Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 22 квітня 2010 року Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 144, з підстав того, що шлюбні відносини між ними припинені, всі спроби зберегти шлюб вичерпано, тривалий час вони проживають окремо. Відповідно до ч.4 ст.274 ЦПК України ухвалою суду від 05 грудня 2018 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено в справі підготовче засідання. Позивач, [PERSON], надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач, [PERSON], подав до суду заяву про визнання позову, не заперечував проти його задоволення, судовий розгляд справи просив провести за його відсутності. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.1 та ч.4 статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України в зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснюється. На підставі викладеного суд постановив розглянути справу у підготовчому судовому засіданні за відсутності сторін на підставі наявних доказів. Позиція позивача, [PERSON]: Позовні вимоги позивач мотивує тим, що дійсно між нею та відповідачем 22 квітня 2010 року Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 144, зареєстровано шлюб. Подружнє життя між ними не склалося через відсутність взаєморозуміння, шлюбні відносини між ними фактично припинені з 2012 року. Вони живуть окремо, спільне господарство ними не ведеться. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач, [PERSON], надала суду такі докази: - копію свого паспорта та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера; - копію свідоцтва про шлюб, який зареєстровано 22 квітня 2010 року Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 144; - копію свідоцтва про народження сина [PERSON], 2011 року народження. Позиція відповідача, [PERSON]: Відповідач, [PERSON], подав до суду нотаріально посвідчену письмову заяву в якій зазначив, що позовні вимоги визнає, та не заперечував проти розірвання шлюбу між ним та [PERSON] Просив розглядати справу за його відсутності. Розглянувши справу в порядку загального позовного провадження, дослідивши матеріали справи та зміст заяви позивача та відповідача по суті справи, оцінивши у єдності та в сукупності надані позивачем докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в судовому засіданні доведені належними та допустимими доказами, тому позов [PERSON] належить задовольнити, з таких підстав. Встановлені судом обставини справи: 1. Позивач, [PERSON], та відповідач, [PERSON], уклали шлюб 22 квітня 2010 року, який зареєстровано Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 144. З письмових заяв сторін по суті справи слідує, що подружнє життя між сторонами не склалося через відсутність взаєморозуміння, шлюбні відносини між ними фактично припинені з 2012 р., вони проживають окремо, спільне господарство ними не ведеться. Малолітня дитина сторін - [PERSON], [INFO], на даний час та після розірвання шлюбу буде проживати з позивачем, зі своєю матір`ю. Вказані обставини справи підтверджуються належними та допустимими доказами, сторонами визнаються, та не спростовані. 2. 27 листопада 2018 року позивач, [PERSON], звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про розірвання шлюбу, зареєстрованого 22 квітня 2010 року Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1443. 3. Відповідач, [PERSON], подав до суду заяву про визнання позову та не заперечував проти розірвання шлюбу. Фактично спір між сторонами відсутній. Примирятися та зберегти сім"ю сторони не бажають. Оцінка суду: Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Ухвалою суду від 05 грудня 2018 року сторонам було роз'яснено право на примирення, проте, у визначений строк сторони не примирилися, а зі змісту поданих ними до суду окремих письмових заяв вбачається, що вони наполягають на розірванні шлюбу. У відповідності до ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст.55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Як вбачається зі змісту ч.3 та ч.4 ст.56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч.2 ст.104 СК України, - шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України, - шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України, - позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.1 та ч.4 статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. У пункті 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв'язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.». Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов'язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. В силу ст.112 СК України, - суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Висновок суду: Позивач, [PERSON], звернулася до суду з позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Суд зазначає, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Проте, з письмових заяв сторін вбачається, що сторони не мають наміру зберегти шлюб та сім"ю, яка фактично розпалася з 2012 року. Відповідач без застережень позов визнає. Питання щодо місця проживання дитини вирішено сторонами в досудовому порядку. Встановлені у судовому розгляді фактичні обставини справи, переконують суд у тому, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, що мають істотне значення, сім`ю зберегти сторони не бажають, вжити судом заходи виявилися безрезультативними, отже, сім"я та шлюб фактично розпалися, а тому позов належить задовольнити, розірвавши шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст. 143 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи вищевикладене, в зв`язку з визнанням відповідачем позову, повернути позивачу з державного бюджету 50% судового збору сплаченого при поданні позовної заяви про розірвання шлюбу. На підставі викладеного,

Outcome: approved