Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

01.09.2021 року позивач звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з вищевказаним позовом, у якому просив суд: визнати дійсним, договір №Н/00-02380 купівлі-продажу нерухомого майна 149/10000 частини жилого будинку за адресою: [ADDRESS] , укладений 01 березня 2000 року, на Регіональній універсальній біржі «Александр-Н», між відкритим Акціонерним товариством «Одеський домобудівельний комбінат», як продавцем з одного боку та [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] ), як покупцем з іншого боку; визнати за [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] ) право власності на 149/20000 жилого будинку, що складає 1/2 частки ізольованої квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 61 кв.м, що складається з 3-х кімнат, житловою площею 36,7 кв.м, а також: коридору, туалету, ванної, кухні. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що [PERSON] придбав у відкритого акціонерного товариства «Одеський домобудівельний комбінат», 149/10000 жилого будинку, що складає ізольовану квартиру за адресою: [ADDRESS] . Після підписання договору купівлі-продажу за [PERSON] 02.03.2000 року в ОМБТІ та РОН було зареєстроване право приватної власності, про що в реєстровій книзі зроблено запис під №3274 стр. 51 кн. 126 доп. На теперішній час позивачеві від приватного нотаріуса стало відомо, що такий договір підлягає нотаріальному посвідченню і зареєструвати право власності за цим договором він не може. На час укладання договору [PERSON] , не знав, що договір підлягає нотаріальному посвідченню, згідно ст. 227 ЦК УРСР в редакції 1963 року. На момент укладання договору купівлі-продажу вказаної частини будинку був чинним Закон України "Про товарну біржу", відповідно до умов якого договори, оформлені товарною біржею, визнавались дійсними, а сам правочин купівлі-продажу було вчинено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства. До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло. В даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, який проведено у якості біржової операції між продавцем ВАТ «ОДСК» та покупцем [PERSON] . Позивач стверджує, що отримавши державну реєстрацію 02.03.2000 року в ОМБТІ та РОН в книзі під №3274 стр. 51 кн. 126 доп. права власності за [PERSON] на 149/10000 жилого будинку, що складає ізольовану квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 61 кв.м, що складається з 3-х кімнат, житловою площею 36,7 кв.м, а також: коридору, туалету, ванної, кухні за договором купівлі-продажу від 01.03.2000 року №Н/00-02380, держава цим самим визнала право власності позивача на спірну квартиру, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. Також згідно позовної заяви, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21.01.2016 року у справі № 521/2397/15-ц про поділ майна подружжя визнано право власності за [PERSON] на 1/2 частки квартири [ADDRESS] , припинивши право власності [PERSON] на дану частку майна. Крім того, зазначеним рішенням від 21.01.2016 року Малиновський районний суд м. Одеси, суд дійшов висновку, що [PERSON] відмовлено в задоволенні позову про визнання за [PERSON] , права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , з тих підстав, що вона не наділена повноваженнями заявляти такі вимоги. У зв`язку із даними обставинами, [PERSON] не може зареєструвати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно своє право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя, не може в повній мірі використовувати своє право власності, яке гарантовано ст. 41 Конституцій України, а тому звернувся до суду з відповідною позовною заявою. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 08.09.2021 року відкрито провадження у вищевказаній справі та призначено підготовче судове засідання. 04.10.2021 року позивачка подала до суду відзив на позовну заяву, проте суд залишив відзив без розгляду, оскільки позивачка не надала підтвердження направлення відзиву для інших учасників справи. Відповідно до ч. 4 п. 2 ч. 5 ст.178 ЦПК України, копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. До відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 06.10.2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, представник позивача Мельник Н.Ю., яка діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №2448 від 23.10.2012 року та ордеру серії ВН №1055129 від 30.07.2021 року подала до Малиновського районного суду м. Одеси заяву, в якій вона просила суд розглянути справу без її участі, зазначила, що позовні вимоги підтримала. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомила. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилась, повідомлялась про дату, час та місце слухання справи належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомила. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до змісту ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує право. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст.ст. 317, 319 ЦК України власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно змісту ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 ЦК України). Стосовно позовних вимог, які полягають визнанні дійсним договору №Н/00-02380 купівлі-продажу нерухомого майна 149/10000 частини жилого будинку за адресою: [ADDRESS] , укладений 01 березня 2000 року, на Регіональній універсальній біржі «Александр-Н», суд роз`яснює наступне. Частиною 4 Прикінцевих положень діючого ЦК України від 16.01.2003 року встановлено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. З договору купівлі-продажу нерухомого майна №Н/00-02380 від 01.03.2000 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали на Регіональній універсальній біржі «Александр-Н» договір про наступне: Відкрите акціонерне товариство «Одеський домобудівельний комбінат» - член Регіональної універсальної біржі «Александр-Н» в особі Коліна Івана Михайловича, продало, а [PERSON] , купив 149/10000 житлового будинку, що складає ізольовану квартиру за адресою: [ADDRESS] . Після підписання договору купівлі-продажу за [PERSON] 02.03.2000 року в КП «ОМБТІ та РОН» було зареєстроване право приватної власності, про що в реєстровій книзі зроблено запис під №3274 стр. 51 кн. 126 доп. Згідно п. 3 договору купівлі-продажу зазначена квартира належить ВАТ «ОДБК» на підставі Свідоцтва про право власності на будинок, що виданий Управлінням з питань розподілу та реалізації житла Одеського міськвиконкому 04.10.1999 року №022/99, зареєстрованого Одеським МБТІ та РОН 08.10.1999 року № 3274, стр.67, кв. 67.19 м/с. Суд акцентує увагу на тому, що на момент укладання договору №Н/00-02380 від 01.03.2000 року був чинний Цивільний кодекс Української Радянської Соціалістичної Республіки від 18 липня 1963 року, тому розгляд справи проведений за правилами ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, які діяли на момент укладання договору. Стаття 86 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, право власності це врегульовані законом, суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Стаття 128 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Відповідно до ст. 41 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Стаття 42 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством. Стаття 224 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Зі змісту договору купівлі-продажу №Н/00-02380 від 01.03.2000 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст.15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст.227 ПК України підлягає реєстрації в органах технічної інвентаризації. До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло. В даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, який проведено у якості біржової операції між продавцем ВАТ «ОДСК» та покупцем [PERSON] . Отримавши державну реєстрацію 02.03.2000 року в ОМБТІ та РОН в книзі під №3274 стр. 51 кн. 126 доп. права власності за [PERSON] на 149/10000 жилого будинку, що складає ізольовану квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 61 кв.м, що складається з 3-х кімнат, житловою площею 36,7 кв.м, а також: коридору, туалету, ванної, кухні за договором купівлі-продажу від 01.03.2000 року №Н/00-02380. З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст.15 Закону України «Про товарну біржу», є підстави для визнання договору купівлі-продажу №Н/00-02380 від 01.03.2000 року, оформленого в Регіональній товарній біржі «Олександр-Н» дійсним. Отже, договір №Н/00-02380 від 01.03.2000 року є, відповідно до ст. 153 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, укладеним. Згідно з ч. 2 ст. 220 чинного ЦК України від 16.01.2003 року, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Отже,\~судом встановлено,\~що \~укладанні вищевказаного\~договору між\~сторонами було\~досягнуто згоди\~по всім\~істотним умовам\~договору,\~протизаконних умов\~зазначена угода\~не містить\~та не\~порушує права,\~свободи чи\~інтереси інших\~осіб,\~відповідно до\~законодавства що\~діяло на\~момент його\~укладення. Правочин обома сторонами повністю виконаний, позивач до підписання договору передав відповідачам обговорену заздалегідь суму грошей, а ВАТ «ОДСК», у свою чергу, - передали правовстановлюючі документи на квартиру, ключі, та звільнили продану квартиру. Згідно ст. 227 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», в редакції,\~яка діяла\~на момент\~укладання договору,\~визначено,\~що угоди,\~зареєстровані на\~біржі,\~не підлягають\~нотаріальному посвідченню угоди. Таким чином така угода, відповідно до чинного на той період законодавства, не підлягала нотаріальному посвідченню. Беручи до уваги дві вищезазначені норми, які діяли у 2000 році, вбачається, що станом на час укладання договору купівлі-продажу, передбачалась можливість укладання договорів у двох формах: простій письмовій - на товарній біржі без подальшого нотаріального освідчення згідно ст. 15 ЗУ «Про товарні біржі» від 10.12.1991 року та письмовій нотаріальній формі (ст. 227 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року). Нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомості стало обов`язковим починаючи з 1 січня 2004 року, у зв`язку із вступом в силу нового ЦК України від 16.01.2003 року, на підставі якого видано Інструкцію «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затверджену Наказом Мінюсту України № 20/5 від 03.03.2004 року, яка використовується нотаріусами при вчинені дій з посвідчення відповідного правочину. Також,\~відповідно до\~положень ст.\~47\~ЦК Української\~PCP,\~нотаріальне посвідчення\~угод обов`язкове\~лише у\~випадках,\~зазначених у\~законі,\~а відповідно\~до ч.\~2\~ст.\~15\~Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Суд акцентує увагу на те, що ані позивач, ані ВАТ «ОДСК»\~ не знали і не могли знати про необхідність нотаріального посвідчення укладеного ними біржового договору. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Біржова угода купівлі - продажу нерухомості являлася одним із видів правочинів відповідно до положень Закону України «Про товарну біржу», який діяв на час укладення угоди. Частина 2 ст. 47 ЦК Української PCP передбачає, що суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Таким чином, виходячи з того, що позивачем та ВАТ «ОДСК» було повністю виконано умови біржового договору, покупцем сплачено вартість придбаного майна та це майно передано продавцями у власність покупця, а відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу Української PCP договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, та враховуючи наявність вищезазначеного протиріччя правових норм, - правовий зміст ст. 47 ЦК Української PCP надає суду можливість визнати дійсним договір, який не посвідчений нотаріально за обов`язкової умови наявності домовленості сторін щодо усіх істотних умов договору та повного чи часткового виконання договору. Виходячи з цієї норми, суд вважає, можливим визнати дійсним договір №Н/00-02380 купівлі-продажу нерухомого майна 149/10000 частини жилого будинку за адресою: [ADDRESS] , укладений 01 березня 2000 року, на Регіональній універсальній біржі «Александр-Н», між відкритим Акціонерним товариством «Одеський домобудівельний комбінат», як продавцем з одного боку та [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] ) , як покупцем з іншого боку. Стосовно позовної вимоги, яка полягає визнанні за [PERSON] право власності на 149/20000 жилого будинку, що складає 1/2 частки ізольованої квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 61 кв.м, що складається з 3-х кімнат, житловою площею 36,7 кв.м, а також: коридору, туалету, ванної, кухні, суд роз`яснює наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 25.02.1978 року про що 25 лютого 1978 року складений запис акту про укладання шлюбу №188. Після укладання шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON] , дружині [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладання шлюбу серії [NUMBER] виданого Палацом урочистих подій Адміністрації міста Новочеркаська Ростовської області. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20.11.2014 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволений в повному обсязі. Шлюб, зареєстрований 25.02.1978 року Палацом урочистих подій Адміністрації міста Новочеркаська Ростовської області, акт про укладення шлюбу №188 (свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] ), між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Судом встановлено, що під час шлюбу подружжя придбали квартиру [ADDRESS] . З договору купівлі-продажу нерухомого майна №Н/00-02380 від 01.03.2000 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали на Регіональній універсальній біржі «Александр-Н» договір про наступне: Відкрите акціонерне товариство «Одеський домобудівельний комбінат» - член Регіональної універсальної біржі «Александр-Н» в особі Коліна Івана Михайловича, продало, а [PERSON] , купив 149/10000 житлового будинку, що складає ізольовану квартиру за адресою: [ADDRESS] . Після підписання договору купівлі-продажу за [PERSON] 02.03.2000 року в КП «ОМБТІ та РОН» було зареєстроване право приватної власності, про що в реєстровій книзі зроблено запис під №3274 стр. 51 кн. 126 доп. Дані обставини справи були встановлені в рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 21.01.2016 року, яке набрало законної сили 01.02.2016 року, а отже згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21.01.2016 року у справі № 521/2397/15-ц в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про встановлення юридичного факту про фактичне припинення шлюбних відносин, визнання квартири особистою приватною власністю, відмовлено; позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, задоволено частково, визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , припинивши право власності [PERSON] на дану частку майна. Крім того, суд відмовив [PERSON] в задоволенні позову про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , з тих підстав, що вона не наділена повноваженнями заявляти такі вимоги. Суд дійшов висновків, що спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності подружжя, а саме відповідно до частини 1 ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено, домовленістю між ними відповідно до ст.63 СК України. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Оскільки рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 січня 2016 року визнано право власності за [PERSON] на 1/2 частку квартиру [ADDRESS] у спільному майні подружжя, та припинено право власності на дану частку за [PERSON] , тому право приватної власності на всю спірну квартиру припинилося. Однак, за [PERSON] не визнано право у спільній власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , оскільки [PERSON] у цивільній справі 521/2397/15-ц такі позовні вимоги не заявлялись. У зв`язку із даними обставинами, [PERSON] не може зареєструвати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно своє право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя, не може в повній мірі використовувати своє право власності, яке гарантовано ст. 41 Конституцій України. Положеннями ст. 392 ЦК України визначено, що для усування усіляких сумнівів щодо існування права власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це оспорюється або не визнається іншою стороною. Отже, у зв`язку із неможливістю позивача зареєструвати право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя на квартиру [ADDRESS] , суд вважає за необхідне задовольнити таку позовну вимогу. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 5, 15, 16, 321, 392, ЦК України від 16.01.2003 року,

Outcome: approved