Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача на її користь: заборгованість по заробітній платі в розмірі 2649,33 грн.; середній заробіток за період затримки розрахунку з 01.09.2014 року по 28.09.2014 року в розмірі 4704,56 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з 28.09.2014 року по день фактичного розрахунку, виходячи з розміру середньоденної зарплати 168,02 грн. На обгрунтування позовних вимог вказує, що 14.08.2009 року вона була прийнята на роботу в ЗАТ "Царичанський завод мінводи" на посаду заступника голови правління з правових та кадрових питань. 25.05.2011 року ЗАТ "Царичанський завод мінводи" було переіменовано на Приватне акціонерне товариство "Царичанський завод мінводи". 01.09.2014 року вона була звільнена з роботи за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України). Станом на 01.09.2014 року згідно розрахункового листа сума заборгованості по заробітній платі складала 11870,81 грн., яка в день звільнення виплачена їй не була. В подальшому їй було виплачено частину боргу: 19 вересня 2014 року в розмірі 3202,05 грн. та 23 вересня 2014 року в розмірі 6019,43 грн. При цьому залишилася заборгованість по заробітній платі в розмірі 2649,33 грн., яка не сплачена їй по даний час. Вказує, що згідно довідки про середню заробітну плату за вих. №353 від 10.09.2014 року розмір її середньоденної заробітної плати складає 168,02 грн. Поскільки з нею не розрахувалися вже протягом 28 календарних днів, то вважає, що сума середнього заробітку за вказаний час затримки складає 4704,56 грн. (з розрахунку 28 календарних днів помножити на 168,02 грн. дорівнює 4704,56 грн.). В подальшому позивач неодноразово доповнювала, збільшувала та уточнювала свої позовні вимоги і просила стягнути з відповідача на її користь: заборгованість по заробітній платі в розмірі 2649,33 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку по заробітній платі, а при не проведенні його до розгляду справи - по день винесення рішення, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати - 272,44 грн. (станом на 24.02.2015 року - 124 роб. дні х 272,44 грн. = 33782,56 грн.), а також моральну шкоду в розмірі 5000 грн., посилаючись на слідуючі обставини. Відповідач в день її звільнення і до теперішнього часу не провів з нею повний розрахунок, що заподіяло їй величезні моральні страждання, надмірні нервування, позбавило її нормального сну, вона весь час хвилюється з приводу існування своєї сім"ї. З 2008 року після розлучення вона виховує і повністю утримує свою доньку самостійно. Невиплата їй відповідачем заробітної плати позбавила її можливості купити своїй доньці теплі речі, які їй необхідні як в повсякденному житті, так і для відвідування школи. Невиплата заробітної плати також вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя і життя її 14-ї доньки, що спричинило погіршення можливостей реалізації нею своїх бажань і звичок, відмову від придбання деяких продуктів харчування, придбання дешевших продовольчих товарів відповідно більш низької якості. Тому вона вважає, що згідно ст.237-1 КЗпП України відповідач зобов"язаний відшкодувати їй моральний збиток в розмірі 5000 грн. Крім того, вивчивши судову практику по аналогічним справам, вона виявила, що середньоденна заробітна плата, яка застосовується для розрахунку середнього заробітку повинна обчислюватися на підставі Постанови КМ України №100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», а не братися з довідки про середню заробітну плату (дохід). Так, відповідно до п.2 Постанови КМ України №100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно п.8 вказаної Постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Зазначила, що на підставі наявної в матеріалах справи довідки про середню заробітну плату (дохід) (для розрахунку виплат на випадок безробіття) вих.№853 від 10.09.2014 року, її заробітна плата за серпень 2014р. складає - 7587,13 грн., за липень 2014р. - 4127,68 грн. Отже, вважає, що її середньоденна заробітна плата за останні два місяці, що передували місяцю її звільнення склала: 11714,81грн. (загальна сума заробітної плати за останні два місяці) / 2 = 5857,40 грн. (середньомісячна заробітна плата за останні два місяці). 43 (кількість відпрацьованих днів) / 2 = 21,5 грн. (середньомісячна кількість робочих днів). 5857,40 грн. (середньомісячна заробітна плата за останні два місяці) / 21,5 грн. (середньомісячна кількість робочих днів) = 272,44 грн. Також, вказала, що відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства,установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Позовні вимоги просить задовольнити, посилаючись на ст.ст. 47, 116, 117, 237-1 КЗпП України, п.2, 8 Постанови КМ України №100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», ст. 31 ЦПК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої доповнені, збільшені та уточнені позовні вимоги підтримала повністю. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, заперечувала проти заявлених вимог і просила відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що сума заборгованості в розмірі 2649,33 грн. є спірною. 01.09.2014 року позивачка дійсно була звільнена із займаної посади заступника голови правління з правових та кадрових питань, але заборгованість по заробітній платі на день звільнення складала 9221,48 грн. Виплата заборгованості була проведена 19.09.2014 року у розмірі 3202,05 грн. та 23.09.2014 року у розмірі 6019,43 грн., про що сама позивачка зазначає у своїй заяві. Відповідно до ст.117 КЗпП України відповідальність власника або уповноваженого ним органу за невиплату належних звільненому працівникові сумм у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України настає за умови відсутності спору про розмір таких сум. Звертають увагу суд на те, що позивачкою у позовній заяві зазначається про те, що станом на 01.09.2014 року сума заборгованості складала 11870,81 грн., що не відповідає обліку підприємства, і як зазначалось вище, за обліком підприємства ця сума складає 9221,48 грн., що фактично були сплачені позивачці. Вказують, що спір полягає у наступному: бухгалтерією підприємства, а саме бухгалтером-касиром [PERSON] у серпні 2014 року було проведено безпідставне нарахування позивачці додатково до заробітної плати премії у розмірі 3335 грн. згідно наказу №631 від 29.08.2014 року, який не був підписаний керівником підприємства (головою правління) [PERSON], про що вона зазначила у своїх поясненнях, які ними додаються. Зазначені дії [PERSON] було вчинено всупереч вимогам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Обставини щодо відсутності наказу №631 від 29.08.2014 року у справах підприємства були виявлені на підставі службової записки в.о. старшого помічника керівника [PERSON], де вона зазначає про відсутність такого наказу у матеріалах підприємства та журналі реєстрації наказів, про що додають копію службової записки та витягу з книги реєстрації наказів. Відповідно до бухгалтерської довідки бухгалтера- касира [PERSON], сума премії як помилково нарахована була відсторнована нею за бухгалтерським обліком підприємства, про що було видано нову довідку про середню заробітну плату (дохід) [PERSON] від 02.10.2014 року №391. Таким чином вважають, що підстави для задоволення позову відсутні. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Третя особа - [PERSON] в судове засідання, не з"явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність через велику відстань, оскільки проживає в м.Києві та постійно зайнятий на роботі. По суті заявлених позивачкою вимог пояснив, що з 25.04.2011 року по 03.09.2014 року він займав посаду голови правління Приватного акціонерного товариства «Царичанський завод мінводи». 29.08.2014 року ним було прийнято рішення про преміювання заступника голови правління з правових та кадрових питань [PERSON] в розмірі посадового окладу 3335,00 грн. та консультанта з економічних питань [PERSON] в розмірі посадового окладу 2855,00 грн. Такий наказ 29.08.2014 року за №631 був складений і ним підписаний в присутності [PERSON] та начальника відділу кадрів [PERSON] Жодної інформації за час його роботи в товаристві в період до 03.09.2014 року щодо зникнення наказу №631 від 29.08.2014 року від жодного заступника чи керівників підрозділів, ні від начальника відділу кадрів, ні від головного бухгалтера чи працівників бухгалтерії, в т.ч. бухгалтера по заробітній платі [PERSON] він не отримував. Жодних розпоряджень щодо зняття премії з [PERSON] та [PERSON] він не надавав. Свідок [PERSON], будучи раніше допитаною в судовому засіданні пояснила, що працює бухгалтером-касиром в ПрАТ «Царичанський завод мінводи» 1 рік 7 місяців. Позивачка [PERSON] працювала в товаристві і була звільнена 01.09.2014 року. Всі накази їй надсилались з відділу кадрів, накази надали - вона все нарахувала, а потім з"ясувалося, що наказ на премію не був підписаний. Наказ вона бачила тільки в електронному вигляді. Наглядова рада вияснила, що наказ не зареєстрований і довідку було відкореговано вже без премії. Відбулося і корегування середнього заробітку. На слідуючий місяць вона суму сформувала. Робили завжди на довірі. Нарахування вона робила тільки на підставі наказів в електронному виді. Відділ кадрів зробив помилку. На той час була [PERSON] в відділі кадрів, на даний час вона вже не працює. Свідок [PERSON], будучи раніше допитаною в судовому засіданні пояснила, що накази в ПрАТ готувала вона. Накази, які були в електронній базі всі реєструвалися. Наказ №631 не був в електронній базі даних, він не був підписаний, про що нею писалася службова розписка. 03.09.2014 року ще працював [PERSON] і наказу №631 підписаного ним вона не бачила. Свідок [PERSON], будучи раніше допитаною в судовому засіданні пояснила, що вона прийшла на роботу в серпні 2009 року і їй достовірно відомо про те, що наказ №631 дійсно був підписаний [PERSON] 29 серпня 2014 року, оскільки вона особисто, на прохання [PERSON], робила копію цього наказу і віддала цю копію їй. З приводу вказаного наказу ніхто до неї не підходив. [PERSON] 29.08.2014 року був на роботі і давав вказівку на складання наказу №631 саме 29.08.2014 року. 02.09.2014 року вона положила накази в прийомну. Справи вона нікому не передавала, печаток у неї не було. Суд, перевіривши справу, вивчивши надані матеріали, з'ясувавши правові позиції учасників процесу, заслухавши пояснення свідків, даючи оцінку доказам у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.115 ч.1 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Приписами ст.116 ч.1 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ст. 116 ч.2). У судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем в даній справі з 14.08.2009 року по 01.09.2014 року, займаючи посаду заступника голови правління з правових та кадрових питань (а.с.3-4, 13). В день звільнення позивачки за ст. 36 п.1 КЗпП України відповідач в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не провів повного розрахунку з нею. Частину заборгованості по заробітній платі в розмірі 3202,05 грн. було виплачено позивачці 19.09.2014 року, а також 23.09.2014 року в розмірі 6019,43 грн., а всього на загальну суму 9221,48 грн. Вказана сума не оспорюється відповідачем. Позивачка стверджує, що до цього часу залишається невиплаченою їй відповідачем сума заборгованості по заробітній платі в розмірі 2649,33 грн.(тобто розмір призначеної премії за відрахуванням податків та зборів), яка категорично заперечується відповідачем в даній справі з посиланням на те, що наказу №631 від 29.08.2014 року про преміювання позивачки в розмірі 3335,00 грн. фактично не було, а мало місце безпідставне нарахування їй бухгалтерією товариства додатково до заробітної плати премії згідно наказу №631 від 29.08.2014 року, який не був підписаний керівником підприємства [PERSON], а тому вказана сума премії була відсторнована. Але вказані заперечення відповідача достовірно спростовуться як розрахунковими листами [PERSON] (а.с. 6, 45), копією самого наказу №631 від 29.08.2014 року з підписом голови правління [PERSON] (а.с.43), так і письмовими заявами третьої особи в справі - [PERSON] (а.с.44, 96) та поясненнями свідка [PERSON] За викладених обставин у суду не викликає сумніву, що 29.08.2014 року за №631 дійсно було видано та підписано головою правління [PERSON] наказ про преміювання позивачки [PERSON], а отже, сума заборгованості по заробітній платі в розмірі 2649,33 грн. беззаперечно підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки в даній справі. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по заробітній платі, а при не проведенні його до розгляду справи - по день винесення рішення, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На підставі викладеного суд прийшов до переконання, що трудові права позивачки дійсно були порушені, однак заявлена нею сума про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по заробітній платі, а при не проведенні його до розгляду справи - по день винесення рішення, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати - 272,44 грн. (станом на 24.02.2015 року - 124 роб. дні х 272,44 грн. = 33782,56 грн.), яка була обчислена позивачкою на підставі Постанови КМ України №100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», а не бралася з довідки про середню заробітну плату (дохід), не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки розрахунок середньоденної заробітної плати, виходячи з розміру 272,44 грн., в судовому засіданні не доведено, клопотання про проведення експертизи розрахунку позивачка не заявляла, а тому суд приходить до наступного. Враховуючи неоспорювану суму за 28 дні, на думку суду, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за 28 календарних дні в розмірі 4196,92 грн., виходячи з того, що згідно довідки про середню заробітну плату (дохід) для розрахунку виплат на випадок безробіття розмір середньоденної заробітної плати позивачки складає 149,89 грн., який відповідачем в судовому засіданні визнано. Від проведення судових експертиз сторони відмовились. Крім того, згідно ч.1 ст. 237-1КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні встановлено, що несвоєчасна виплата відповідачем заробітної плати при звільненні працівника потягла за собою втрату позивачем нормальних життєвих зв'язків і вимагала від неї додаткових зусиль для організації як свого життя, так і життя своєї сім"ї, щоб забезпечити достатній життєвий рівень. Трудові права позивача були порушені тривалий час. За викладених обставин, на думку суду, позивачці дійсно завдано моральної шкоди, яка підлягає компенсації відповідачем в розмірі 5000,00 грн. Суд переконаний в тому, що саме такий ромір відшкодування моральної шкоди відповідає вимогам розумності та справедливості. Відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір в дохід держави в сумі 243,60 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial