Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-31 00:00:00

У позові проти Громади та ДРС [PERSON] та [PERSON] просять встановити факт володіння ними на праві приватної власності в рівних частинах земельними ділянками площею 0,2500 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та площею 0,4798 га для ведення особистого селянського господарства [ADDRESS]. Вимоги мотивують тим, що у 2008 році придбали спірну землю, однак відразу право власності на землю не зареєстрували, а після внесення змін до законодавства у сфері речових прав на нерухоме майно зареєструвати право власності у ДРС неможливо. У судовому засіданні позивачі свої вимоги підтримали у повному обсязі, вважають, що наявні всі умови для задоволення позову. Сільський голова позов визнав, просив справу розглядати без його участі (а.с.33). Представник ДРС звернувся з аналогічним клопотанням, у вирішенні спору поклався на розсуд суду(а.с.31-32). Дослідивши матеріали справи, судом встановлені обставини, які відповідають цивільним правовідносинам. 17.06.2008 позивачі за договорами купівлі-продажу придбали у [PERSON] спірні земельні ділянки разом з розмішеним на одній із них житловим будинком (а.с. 5-10). Право власності продавця підтверджується державними актами серії ЯД №151540 та №151539 від 29.05.2008, виданими відділом земельних ресурсів у Житомирському районі (а.с. 12-13). Позивачі після укладання договорів купівлі - продажу земельних ділянок у 2008 році державні акти не отримували Своє право власності на житловий будинок позивачі належним чином зареєстрували (а.с. 11). На звернення до ДРС з приводу реєстрації спірних земельних ділянок, за їх твердженнями, отримали усне роз'яснення, що договори про перехід прав на нерухоме майно є підставою для державної реєстрації прав, що виникають відповідно до них, однак, до 2009 року право власності на землю могло посвідчуватися виключно державним актом. Тобто при кожному переході прав на землю новий власник мав отримати державний акт на своє ім'я, чого позивачем зроблено не було. Однак будь-якої письмової відмови ДРС у реєстрації права власності відповідачів на ці земельні ділянки із зазначенням причин суду надано не було, а тому позивачами не доведено, що реєстраційна служба порушує права позивачів щодо спірної земельної ділянки. У ст. 392 ЦК України передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою. Таким чином позивачі належними та допустимими доказами не довели, що їх право на володіння спірними земельними ділянками не визнається чи оспорюється саме відповідачами. Окрім цього, Миролюбівська сільська рада, в силу ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» не наділена повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками, що перебувають у приватній власності, таким чином позивачі не довели, що належним відповідачем за спірними правовідносинами є територіальна громада ради. Разом з цим, як вже вказувалося, згідно з даними державних актів, право власності на спірні земельні ділянки на даний час зареєстровано за [PERSON](а.с. 12-13). Питання про їх скасування позивачами не порушувалося. Згідно зі ст. 126 ЗК України (чинної на той час) право власності на земельну ділянку посвідчується саме державним актом на право власності на земельну ділянку, а право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону. Відповідно до ст.182 ЦК України право власності на нерухоме майно, їх виникнення підлягає державної реєстрації. Ст.ст.3,4 ЗУ"Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"(чинних на час укладання договорів) також встановлено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно у тому числі на земельні ділянки є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реестру прав. А тому, незважаючи на наявність договорів купівлі - продажу, право власності за державними актами зареєстровано за [PERSON], а отже даний спір безпосередньо стосується і прав [PERSON], а тому останній обов'язково повинен бути залучений до розгляду справи як відповідач. За правилами ст. 33 ЦПК України, лише позивачу надано право визначати відповідачів (змінювати, залучати інших). Ці вимоги процесуального закону судом позивачам неодноразово роз'яснені, та було попереджено про наслідки нкевчинення процесуальних дій, однак позивачі стверджували, що ними зазначені усі належні відповідачі та питання про залучення до справи [PERSON] перед судом не порушували. До того ж, у відповідності з положеннями ст.ст. 316-317 ЦК України, зміст права власності становлять право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін, а тому позбавлений можливості збільшувати (зменшувати) позовні вимоги за власною ініціативою. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Ураховуючи усі обставини справи в їх сукупності та взаємозв"язку,

Outcome: dismissed