Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-12 00:00:00

17.10.2019 року [PERSON] звернулася до суду з наданим позовом /а.с.3-4/, який згодом уточнила /а.с.33/, мотивуючи тим, що з 21.06.2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано 01.10.2019 року рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області. За час подружнього життя вони за спільні кошти придбали автомобіль "Mercedes-Benz Sprinter 313 CDІ", 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] та гараж [ADDRESS] . Первомайськ Миколаївської області. Вважає, що майно є спільною сумісною власністю подружжя і кожному з них належить по Ѕ частині цього майна, тому просить суд визнати за кожною із сторін право власності на Ѕ частину спірного майна, набутого під час шлюбу. Крім того, просить стягнути на її користь з відповідача витрати, пов`язані з розглядом справи. Ухвалою суду від 18.10.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрите провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено справу до судового розгляду. Сторонам роз`яснено порядок розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження; подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень, клопотань і доказів. Відповідач скористався своїм правом і подав відзив на позов /а.с.45-48/, в якому заявлені вимоги не визнав. Зазначив, що позивачкою не надано доказів на підтвердження факту придбання автомобіля за спільні кошти; позивачка не мала власних коштів, а тому машина є його особистою річчю, яка придбана за його власні кошти. Крім того, автомобіль «Mercedes-Benz Sprinter» взагалі продано через спільні борги ще до розлучення, про що добре відомо позивачці. Також, також наявне боргового зобов`язання в сумі 5\~488 грн. 35 коп., оскільки вони отримали та використовували кредит в інтересах сім`ї. Також, відповідач зазначив, що на його думку спір відсутній, а тому просив залишити позов без розгляду. Позивачка відповіді на відзив не надала. Ухвалою суду від 05.11.2019 року вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження вантажного автомобіля "Mercedes-Benz Sprinter 313 CDІ", 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , який зареєстрований на праві власності за відповідачем. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися. Представник позивачки адвокат Гаврилюк Т.А. надала суду заяву, в якій просила розглянути справу в їх відсутність і задовольнити позов. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились. Представник відповідача надав заяву про розгляд справи в їх відсутність; щодо вирішення спору покладався на розсуд суду. Вирішуючи справу на основі наявних письмових доказів та викладених письмово позицій сторін, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги законні, обґрунтовані і підлягають повному задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що сторони з 21.06.2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01.10.2019 року у справі № 484/4075/19, розірвано. Рішення набрало законної сили 01.11.2019 року. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] /а.с.8/. Під час шлюбу, 22.03.2014 року [PERSON] придбав вантажний автомобіль "Mercedes-Benz Sprinter 313 CDІ", 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , кузов [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] № [NUMBER] від 22.03.2014 року, що підтверджується довідкою Регіонального сервісного центру Миколаївської області ТСЦ № 4842 від 24.10.2019 року № 31/14/2-787, яку надано на підставі ухвали суду від 18.10.2019 року /а.с.31/. Також [PERSON] є власником гаражу [ADDRESS] області на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Первомайською Державною нотаріальною конторою Миколаївської області 22.10.2013 року, зареєстровано за номером 1-9. Тобто гараж було придбано під час шлюбу. Такі обставини підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.10.2019 року /а.с.9/. Згідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція цієї норми свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. За змістом ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох з подружжя. Відповідач у відзиві стверджує, що придбав автомобіль за особисті кошти, оскільки позивачка власних коштів не мала, однак відповідних доказів на підтвердження вказаного суду не надав. Наявність або відсутність заробітку в одного з подружжя в даному випадку не має значення відповідно до ст. 60 СК України. Також, [PERSON] зазначив, що спірний автомобіль продано через борги, однак доказів на підтвердження такого факту не надав. Явку свідка, який мав підтвердити такий факт, не забезпечено. Судом неодноразово відкладались судові засідання з метою забезпечення явки такого свідка до суду. Натомість, факт перебування транспортного засобу у власності відповідача доведено довідкою сервісного центру, яка є належним і допустимим доказом. З урахуванням зазначеного, відповідачем не доведено, що автомобіль був придбаний за його особисті кошти і що він вибув з володіння подружжя під час шлюбу. Також є неспроможними заперечення відповідача щодо поділу гаражу, яка грунтується лише на тому, що він не бажає позбуватися права власності на нього, оскільки така позиція суперечить наведеним вище нормам законодавства. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Крім того, в п. 23 Постанови № 11 від 21.12.2007 року Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі і садові будинки; земельна ділянка та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено між ними. Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За наведених обставин суд визнає, що вантажний автомобіль "Mercedes-Benz Sprinter 313 CDІ", 2007 року випуску та гараж [ADDRESS] є об`єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] . Майно, набуте сторонами під час шлюбу, слід розділити порівну між сторонами. Частки кожного з подружжя в цьому майні є рівними. При розподілі майна подружжя [PERSON] суд не враховує наявність боргового зобов`язання, на яке вказує відповідач, з таких підстав. Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). [PERSON] надав копію укладеного ним 08.04.2019 року кредитного договору з АТ "Ідея Банк". При цьому доказів, що такий договір укладено в інтересах сім`ї, а також що отримані за цим договором кошти використані в інтересах сім`ї, суду не надано. Будь-яких документальних підтверджень про те, ким саме із сторін внесені кошти до банківської установи, суду не надано (розрахунків, виписок тощо). Також не надано документів, які б свідчили про те, чи боргове зобов`язання погашено, в який період. За таких обставин суд не вбачає підстав для врахування зазначеного боргового зобов`язання, як такого, що відноситься до зобов`язання подружжя. Враховуючи позицію відповідача, який не визнає позов, очевидно, що наявний спір між сторонами, адже сторони не бажають добровільно розділите спільне майно. Тому твердження відповідача щодо відсутності спору безпідставне і підстави для залишення позову без розгляду відсутні. Оскільки позов задоволено повністю, понесені позивачкою судові витрати підлягають відшкодуванню. Так, Верховний Суд у своїй постанові від 03.05.2018 року у справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з частиною третьою ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження вказаних витрат суду надано договір про надання правничої допомоги № 99/ц-19 від 04.10.2019 року укладеного з позивачкою, квитанцію про оплату за послуги адвоката № 0.0.1484080330.1 від 04.10.2019 року та акт прийняття-передачі наданих послуг від 11.03.2020 року. Також представником позивачки адвокатом Гаврилюк Т.А. надано розрахунок суми витрат за надання правової допомоги у наданій справі, який становить 3\~000 грн. Таким чином суд вважає, що позивачкою доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а тому з відповідача на користь позиваки слід стягнути витрати в сумі 3 000 грн. Крім того, оскільки позов задоволено повністю, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути понесені і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору. Також суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки витрати понесені нею на проведення оцінки гаражу в сумі 600 грн., що підтверджується квитанцією № 890604 від 03.10.2019 року, тому що такі витрати є судовими. За наведених обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved