] не зареєстроване належним чином, тобто позицію позивачки щодо відсутності в неї позовних вимог саме до цього позивача суд вважає законодавчо передбаченою. Посилання відповідача [PERSON] на той факт, що позивачка [PERSON] пропустила строк позовної давності для звернення з позовом до нього суд вважає безпідставними, бо у відповідності з ст. 257ЦК України Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності з ст.260ЦК України: 1. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. 2. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. У відповідності з ст.261 ЦК України 1. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 2. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. 3. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання…….» Право на поділ спільного майна подружжя виникає в поружжя під час придбання такого спільного майна у шлюбі, незалежно від того, чи розірваний шлюб чи діючий. Подружжя має вимагати розподілу сумісного майна без застосування строку позовної давності ,встановленого ст.257 ЦК України, бо з матеріалів позовної заяви вбачається, що позивачка [PERSON] вважала спірне домоволодіння своїм, бо воно зареєстроване саме на її ім»я, саме вона звернулася з позовом про розподіл майна ,яке набуте в шлюбі й просила суд поділити спірне майно між нею та її колишнім чоловіком. Про ті обставини, що вона була позбавлена права власності на будинок дізналася тільки під час судового розгляду справи12.01.2012 року. При таких обставинах, суд вважає, що доводи відповідача [PERSON] безпідставні. На підставі ст..41 Конституції України кожен має право володіти ,користуватися та розпоряджатися майном. На підставі ст..319 Цивільного Кодексу України право власності в Україні складається з права володіння, права користування та права розпорядження та може набуватися тільки на законних підставах". На підставі ст..ст..321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку ( ст.16 Цивільного Кодексу України). На підставі вимог ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб(співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно).Майно може належати співвласникам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ч.1 ст.183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. На підставі вимог ч 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі вимог ст.372 ЦК України майно, що є в спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є в спільній сумісній власності укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно вимог п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» -« Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-752 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи….» Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»- « Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК, ч.3ст.368 ЦК ), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які за законом не можуть їм належати(виключені з цивільного обороту),незалежно від того на ім.»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя ,зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному ,дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов»язальними правовідносинами тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною до реєстрації шлюбу угодою(шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи обох.» П.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачає : « До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов»язаннями, що виникли в інтересах сім»ї(ч.4 ст.65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою на час шлюбу на підставі договору дарування або у порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть ,якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, кошти, одержані як відшкодування на втрату (пошкодження)речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди, страхової суми, одержані за обов»язковим або добровільним особистим страхуванням ,якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв їх одержанню.» Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі по справі не довели суду, що майно подружжя відсутнє, суд вважає майно таким, що є в наявності. У відповідності з п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 «вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно відбувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутою правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності встановлена судом (ст.328ЦК ),,,,,,». Тобто незаконність набуття права власності відповідачем [PERSON] є такою, що встановлена судовим рішенням, яке набуло чинності. На підставі вимог ч 1ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, з метою гуманності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги за [PERSON] законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved