Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

06.11.2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку та усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 02.05.1975 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] Згідно рішення Катеринопільського районного суду від 06.03.2015 року шлюб з відповідачем розірвано. Від даного шлюбу неповнолітніх дітей не має. За час спільного подружнього проживання з відповідачем в зареєстрованому шлюбі сторони побудували будинковолодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] зареєстрована у вищевказаному будинку та після розлучення залишилась проживати в ньому. Позивач зазначила, що вказане будинковолодіння є спільною сумісною власністю і сторони мають право на рівні частини. Посилаючись на те, що відповідач [PERSON] чинить перешкоди в користуванні їй часткою у житловому будинку шляхом зміни замків на вхідних дверях, не допускає до двору та житлового будинку, позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача визнав в повному обсязі не заперечує проти задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно з положеннями ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У відповідності до вимог статей 2 та 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Відповідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім, речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст.63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно статті 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ч.1, ч. 3 ст. 348 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або рішенням суду (ст. 70 Сімейного кодексу України, ст. 372 Цивільного кодексу України). Відповідно до п.п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Пунктом 24 визначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сім»ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Правова позиція, висловлена ВерховнимСудом Україниу справі № 6-539цс16 від 14.09.2016 та положення ст.ст. 60, 61 СК України, визначають, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). В судовому засіданні встановлено, що 02.05.1975 року між сторонами укладений шлюб, який 06.03.2015 року розірвано на підставі рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області. За час спільного подружнього проживання в зареєстрованому шлюбі сторони побудували будинковолодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказаний факт підтверджується копією свідоцтва про право власності на будинок та довідкою Катеринопільського ЧОО БТІ № 1636-0 від 19.10.2018 року. З довідки Мокрокалигірської сільської ради № 213 від 19.10.2018 року вбачається, що позивач [PERSON] зареєстрована у будинку за адресою: [ADDRESS], що також відповідає паспортним даним позивача. З огляду на викладене, враховуючи визнання позову відповідачем [PERSON] суд вважає, що будинковолодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя та частки сторін у праві спільної сумісної власності є рівними, а тому є всі підстави для визнання за позивачем [PERSON] права власності на Ѕ частину вказаного вище житлового будинку. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися своїм майном, а згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений в його здійсненні. Вселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю(житловим будинком) шляхом вселення предметом доказування є наявність права на житло. Також в судовому засіданні встановлено відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов'язально-правовими засобам. Можливість існування перешкод в користуванні позивачем своєю частиною житлового будинку обумовлена тим, що сторони не здійснили перепланування будинку і як наслідок існує єдиний вхід до будинку від дверей якого позивач [PERSON] ключів не має, чим і користується та зловживає відповідач [PERSON] Його доводи про те, що він не чинить перешкоди колишній дружині в користуванні частиною будинку, відкриває їй двері підтверджує відсутність у неї ключів від дверей до двору та житлового будинку та існування перешкоди щодо входження її до двору та житлового будинку за відсутності відповідача. За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права володіння, користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його права власника Ѕ частини житлового будинку, в даному випадку шляхом вселення до будинковолодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В порядку статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 1440 грн. та витрат на надання правової допомоги в сумі 850 грн.

Outcome: approved