Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

02.12.2016 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» (КДНВП «Кварсит») про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 27.02.2017 р. (вх. від 28.02.2017 р.) позивач подав заяву, якою уточнив первісно заявлені позовні вимоги і просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 4617,29 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 13.09.2016 р. по 28.02.2017 р. 17218,08 грн., пославшись на те, що він перебував з підприємством відповідача у трудових відносинах з 11.09.2013 р. по 12.09.2016 р., коли був звільнений з підприємства за п.1 ст.36 КЗпП України. В порушення ст.ст.47 ч.1, 116 ч.1 КЗпП України при звільненні відповідачем не проведено з ним належного розрахунку, наслідком чого є передбачена ч.1 ст.117 КЗпП України відповідальність відповідача по сплаті йому середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач у судове засідання не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність з посиланням на підтримання позову у повному обсязі. Представник відповідача - Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» [PERSON] у судове засідання не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність з посиланням на невизнання позову з підтриманням письмових заперечень проти позову про таке: Дійсно при звільненні позивача з ним не було проведено розрахунку, що відбулося з поважних (не з вини власника) причин, що за приписами статті 117 КЗпП України є обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні. Згідно зі ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно частина перша статті 9 Цивільного кодексу України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини. Враховуючи позовні вимоги, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв'язку з затримкою виплати належних позивачу сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, вважає, що застосуванню підлягають положення цивільного законодавства, а саме положення пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України, якою визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат/висновок про такі обставини. Відповідач є вузько спеціалізованим підприємством по виготовленню, як основного виду продукції, виробів військового призначення та входить у склад Державного концерну „Укроборонпром. Загальний обсяг виготовлення продукції військового призначення від загального обсягу виготовлення продукції відповідачем становить майже 98 %. Відповідач до 04.04.2014 р. здійснював поставку виробів військового призначення на територію Російської Федерації на підставі Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про виробничу і науково-технічну кооперацію підприємств оборонної галузі промисловості від 18.11.1993 р., що підтверджується Посвідченням про реєстрацію № 793/04/2016 від 04.02.2013 р. Вказані вище вироби внесені до річного Переліку товарів військового призначення та відвантажувалися згідно Разового дозволу № 28201000 від 30.01.2014 р., виданого Державною службою експортного контролю України. Таким чином впродовж 2014 року основним джерелом фінансування Відповідача було надходження грошових коштів за реалізацію виробів військового призначення, які експортувалися на територію Російської Федерації. Починаючи з другого кварталу 2014 року, у звязку з проведенням антитерористичної операції та враховуючи лист Державного концерну „Укроборонпром вих. № ІЮР 12.0-3287 від 04.04.2014 р., відвантаження виробів військового призначення та подвійного використання Відповідачем до Російської Федерації зупинено. Виходячи з вищенаведеного, основною причиною виникнення затримки по виплаті заробітної плати позивачу є тяжке фінансове становище підприємства і відсутність грошових коштів, внаслідок державної заборони експорту продукції КДНВП „КВАРСИТ на територію Російської Федерації. Цей факт свідчить про те, що ці події є перешкоджанням для відповідача в належному виконанні своїх обов'язків перед, зокрема, позивачем, що виключає вину Підприємства. Висновком Донецької торгово-промислової палати від 27.05.2014 р. № ЮО-28/12-12/03 підтверджено, що невиконання Відповідачем постачання продукції на територію Російської Федерації зупинено у звязку із настанням для Відповідача обставин непереборної сили, та ці обставини перешкоджають своєчасному виконанню договірних та податкових зобовязань. Таким чином, затримка відповідачем виплати позивачу належних сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, а саме в день його звільнення, сталася не з вини відповідача, а внаслідок настання та дії форс-мажорних обставин. Крім того, щодо вимог стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку зауважив, що початок перебігу строку вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку виникає з моменту фактичної виплати заборгованості по заробітній платі. Оскільки на час розгляду справи заборгованість із заробітної плати позивачу не виплачена, тому право вимоги середнього заробітку за час затримки розрахунку у позивача не виникло. Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Зясувавши позицію сторін, дослідивши надані сторонами докази по справі, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових правовідносинах з Костянтинівським державним науково-виробничим підприємством «Кварсит»: Згідно із відповідними записами у трудовій книжці позивача (а.с.2-3) він був прийнятий на роботу на підприємство відповідача 11.09.2013 р. За наказом №30 від 12.09.2016 р. звільнений за ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. При звільненні [PERSON] йому належала до сплати від Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» заробітна плата, яка у відповідності до бухгалтерської довідки від 27.01.2016 р. (а.с.33) за період березень та квітень 2016 року складає 4617,29 грн., яка станом на час розгляду справи йому не сплачена. Невиплата при звільненні працівника всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, в день звільнення є порушенням ч.1 ст.116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Тож з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість із заробітної плати в сумі 4617,29 грн., позов в цій частині задоволенню. Щодо вимог стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку: Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пленум Верховного Суду України в п.25 Постанови №13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснив, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, якою встановлено, що середня заробітна плата обчисляється виходячи з виплати за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата (абз.3 п.2 постанови); та передбачено, що в розрахунок середньої заробітної плати включаються всі виплати у томі розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки (абз.3 пункту 3 постанови). Відповідно до п.8 вищезазначеної Постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні дві місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд провадить шляхом множення середньоденного заробітку позивача, який згідно із бухгалтерської довідкою відповідача від 27 січня 2017 року (а.с.32) розрахований за останні два місці роботи позивача, що передували звільненню позивача, дорівнює 173,92 грн. на число робочих днів кількістю 99 (з 13.09.2016 р. по 28.02.2017 р. (в межах заявлених позовних вимог) включно). Таким чином,\~ розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні [PERSON] встановлений судом в сумі 17218,08 грн. Тож позов і в цій частині підлягає задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені в вище зазначеній сумі. При цьому суд вважає недоведеними посилання відповідача на існування обставин непереборної сили КДНВП «Кварсит», які привели до затримки розрахунку з позивачем, за тих підстав, що наданим Донецькою торгово-промисловою палатою 27.05.2014 р. висновком щодо наявності форс-мажорних обставин (а.с.30-31), на який послався відповідач, не засвідчена саме обставина форс-мажору, а наявність такої обставини виключно по певному договору (контракту) у відповідності до його умов - зовнішньоекономічному контракту №147/13 від 10.10.2013 р., на чому зауважено в самому висновку. Також суд не зважає на посилання позивача щодо відсутності у позивача права вимоги стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку через ненастання початку перебігу строку такої вимоги, за таких підстав: Статтею 233 КЗпП України передбачено право працівника на звернення з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Про порушення свого права про виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, яка за приписами ст.116 КЗпП України провадиться в день звільнення, позивач дізнався в день звільнення, коли з ним не був проведений відповідний розрахунок. Саме з цього часу у позивача і виникло право на звернення до суду з вимогою як стягнення заробітної плати, так і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Інших доказів на підтвердження таких своїх доводів відповідачем не надано. Тож позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved