Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

У лютому 2014 року до Шевченківського районного суду міста Києва звернулися [PERSON](далі - [PERSON], позивач 1 за первісним позовом) та [PERSON] (далі - [PERSON], позивач 2 за первісним позовом) з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", відповідач, Банк) про зобов'язання вчинити дії. В обґрунтування первісного позову зазначено те, що позивачі за первісним позовом у 2007-2008 роках отримали у Банку іноземну валюту в сумі 1 464 265,11 доларів США на підставі договору про відкриття кредитної лінії №1840-pvi-03-07 від 28.03.2007р. з восьма додатковими угодами, передавши в іпотеку Банку квартиру та земельну ділянку. В період з квітня 2007 року по квітень 2009 року позивачі виплатили Банку 305 074,00 доларів США. У листопаді 2009 року позивачі повідомили Банк про те, що вони більше не визнають факту укладення ними і Банком кредитного договору, оскільки між ними і Банком, на їхню думку, існує договір про спільну діяльність або вказаний договір є недійсним, вони не будуть розраховуватись з Банком у терміни, передбачені спірним договором, і запропонували Банку звернутись до суду, у разі незгоди Банку із їхньою вищевикладеною позицією. Але Банк до суду не звернувся. У квітні 2013 року Банк висунув позивачам за первісним позовом вимогу про виконання зобов'язань, у якій Банк зажадав від позивачів погасити заборгованість по кредиту у сумі 1 320 864,53 доларів США та заборгованість за відсотками в сумі 980 543,93 доларів США. Позивачі за первісним позовом у квітні 2013 року надали Банку відповідь на вищевказану вимогу, у якій вони звернули увагу Банку на вади договору №1840-pvi-03-07 від 28.03.2007р. з додатковими угодами, нагадали про лист, наданий ними Банку у листопаді 2009 року, у якому вони оспорили кредитну сутність укладеного ними з Банком договору, зазначили, що насправді їхні правовідносини з Банком є договором про сумісну діяльність, а також зазначили, що договір №1840-pvi-03-07 є спірним, і позивачі не визнають за собою зобов'язання сплачувати Банку відсотки або штрафні санкції за цим спірним договором, але Банк на вказаний лист не відреагував і до суду не звернувся. Не зважаючи на вказане листування, 29 липня 2013р. позивачі і Банк уклали Договір про врегулювання спору, яким сторони врегулювали наявний між ними спір і визнали договір №1840-pvi-03-07 від 28.03.2007р. з додатковими угодами припиненим за домовленістю сторін із застосування принципу новації договору на підставі ст. 604 ЦК України, після чого, на виконання умов вказаного Договору про врегулювання спору від 29 липня 2013 року, [PERSON] і [PERSON] сплатили Банку 500 000,00 доларів США, а Банк зняв іпотечні обтяження щодо квартири і земельної ділянки позивачів. Але в подальшому Банк, неправомірно прийнявши на себе функції податкового агенту щодо позивачів, безпідставно надав позивачам письмове повідомлення про прощення боргу в загальній сумі 1 857 178,31 доларів США, включаючи прощення заборгованості за основним боргом в сумі 820 864,53 доларів США і прощення заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 1 036 313,78 доларів США, тоді як насправді ніякого прощення боргу, на думку позивачів, не відбувалось, а також надав до податкових органів звіти (податковий розрахунок) по формі №1-ДФ, у якому безпідставно зазначив, що позивачі отримали додаткове благо у вигляді прощення їм Банком боргу. Вказаними діями Банк створив загрозу майну позивачів, оскільки внаслідок неправомірних дій Банку на майно позивачів, котрі не визнають отримання додаткового блага у формі прощення боргу, і не включили відповідний доход до своїх податкових декларацій, буде звернене стягнення по податковій недоїмці. За клопотанням Банку до участі у справі судом були залучені треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Державна податкова інспекція у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, Державна податкова інспекція у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, Міжрегіональне головне управління Міндоходів - Центральний офіс з обслуговування великих платників. Під час розгляду справи Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до суду із зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання правочину удаваним, який був прийнятий судом до спільного розгляду разом із первісним позовом. У зустрічному позові про визнання правочину удаваним Банк просив суд розглянути зустрічний позов одночасно із первісним позовом і визнати Договір про врегулювання спору від 29 липня 2013 року удаваним правочином і таким правочином, який припинив зобов'язання [PERSON] та [PERSON] по сплаті заборгованості Банку у зв'язку із звільненням (прощенням) Банком боргу [PERSON] та [PERSON] на підставі ст.605 ЦК України. У судовому засіданні позивачі та їх представник просили позов задовольнити, наголошуючи при цьому, що позивачі не отримували додаткового блага не тільки виходячи із змісту їхнього листування з Банком і тексту Договору про врегулювання спору від 29 липня 2013 року, але і виходячи із економічного аналізу їхніх фінансових відносин із Банком у період з 2007 по 2013 роки, протягом яких Банк утримував їхнє нерухоме майно під іпотечним обтяженням, але до суду не звертався і при цьому відмовлявся укладати компромісний договір аж до 2013 року, тоді як нерухомість позивачів за цей час суттєво знецінилась, а крім того позивачі, сплативши Банку 500 000,00 доларів США у 2013р., зазнали суттєвих втрат через здорожчання обмінного курсу долара США у 2013 році порівняно із курсом у 2007 році. Внаслідок всіх вищевказаних факторів позивачі не тільки не отримали додаткового блага від фінансових відносин з Банком, а, навпаки, зазнали втрат в сумі 289 972,00 доларів США або 1 943 357,00 грн., що, на думку позивачів, було наслідком дій або бездіяльності Банку. Заперечили проти задоволення зустрічного позову, посилаючись на те, що [PERSON] і [PERSON] під час підписання Договору про врегулювання спору від 29 липня 2013 року мали намір саме на укладення правочину про припинення зобов'язання за домовленістю сторін шляхом новації на підставі ст. 604 ЦК України, а не на укладення правочину про припинення зобов'язання прощенням боргу на підставі ст.605 ЦК України, а зустрічний позов, на їхню думку, фактично свідчить про те, що заступник голови правління Банку Копентихін І.І., укладаючи з [PERSON] та [PERSON] Договір про врегулювання спору від 29 липня 2013 року, вводив останніх в оману з метою видурювання в них суми 500 000,00 доларів США, і, якщо цей факт введення в оману підтвердиться в судовому засіданні, то відповідачі за зустрічним позовом ставитимуть перед прокуратурою питання про кримінальну відповідальність за фактом службового підроблення, підроблення документів або шахрайства, а також змінять предмет позову і ставитимуть перед судом питання про визнання укладеного ними з Банком 29 липня 2013 року правочину таким, що був вчинений під впливом обману з боку Банку - із наслідками, передбаченими ст. 230 ЦК України, тобто із зобов'язанням Банку повернути [PERSON] та [PERSON] суму 500 000,00 доларів США через визнання правочину недійсним з причини застосування Банком обману. Представник відповідача Козирь Т.О. в судовому засіданні проти первісного позову заперечила та зазначила, що обраний позивача спосіб захисту не відповідає ст. 16 ЦК України. Представник Банку в судовому засіданні Козирь Т.О. зустрічний позов підтримала і пояснила, що за своєю економічною сутністю Договір про врегулювання спору від 29 липня 2013 року передбачав саме прощення боргу [PERSON] та [PERSON] на підставі ст. 605 ЦК України, оскільки вказаний договір про врегулювання спору не містив іншого предмету договору, відмінного від того предмету договору, який містився у договорі про відкриття кредитної лінії №1840-pvi-03-07 від 28 березня 2007 року, укладеного Банком і позивачами за первісним позовом. Треті особи без самостійних вимог на предмет спору - Державна податкова інспекція у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві та Міжрегіональне головне управління Міндоходів - Центральний офіс з обслуговування великих платників в судове засідання не з'явились, належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Представник третьої особи Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві поклалася на розсуд суду у вирішенні даної справи. Суд, заслухавши пояснення позивачів, представника позивачів, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, встановив наступне. На підставі договору про відкриття кредитної лінії №1840-pvi-03-07 від 28.03.2007р. з восьма додатковими угодами, підписаними в період з 28.08.2007р. по 11.09.2008р., Банк видав [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в іноземній валюті готівкою в сумі 1 465 264,53 доларів США(а.с. 26-38, т.1). Вищевказану обставину сторони не заперечували в судовому засіданні. У березні 2007 року [PERSON] на підставі іпотечного договору щодо земельної ділянки №2010И/0307 від 28.03.2007р. передала Банку у іпотеку нерухоме майно - земельну ділянку за адресою [ADDRESS](а.с. 44-47, т.1). Крім того, у серпні 2007 року - лютому 2008 року [PERSON] та [PERSON] на підставі іпотечного договору щодо квартири №2258И/0807 від 28.08.2007р. (а.с. 158-162, т.1) та договору іпотеки щодо земельної ділянки №2437И/0208 від 18.02.2008р. .(а.с. 165-169, т.1) передали Банку у іпотеку нерухоме майно - шестикімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку за адресою [ADDRESS] Загальна вартість переданих в іпотеку вищевказаних квартири і земельної ділянки на той час складала еквівалент 1 266 790,00 доларів США, що було відображено у іпотечних договорах іпотекодавців з Банком та у висновках суб'єктів оціночної діяльності - ПП «Олімп від 16.07.2007р. та ПП «Авірс» від 31.01.2008р. Іпотека щодо вказаних квартири і земельної ділянки існувала до липня 2013 року і була припинена договорами про розірвання іпотечних договорів від 29 липня 2013 року - негайно після укладення сторонами Договору про врегулювання спору(а.с. 58-60, т. 1). В період з 12 квітня 2007 року по 3 квітня 2009 року [PERSON] та [PERSON] виплатили Банку в якості погашення заборгованості, відсотків по кредиту та комісії загальну суму 306 105,00 доларів США, що підтверджується зведеними відомостями виплат, складеними позивачем [PERSON], а також первинними документами - касовими квитанціями Банку про прийняття готівки(а.с.171-228, т. 1 ). 23 листопада 2009 року позивач [PERSON] подав на ім'я голови правління Банку Хливнюка В.Г. письмове повідомлення, у якому містились такі твердження: «Я вважаю, що між мною і очолюваним Вами банком існує не кредитний договір, а договір про сумісну діяльність (можливий також варіант визнання судом нашого договору недійсним)», «Наш договір №1840-pvi-03-07 (вкупі із моїми заявами до Банку) є не зовсім зрозумілим правочином і підлягає тлумаченню судом», «Я вважаю, що час повернення мною Вашому банку грошей ще не настав, оскільки у сумісній діяльності економічні ризики несуть всі сторони за договором. Тому я оспорюю факт моєї заборгованості банку у даний час. Гроші банку я зможу повернути тоді, коли закінчиться фінансова криза, відродиться попит на нерухомість і з'явиться можливість реалізувати хоча б один з моїх об'єктів. Моя заборгованість станом на сьогоднішній день є спірною і не є безперечною». «У разі прийняття Вами або Вашими підлеглими рішення про стягнення з мене або з моєї дружини [PERSON] грошей, іноземної валюти чи майні - здійснювати таке стягнення в судовому порядку, в рамках звичайного позовного провадження, в умовах відкритого судового процесу, за правилами, передбаченими Цивільним кодексом України та Цивільним процесуальним кодексом України». «Дане Повідомлення може бути використане, як документальний доказ у судовому процесі»(а.с. 48-50, т.1). Як зазначають позивачі, Банк після отримання від [PERSON] вказаного повідомлення, до суду за захистом свого права не звертався. Через три роки і чотири місяці після отримання вищевказаного повідомлення [PERSON] Банк надіслав [PERSON] і [PERSON] письмову вимогу про виконання зобов'язань №24.2.2/41/3 від 25 квітня 2013 року, у якій Банк зажадав від [PERSON] та [PERSON] усунути порушення кредитного договору №1840pvi-03-07 від 28.03.2007р., та у строк до 25 травня 2013 року погасити заборгованість по кредиту в сумі 1 320 864,53 доларів США та заборгованість за відсотками за користування кредитом в сумі 980 543,93 доларів США(а.с. 51-52, т.1). 26 квітня 2013 року, [PERSON] і [PERSON] надали Банку відповідь на вимогу про виконання зобов'язань на ім'я голови правління Банку Хливнюка В.Г. та начальника управління примусового стягнення заборгованості Андрієвського О.Л., у якій містились такі твердження: « 23 листопада 2009р. (через рік після припинення фінансування) [PERSON] надав Голові правління банку письмове повідомлення, в якому містилась така фраза: «… я вважаю, що між мною і очолюваним Вами банком існує не кредитний договір, а договір про сумісну діяльність (можливий також варіант визнання судом нашого договору недійсним)…», «Якщо застосовувати усталені цивільно-правові концепції: позовна давність (ст.267, 257 ЦК України), початок перебігу позовної давності (ст.261 ЦК України), пропозиція укласти договір (оферта) (ст.641, 644 ЦК України), підстави для зміни або розірвання договору (ст.651 ЦК України), наслідки удаваного правочину (ст.235 ЦК України), то можна зробити наступні висновки: Банк погодився з офертою нашої сторони про те, що спірний договір №1840pvi-03-07 від 28.03.2007р. є не кредитним договором, а іншим правочином, або є недійсним. Тим самим Банк погодився з тим, що не має права вимагати від [PERSON] та [PERSON] сплати відсотків та штрафних санкцій за спірним договором №1840pvi-03-07 від 28.03.2007р., Банк мав можливість в період з 23 листопада 2009р. по 23 листопада 2012р. (тобто протягом 3-х років після отримання вищевказаного Повідомлення) оспорити в суді своє право, якщо б банк вважав це право порушеним. Спірний договір №1840pvi-03-07 від 28.03.2007р. є або удаваним правочином (за яким фактично приховувався правочин про спільну діяльність) або недійсним правочином (який укладався із порушенням законодавства з боку Банку)»(а.с. 53-54, т. 1). Як вбачається із матеріалів справи, не зважаючи на невиконання [PERSON] та [PERSON] вищевказаної вимоги Банку від 25 квітня 2013 року про виконання зобов'язань шляхом погашення в строк до 25 травня 2013 року заборгованості по кредиту в сумі 1 320 864,53 доларів США та заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 980 543,93 доларів США, тобто загалом заборгованості в сумі 2 301 408,46 доларів США, а також не зважаючи на вищевказану відповідь [PERSON] та [PERSON], у якій вони оспорили кредитний договір №1840pvi-03-07 від 28.03.2007р. і заявили, що вказаний договір є або удаваним правочином, яким приховувався правочин про спільну діяльність, або недійсним правочином, який укладався із порушенням законодавства з боку Банку, сторони дійшли компромісу і врегулювали їхні стосунки у позасудовому порядку наступним шляхом. 29 липня 2013 року Банк, з одного боку, і [PERSON] з [PERSON], з іншого боку, уклали Договір про врегулювання спору, суттєвими умовами якого були наступні умови, а саме: Після сплати Банку [PERSON] та [PERSON] грошових коштів в розмірі 500 000,00 доларів США договір про відкриття кредитної лінії №1840pvi-03-07 від 28.03.2007р. з усіма додатками вважається припиненим за домовленістю сторін із застосуванням принципу новації договору. Взаємовідносини між Сторонами по зменшенню суми грошового зобов'язання [PERSON] та [PERSON] перед Банком за своєю правовою природою є заміною первісного зобов'язання новим зобов'язанням (новацією), застосованою Сторонами на підставі статті 604 Цивільного кодексу України. Згідно із застосованою Стороною новацією, [PERSON] та [PERSON] звільнені від всіх первісних зобов'язань, викладених в договорі про відкриття кредитної лінії №1840pvi-03-07 від 28.03.2007р. з усіма додатками до нього, в рахунок чого, [PERSON] та [PERSON] в момент підписання даного Договору про врегулювання спору сплачують Банку грошові кошти в розмірі 500 000,00 доларів США. Після сплати Банку грошових коштів в розмірі 500 000,00 доларів США, Сторони за взаємною згодою припиняють Іпотечний договір № 2258И/0807 від 28.08.2007р. між [PERSON] і Банком щодо іпотеки квартири за адресою [ADDRESS], та Договір іпотеки № 2437И/0208 від 18.02.2008р. між [PERSON] і Банком щодо іпотеки земельної ділянки за адресою [ADDRESS]. Для розірвання двох вищевказаних іпотечних договорів Сторони укладають нотаріально посвідчений правочин/правочини. Банк зобов'язаний одночасно із припиненням вищезгаданих іпотечних договорів вжити вичерпних заходів для вилучення всіх обтяжень (заборона на відчуження, запис про іпотеку) з відповідних державних реєстрів: Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек - шляхом негайного (одночасно із підписанням правочину/правочинів про припинення іпотечних договорів) надання відповідних повідомлень нотаріусу(а.с. 59-60, т. 1). Після укладення Договору про врегулювання спору від 29 липня 2013 року і сплати [PERSON] та [PERSON] суми 500 000,00 доларів США, Банк припинив іпотеку нерухомого майна [PERSON] та [PERSON], уклавши із останніми договір про розірвання іпотечного договору щодо квартири за адресою [ADDRESS] від 29.07.2013р., та договір про розірвання договору іпотеки щодо земельної ділянки за адресою [ADDRESS], від 29 липня 2013 року(а.с. 233-234, 240-241, т.1). Одразу ж після укладення Договору про врегулювання спору і виконання сторонами всіх умов цього договору, Банк під підпис надав [PERSON] та [PERSON] письмове повідомлення №22-243000/6777 від 29 липня 2013 року, яким Банк повідомив позивачів за первісним позовом про те, що відповідно до умов договору про врегулювання спору б/н від 29 липня 2013 року, Банк здійснив прощення боргу [PERSON] та [PERSON] за договором про відкриття кредитної лінії №1840pvi-03-07 від 28 березня 2007 року в загальній сумі 1 857 178,31 доларів США, включаючи прощення заборгованості за основним боргом в сумі 820 864,53 доларів США і прощення заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 1 036 313,78 доларів США(а.с. 61, т. 1) Крім того, як було встановлено у судовому засіданні, Банк, здійснив низку дій, як податковий агент [PERSON] та [PERSON], а саме, відобразив суму доходу платників [PERSON] та [PERSON] у податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку за формою №1-ДФ за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано (прощено), за ознакою доходу « 126», що не заперечувалося у судовому засіданні представником Банку Козирь Т.О. Суд, співставивши письмові та усні пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами докази, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, вважає, що первісний позов [PERSON] та [PERSON] підлягає задоволенню, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] і [PERSON] у 2009 році припинили виплати грошей Банку і письмово повідомили Банк про невизнання ними кредитної сутності договору №1840pvi-03-07 від 28 березня 2007 року і про необхідність тлумачення цього договору судом. Банк повністю проігнорував вищевказане повідомлення, але до суду з позовом про стягнення грошей не звертався. Крім того, у відповідь на вимогу Банку від 25 квітня 2013 року, у якій Банк зажадав від [PERSON] та [PERSON] усунути порушення кредитного договору та у місячний строк погасити заборгованість по кредиту в сумі 1 320 864,53 доларів США та заборгованість за відсотками за користування кредитом в сумі 980 543,93 доларів США, [PERSON] та [PERSON] знову письмово повідомили Банк про невизнання ними кредитного договору. Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Отже, суд сприймає договір №1840pvi-03-07 від 28 березня 2007 року з додатковими угодами, а також зазначені вище листи, повідомлення і відповіді, що були надіслані сторонами одна одній, як частини одного письмового правочину. Але, при цьому, суд звертає увагу на те, що сторони у вказаному правочині надсилали одна одній документи прямо протилежного змісту, які не узгоджувались один з іншим. З одного боку, документи, виготовлені [PERSON] і [PERSON] в період, починаючи з 2009 року, містили невизнання кредитної сутності договору №1840pvi-03-07 від 28 березня 2007 року і незгоду виконувати умови цього договору. З іншого боку, документи, виготовлені Банком в період після 2009 року (за виключенням Договору про врегулювання спору від 29 липня 2013 року), містять впевненість Банку у тому, що між сторонами був укладений саме кредитний договір, яким [PERSON] та [PERSON] були зобов'язані виконувати умови, викладені у цьому договорі. Хоча сторони у даному спорі не висували вимог про визнання недійсним договору №1840pvi-03-07 від 28 березня 2007 року, і, крім того, зазначений договір №1840pvi-03-07 від 28 березня 2007 року не є предметом спору по даній справі, суд вважає за необхідне зазначити, що пасивність Банку, який протягом строку позовної давності не робив жодних спроб захистити своє право в судовому порядку, не реагуючи і не зважаючи на очевидну відмову іншої сторони від договору, ставить під сумнів позицію Банку про те, що між ним і позивачами за первісним позовом існував дійсний кредитний договір. Досліджуючи питання про право Банку діяти, як податковий агент, відносно позивачів за первісним позовом, суд виходить з наступного. Згідно ст.164 п.п.164.1, 164.2 пп.164.2.17 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, принаймні, дохід, отриманий платником податку як додаткове благо у вигляді суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Якщо кредитор повідомляє платника податку - боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання (прощеного) боргу та включає суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано (прощеного), такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. Окрім факту наполегливого оспорювання [PERSON] і [PERSON] їхнього статусу, як боржників, і статусу Банку, як кредитора, у договорі №1840pvi-03-07 від 28 березня 2007 року, на що Банк жодним чином не реагував, суд в першу чергу звертає увагу на зміст Договору про врегулювання спору від 29 липня 2013 року, яким сторони припинили свої цивільно-правові відносини. Адже стиль цього документу переконливо свідчить на користь тверджень позивачів за первісним позовом про те, що укладаючи цей правочин, вони мали на увазі саме припинення зобов'язання за домовленістю сторін (а не у зв'язку із прощенням боргу), із заміною первісного зобов'язання новим зобов'язанням - новацією, на підставі саме ст.604 ЦК України (а не ст. 605 ЦК України). Позивач за первісним позовом [PERSON] у своїх поясненнях в судовому засіданні зазначив, що він і його дружина [PERSON] ні в чому не удавались, не прикидались і мали на увазі саме те, що записано у тексті договору, а саме - припинення зобов'язань за домовленістю сторін на підставі ст. 604 ЦК України. Крім того, [PERSON] зазначив, що вони з дружиною погоджувались сплатити Банку 500 000,00 доларів США тільки за умови підписання сторонами Договору про врегулювання спору у тій редакції, у якій цей договір був підписаний. У разі відмови Банку підписувати договір у вказаній редакції [PERSON] та [PERSON] ні за яких обставин добровільно не сплатили б Банку суму 500 000,00 доларів США. Слід зазначити те, що текст і структура Договору про врегулювання спору від 29 липня 2013 року вкупі із текстом листів, направлених [PERSON] та [PERSON] до Банку в період до укладення Договору про врегулювання спору від 29 липня 2013 року, виключають сприймання цього правочину, як такого, який був вчинений за самостійним рішенням Банку. Для суду є очевидним, що правочин про врегулювання спору укладався під домінуючим впливом [PERSON] та [PERSON] Суд погоджується із позицією позивачів за первісним позовом про те, що згідно статей 604 і 605 Цивільного кодексу України припинення зобов'язання за домовленістю сторін і припинення зобов'язання прощенням боргу є окремими і взаємовиключними видами припинення зобов'язань, а тому посилання сторін у тексті Договору про врегулювання спору від 29 липня 2013 року на те, що зобов'язання припинилось за домовленістю сторін на підставі ст.604 ЦК України, виключає застосування такого договору в якості підстави для твердження сторони про прощення нею боргу іншій стороні на підставі ст. 605 ЦК України. Якщо Банк при укладенні Договору про врегулювання спору мав би на увазі прощення боргу (що він зазначив у своїй зустрічній позовній заяві), то він мав би запропонувати іншій стороні включити відповідну умову про прощення боргу у текст Договору про врегулювання спору, а, у разі незгоди іншої сторони підписати договір у такій редакції, - відмовитись від укладення Договору про врегулювання спору, а далі вчиняти будь-які дії на свій розсуд, включаючи звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, який Банк вважав дійсним (на відміну від [PERSON] та [PERSON]) або утримання від компромісних домовленостей з позивачами за первісним позовом, відмова від отримання від [PERSON] і [PERSON] суми 500 000,00 доларів США в обмін на врегулювання спору, прощення (анулювання) боргу, який, на думку Банку, існував в [PERSON] і [PERSON], за самостійним рішенням Банку (тобто без участі [PERSON] та [PERSON]) шляхом одностороннього повідомлення боржників, а також виконання функцій податкового агенту в частині повідомлення податкових органів про прощення боргу боржникам за самостійним рішенням Банку, як кредитора, на підставі ст.164 п.п.164.1, 164.2 пп.164.2.17 Податкового кодексу України. Підписавши Договір про врегулювання спору від 29 липня 2013 року у редакції, на якій наполягали позивачі за первісним позовом, а також прийнявши від [PERSON] та [PERSON] плату в сумі 500 000,00 доларів США в обмін на врегулювання спору, Банк втратив статус кредитора, який самостійно анулював (простив) борг своїм боржникам, а також виключив можливість для себе бути податковим агентом [PERSON] та [PERSON] в частині визначення оподатковуваного доходу [PERSON] та [PERSON], отриманого ними, як платниками податку, в якості додаткового блага у вигляді суми боргу платників податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, якій вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину удаваним, зобов'язаний довести умисел обох сторін у правочині на укладення удаваного правочину з метою приховання іншого правочину. Оцінюючи твердження Банку про те, що під час укладення Договору про врегулювання спору Банк мав на увазі не те, що записано у тексті договору, а саме прощення боргу, суд зазначає, що в судовому засіданні Банк жодним чином не довів, що [PERSON] та [PERSON] при підписанні вищевказаного договору діяли та бажали того, що і Банк. Банк не надав жодного доказу, який би підтверджував намір [PERSON] та [PERSON] на укладення удаваного правочину з метою приховати інший правочин, тому до вказаного твердження Банку суд ставиться критично. Навпаки, суд вважає за необхідне зазначити, що підтверджуються доводи позивачів за первісним позовом про те, що вони, укладаючи з Банком Договір про врегулювання спору, мали на увазі саме припинення зобов'язання за домовленістю сторін, що виключає тлумачення їхніх правовідносин із Банком, як підстави для визнання отримання ними додаткового блага у вигляді прощення боргу, і, як наслідок, як підстави для виникнення в них податкового зобов'язання. Суд критично ставиться до тверджень Банку про те, що фактично Договір про врегулювання спору від 29 липня 2013 року не містить іншого предмету договору порівняно із договором про відкриття кредитної лінії №1840pvi-03-07 від 28 березня 2007 року, через що Договір про врегулювання спору є удаваним правочином. Адже у Договорі про врегулювання спору від 29 липня 2013 року міститься низка суттєвих умов, наприклад, умова про врегулювання цивільно-правового спору на базі взаємних поступок, умова про негайну сплату [PERSON] та [PERSON] суми 500 000,00 доларів США негайно після підписання договору, умова про відмову сторін від взаємних цивільно-правових претензій після виконання всіх умов договору, умова про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням, умова про розірвання сторонами іпотечних договорів стосовно квартири за адресою [ADDRESS], і земельної ділянки за адресою [ADDRESS], умова про зобов'язання Банку одночасно із припиненням вищезгаданих іпотечних договорів вжити вичерпних заходів для вилучення всіх обтяжень з відповідних державних реєстрів: Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек - шляхом негайного (одночасно із підписанням правочину/правочинів про припинення іпотечних договорів) надання відповідних повідомлень нотаріусу. З вказаних вище причин, суд не вбачає тотожності предметів двох вищезгаданих договорів і сприймає Договір про врегулювання спору від 29 липня 2013 року в якості окремого правочину. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що за наведених вище обставин, Банк не здійснював анулювання (прощення) боргу за самостійним рішенням Банку, тому виконання Банком функцій податкового агента стосовно [PERSON] та [PERSON] було здійснено безпідставно та незаконно. Стосовно наданих Банком додаткових доказів - Витягу з протоколу засідання правління ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» від 25 липня 2013 року та Виписки з протоколу №153 засідання кредитної ради АТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 25 липня 2013 року (а.с. 51-53, т. 1), то суд не вбачає вказані документи такими, що підтверджують зустрічні позовні вимоги Банку про визнання правочину удаваним, оскільки вказані документи є внутрішніми документами Банку, вони не пред'являлись [PERSON] і [PERSON], не підписувались останніми, і тому вони не враховувались [PERSON] і [PERSON] під час підготовки до укладення і під час укладення Договору про врегулювання спору. Вказані документи не є частинами правочину і відображують по суті внутрішнє ставлення Банку до питання фінансових взаємовідносин з [PERSON] та [PERSON], а тому не можуть сприйматись судом, як докази дій або намірів [PERSON] та [PERSON], спрямованих на укладення удаваного правочину. З іншого боку, вказані документи підтверджують твердження [PERSON] та [PERSON] про те, що внаслідок відносин з Банком вони зазнали збитків, оскільки у вказаних документах визнається факт значного знецінення вартості нерухомого майна [PERSON] та [PERSON], яке тривалий час перебувало у банківській іпотеці. Відповідно до ст. 1163 ЦК України, фізична особа, майну якої загрожує небезпека, має право вимагати її усунення від того, хто її створює. Відповідно до ст. 1164 ЦК України, у разі неусунення загрози майну фізичної особи, заінтересована особа має право вимагати вжиття невідкладних заходів щодо усунення загрози, відшкодування завданої шкоди, заборони діяльності, яка створює загрозу. Слід зазначити те, що представник третьої особи без самостійних вимог - Державна податкова інспекція у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві в судовому засіданні Власова А.В. на запитання представника Банку в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] і [PERSON] буде нарахований податок на отримане ними додаткове благо згідно наданих Банком податкових розрахунків по формі №1-ДФ, якщо суд визнає Договір про врегулювання спору удаваним правочином, як того вимагає Банк. Пояснення представника третьої особи разом із положеннями ст.164 Податкового кодексу України суд сприймає в якості підтвердження позиції [PERSON] та [PERSON] стосовно того, що Банк, неправомірно, прийнявши на себе функцію податкового агенту щодо них і надавши до податкових органів неправильний звіт по формі №1-ДФ, створив загрозу їхньому майну, через що вони мають право на підставі ст.ст. 1163, 1164 ЦК України вимагати усунення загрози, яка виникла внаслідок вказаних дій Банку. Приймаючи до уваги вищевикладене, первісний позов підлягає до задоволення, а у задоволенні зустрічного слід відмовити у зв'язку із необґрунтованістю та недоведеністю заявлених вимог.

Outcome: approved