Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказує, що він має звання полковника міліції, з 2010 року займає посаду начальника Управління по боротьбі з організованою злочинністю ГУМВС України в Запорізькій області. 03 жовтня 2013 року у конференц-залі готелю «Театральний» в м. Запоріжжі відбулася прес-конференція мелітопольського промисловця, колишнього керівника Мелітопольської міської організації Партії Регіонів [PERSON] (відповідача). В своїй прес-конференції відповідач офіційно оприлюднив інформацію стосовно тиску на нього та членів його родини. Також відповідач заявив, що по відношенню до його бізнесу був здійснений рейдерський захват, пов'язаний з порушенням проти нього кримінальних справ, триманням під вартою, побиттям та викраденням його дітей, організаторами та ініціаторами чого, на думку відповідача, були позивач та інші співробітники Запорізької міліції. Висловлювання відповідача не містять ніяких об'єктивних фактів та підтверджуючих доказів, не відповідають дійсності та поширені з метою приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, як полковника міліції та начальника УБОЗ ГУМВС України в Запорізькій області. Відповідач постійно в своїй промові застосовував такі слова, як «крышевание», «крыша», «рейдерство», не пояснюючи при цьому їх лексичне значення, та яким чином вони можуть бути застосовані стосовно позивача, як начальника Управління по боротьбі з організованою злочинністю ГУМВС України в Запорізькій області, полковника міліції та врешті-решт громадянина України. Всі твердження та обвинувачення не тільки не відповідають дійсності, але й свідчать про умисність намірів Відповідача на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача. Вважає всі звинувачення безпідставними та такими, що не знаходять підтвердження жодним фактом, такими, що порушують права, інтереси позивача та ганьблять його честь, гідність та ділову репутацію. За змістом ст. 28, ч. 4 ст. 32 Конституції України , ст.. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до своєї гідності та право спростувати недостовірну інформацію про себе, а також на відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням такої недостовірної інформації. Вважає, що вказана негативна інформація відносно нього, висловлена в брутальній та принизливій формі, була умисно поширена, а саме доведена до відома невизначеного кола людей і має бути спростована у такий же спосіб, у який вона була поширена. Зазначає, що умисним приниженням честі, гідності та ділової репутації позивача йому була заподіяна моральна шкода, яку він оцінює в 50 000 (п'ятдесят тисяч) гривень. Вказує, що разі задоволення позову всі грошові кошти будуть переведені на благодійний розрахунковий рахунок Запорізького обласного спеціалізованого будинку дитини "Сонечко". Просить визнати недостовірною інформацію, поширену відповідачем 03 жовтня 2013 року у конференц-залі готелю «Театральний» в м. Запоріжжі стосовно причетності позивача до рейдерських захватів, вимагання, шантажу та погроз по відношенню до відповідача; зобов'язати [PERSON] оприлюднити спростування інформації, поширеної 03 жовтня 2013 року у конференц-залі готелю «Театральний» в м. Запоріжжі в той же спосіб, в який вона була поширена, а саме провести прес-конференцію, в якій публічно вибачитися та оприлюднити спростування інформації стосовно причетності позивача до рейдерських захватів, вимагання, шантажу та погроз по відношенню до відповідача; стягнути з відповідача на користь позивача завдану моральну шкоду у розмірі 50 000 (п'ятдесят тисяч) гривень та сплачені ним судові витрати. В судове засідання позивач не з»явився, його представник надав заяву з проханням слухати справ у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі за вказаними у позовній заяві підставами, просить задовольнити позов в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з»явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином згідно абз. 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України. У зв'язку з неявкою сторін у судове засідання, згідно ч.2 ст.197 ЦПК України,фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести тіобставини, на які вона посилається як на підставусвоїхвимогабозаперечень, крімвипадків, встановленихцим Кодексом. Так, в судовому засіданні встановлено наступне. 03 жовтня 2013 року у конференц-залі готелю «Театральний» в м. Запоріжжі відбулася прес-конференція мелітопольського промисловця [PERSON]. В своїй прес-конференції відповідач офіційно оприлюднив інформацію стосовно тиску на нього та членів його родини. Також Відповідач заявив, що по відношенню до його бізнесу був здійснений рейдерський захват, пов'язаний з порушенням проти нього кримінальних справ, триманням під вартою, побиттям та викраденням його дітей, організаторами та ініціаторами чого, на думку відповідача, були позивач та інші співробітники Запорізької міліції. Дані обставини підтверджуються стенограмою прес-конференції, зафіксованою на електронному носії, доданому до позову, статтею, розміщеною у газеті «Іскра» № 41(511) від 10.10.2013 року. Особисто відповідач у своїй промові зазначав наступні відомості(пряма мова): «Я сегодня пошел на пресс-конференцию, потому что опасаюсь за свою жизнь, за жизнь своих родных, сына, которые очень пострадали в процессе разбирательств.В 2010 году племянник [PERSON], [PERSON], познакомил меня с бизнесменом изг. Запорожья [PERSON] и сказал, что у него есть перспективные планы. У нашего предприятия были свободные производственные площади, и я с удовольствием, по рекомендации таких людей, предложил ему арендовать производственные площади нашего предприятия. Я очень ошибался, поскольку меня познакомили с профессиональным рейдером, с широкими связями в органах МВД. Господин [PERSON] начал арендовать небольшое помещение до 10 000 кв.м. и потихоньку все закончилось тем, что он владеет полностью всем производством завода, всей инфраструктурой, базой отдыха, общежитием, стадионами. На сегодняшний день все это перешло в его собственность. В конце 2006-2007 года мы заключили первый договор аренды на 1 год. В 2010 году все договора аренды закончились, и я решил дальше не продолжать арендные отношения с этим бизнесменом. В это время, на нашем предприятии активно начали работать силовые структуры: УБОП области, руководителем которого является [PERSON] Ежемесячно начали наведываться его сотрудники и настоятельно рекомендовать сотрудничать с [PERSON] и в дальнейшем продать ему то помещение, которое он арендовал, объекты энергоснабжения, водоснабжения, обеспечения предприятия. Проводились обыски на предприятии, у меня дома, у сотрудников. До 40 сотрудников МВД было у нас на предприятии. Опять же шантаж и угрозы. В результате пришлось пережить около 15 обысков на предприятии. [PERSON], его деятельность, была под «крышей» [PERSON]. Он эту работу организовывал. Все его заместители и рядовые сотрудники, практически при каждом обыске непрозрачно намекали, что пока я не отдам собственность [PERSON], никто от них не отстанет и все закончится моим арестом. Я конечно сопротивлялся, пытался жаловаться во все инстанции, но на то время я не был никем услышан. Когда я находился в следственном изоляторе, мой старший сын [PERSON] приезжаехал ко мне с обычной передачей. В это время [PERSON] и его люди его похищают, избивают, выгружают в машину и везут в офис [PERSON], там продолжаются издевательства над ним, его бьют профессионально без следов по почкам, печени. Он уезжает. В следующий раз, там где я сидел, случайно оказывается мобильный телефон, включается конференция, начинается избиение и разговор о том, что если мой сын не подпишет документы, меня убьют. Параллельно на него было открыто уголовное дело за нецелевое использование средств по этому проекту в процессе его изготовления. Поскольку проект уже проходил в течении 5 лет, факт нецелевого использования трудно доказуем, именно по этому факту на него и завели уголовное дело, т.к. он имел отношение к этому проекту. Со стороны бандитов, УБОПа, лично начальника УБОПа, который этим занимался, была угроза, что он тоже будет сидеть в следственном изоляторе. Мой сын в результате убежал, скрывался. У меня есть еще второй сын, который видел то, что я сижу, старший сын в бегах, закончил юридический факультет, собрал все бумаги, поехал к [PERSON] на переговоры, с готовностью все ему отдать. Он поехал с адвокатом, [PERSON] Они были избиты, вместе с адвокатом. У них забрали мобильные, компьютеры, автомобиль, на котором они приехали, был подвержен обыску, из него изъяли документы, договора, накладные, уставные документы. Адвокат возмущался, угрожал тем, что будет писать правоохранительным органам, в прокуратору. Ему ответили, что он завтра будет там, где и я. Через неделю он оказался в следственном изоляторе вместе со мной. После того, как вся собственность попала в руки [PERSON], он ее несколько раз продал, перепродал, пристроил. Одна из заводских баз в смт. Кирилловка, стала собственностью [PERSON] В следственный изолятор ко мне начали приходить люди, не бандитской наружности, а милицейской, и заставлять подписывать расписку со следующим содержанием: «Я, [PERSON] получил 27 января от [PERSON] 1 млн. долларов за предприятие, которое перешло в его собственность. Претензий не имею». Я, конечно, не подписал такую бумагу, не смотря на то, что ко мне приходили с ней в итоге 8 человек, были уговоры, угрозы, и то, что я могу остаться в СИЗО, и живым оттуда не выйти. Я знаю, что у многих бизнесменов, есть проблемы с бизнесом, с собственностью, с рейдерством и так далее, я хотел, чтобы СМИ донесли эту информацию людям, потому что на моем месте может оказаться каждый. Те люди, которые должны отвечать за соблюдением законности, возглавляют вопросы по «захвату». В то время, когда президент проводит реформы и пытается навести порядок, ввести нас в Европу, внутри твориться полный беспредел, при котором, невозможно привлечение инвестиций, новых технологий, оборудования для развития отрасли. Я рад, что я нашел понимание у губернатора, которые взял под контроль эти вопросы, пообещал, что наведет порядок с криминалом, с наркотиками, потому что если такие большие начальники, как Степанов, занимаются «крышеванием» таких бизнесменов, как [PERSON], и это приводит к таким последствиям, что нас ожидает дальше». Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. За змістом ст. 28, ч. 4 ст. 32 Конституції України кожен має право на повагу до своєї гідності та право спростувати недостовірну інформацію про себе, а також на відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Згідно зі ст. 299 ЦК України кожен має право на недоторканість своєї ділової репутації. Відповідно до ч. 1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"(далі-Постанови Пленуму ВСУ) зазначає, що негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. В п.п. 18, 19 Постанови Пленуму ВСУ зазначено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК ( 435-15 ) і статті 10 ЦПК ( 1618-15 ) обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 471 Закону України "Про інформацію" ( 2657-12 ) оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Судом встановлено, що висловлювання відповідача не є оціночними судженнями, а є саме фактичними твердженнями, при цьому не містять ніяких об'єктивних фактів та підтверджуючих доказів. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає негативну інформацію,поширену про відповідача, недостовірною, відповідач не скористався своїм правом довести протилежне. Також, враховуючи займану посаду позивачем, суд вважає, що розповсюджені відомості не відповідають дійсності, ганьблять позивача, вказують на його протиправну, злочинну діяльність та зловживання посадовою особою своїм службовим становищем, поширені з метою приниження честі, гідності та ділової репутації позивача , як полковника міліції та начальника УБОЗ ГУМВС України в Запорізькій області, що завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам позивача. Також незважаючи на те, що межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою ніж окремої пересічної особи, публічна особа також має право на спростування негативної інформації, оскільки поширення інформації про те, що [PERSON] був організатором низки злочинів проти позивача та його сім»ї за своїм змістом виходить за межі будь-якої допустимої критики, при цьому, зазначені висловлювання не є критикою взагалі, а ця поширена інформація ганьбить позивача в сфері його професійної діяльності. Згідно п. 15 Постанови Пленуму ВСУ,при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Таким чином, враховуючи вищевикладене, судом встановлено юридичний склад правопорушення, що вказує на необхідність задоволення позову в частині зобов'язання [PERSON] оприлюднити спростування інформації, поширеної 03 жовтня 2013 року у конференц-залі готелю «Театральний» в м. Запоріжжі в той же спосіб, в який вона була поширена. Враховуючи вказівки, викладені у абз.3 п. 24 Постанови Пленуму, суд вважає за необхідне зазначити строк, у межах якого спростування повинно бути оприлюднено, у 2 місяці з часу набрання рішенням законної сили. Разом з цим, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права -шляхом публічного вибаченняна прес-конференції не передбачений законодавством України, а саме- ст. ст.. 11,15,16 ЦК України, роз»ясненнями, даними у п. 3 Постанови Пленму ВСУ, що вказує на відсутність підстав для задоволення вказаної позовної вимоги. Також суд вважає позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача завданоїйому моральної шкоди у розмірі 50 000 гривень недоведеними, у зв»язку з чим не вбачає підстав для їх задоволення. У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України, враховуючи норми ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial