Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовними вимогами в яких вказала, що 28.08.2013 року між нею та відповідачем було укладено договір позики. На підтвердження укладення договору позики та його умов було складено відповідну розписку. Відповідно умов договору позики [PERSON] передала у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 11 000 гривень, які відповідач зобов'язався повернути до 01.10.2013 року. У встановлений договором позики строк (до 01.10.2013 року), відповідач [PERSON] позивачу суму позики не повернув. У зв'язку з чим позивач просила суд стягнути на її користь суму боргу за договором позики у розмірі 11 000 гривень, та судові витрати у розмірі 243, 60 гривень. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надавши пояснення суду, аналогічні в позовній заяві. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надавши пояснення суду, аналогічні в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином. Не маючи відомостей про причину неявки відповідача, с|уд визнав можливим розгляд справи|речі| без його участі на підставі наявних матеріалів та доказів згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, тобто заочно. Вислухавши позивача [PERSON], представника позивача [PERSON] по справі всесторонньо дослідивши та оцінивши матеріали справи, виходячи з встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом і обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні їм правовідносини. 28.08.2013 року між нею та відповідачем було укладено договір позики. На підтвердження укладення договору позики та його умов було складено відповідну розписку. Відповідно умов договору позики [PERSON] передала у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 11 000 гривень, які відповідач зобов'язався повернути до 01.10.2013 року. У встановлений договором позики строк (до 01.10.2013 року), відповідач [PERSON] позивачу суму позики не повернув. Згідно зі ст.ст.525, 530 ЦК України, зобов"язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Відповідно до ст. 692 ч.2 покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Виходячи з норми ст.1046 ЦК України, правова природа договору позики полягає у передачі позикодавцем у власність позичальникові грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками та зобов'язанні позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики ті його умов може бути представлена розписка позичальника. Така розписка позивачем надана. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України "Позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором". Як вбачається з пояснень позивача він неодноразово звертався з проханням повернути позику, однак позичальником зобов'язання не виконано, грошові кошти не повернуто. Згідно ст. 99 Конституцій України і ст. 533 ГК України, грошовою одиницею України є гривна і грошове зобов'язання повинно виконуватися в гривнах. Відповідно ст. 533 ГК України Валюта виконання грошового зобов'язання грошове зобов'язання повинне бути виконане в гривнах. Якщо в зобов'язанні визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, яка підлягає сплаті в гривнах, визначається по офіційному курсу відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом або іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України по зобов'язаннях допускається у випадках, порядку і за умов, встановлених законом. Таким чином, неналежне виконання відповідачем умов договору, в частині несвоєчасного його виконання, тягне за собою цивільно-правову відповідальність, що передбачена як умовами укладеного між сторонами договору, так і вищенаведеними нормами Цивільного кодексу України, а саме: з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 11 000 гривень. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення. Суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати у розмірі 243,60 гривень. Таким чином, суд вважає доводи позивача є обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved