Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

У березні 2017 року позивач звернувся до суду з названим позовом. Свої вимоги обґрунтував тим, що між ним і відповідачем 13 березня 2017 року був укладений договір Ревардингу № 10699, відповідно до умов якого він мав отримати автомобіль Geely Emgrand X 7 2.0 MT Comfort 2014 року за ціною 214000 грн. На виконання умов спірного договору, ним того ж дня сплачено на рахунок відповідача 42 800 грн. адміністративного платежу відповідно до договору № 10699 та 482 грн. комісії банку за приймання платежу. Відповідно до п.2.1 договору постачальник зобовязувався придбати та передати на умовах Ревардингу у користування автомобіль Geely Emgrand X 7 2.0 MT Comfort 2014 року чорного кольору, а отримувач зобовязувався прийняти товар та сплачувати Ревардингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Основні умови договору: товар Geely Emgrand X 7 2.0 MT Comfort 2014 року випуску, вартість товару 214 000грн., відсоток платежів 50%, щомісячний платіж 8916,67грн., строк ревардингу 60 місяців з моменту підписання Акта приймання-передачі товару. Отримавши договір Ревардингу та додатки до нього, він повернувся додому, де перечитавши договір та додатки, зрозумів, що це не той договір, з примірником якого його знайомили, що в договорі зазначені несправедливі умови для отримувача, а кошти в сумі 42800грн. не є частиною першого ревардингового платежу за автомобіль, а згідно додатку №2 ця сума є оплатою вартості фінансування, також якщо ним будуть достроково виплачені кошти за перші 50% суми ревардингу, то він повинен буде сплачувати не 10%, а 30% штрафних санкцій від повної вартості автомобіля (п.5.2 договору) сума 214000грн. Також в додатку №2 зазначено, що він повинен буде сплатити 6420грн. за передачу автомобіля.\~\~ Позивач вважає, що укладений договір порушує його права, суперечить Закону України «Про захист прав споживачів» та містить ознаки недійсного правочину. Так, умова договору про те, що лізингоодержувач зобовязується сплатити вартість фінансування-першочерговий одноразовий платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору (комісію за надання лізингового кредиту у відсотковому розмірі від ціни предмета лізингу) є незаконною. Як убачається з договору, вартість фінансування розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача при укладенні договору. Відповідно до договору, вартість фінансування-першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату. Розмір такої компенсації за організацію становить 42800грн., цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязаний з виконання договору. Вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки розмір платежу за організацію даного договору не є співмірним виконаній послузі, яка згідно ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору. Він не мав змоги детально ознайомитися з умовами договору, оскільки був позбавлений такої можливості, представник відповідача переконала, що всі істотні умови договору вона пояснила і спонукала швидше підписати договір, мотивуючи тим, що у неї закінчується робочий час і кошти необхідно встигнути сплатити в банк до кінця робочого дня. Внаслідок цього він не мав можливості обєктивно оцінити та осмислити зміст договору, вивчити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які отримає, підписавши договір. Крім того, відповідач у договорі надав собі можливість не повертати кошти, проплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що призводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства. Просить визнати договір ревардингу №10699 від 13 березня 2017 року недійсним; стягнути з ТОВ «Ентерпрайсс» на його користь 42800 грн. безпідставно набутого майна, 428грн. затрачених коштів по сплаті банківської комісії по перерахунку коштів та моральну шкоду в розмірі 15000 грн. У судове засідання позивач не зявився, подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити. Представник відповідача повторно в судове засідання не зявився, про дату і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечень проти позову не надіслав. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши в сукупності наявні у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними визначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Судом установлено, що 13 березня 2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Ентерпрайсс» був укладений договір Ревардингу № 10699. Відповідно до п. 2.1 вказаного Договору постачальник зобовязується придбати та передати на умовах Ревардингу у користування майно -автомобіль Geely Emgrand X 7 2.0 MT Comfort 2014 року чорного кольору, а отримувач зобовязується прийняти Товар та сплачувати Ревардингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору. Згідно п.п.3.1; 3.2 договору товаром по даному договору є автомобіль Geely Emgrand X 7 2.0 MT Comfort чорного кольору, вартість товару на момент укладання договору та розмір першого Ревардингового платежу вказується в Додатку №2 до договору та є його невідємною частиною. Згідно додатку №2 вартість предмета ревардингу становить 214\~000 грн., відсоток платежів 50%, сума виплат 107000грн., щомісячний платіж 8 916,67 грн., вартість фінансування (20%) 42800грн., платіж за передачу (3%) 6420грн. (а.с.22). Пунктом 7.1 передбачено, що даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобовязань сторонами, але не більше 76 календарних місяців з моменту підписання договору. Строк Ревардингу починається з дати передачі товару і закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі товару та в останню дату платежу, зазначену у додатку №3 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами додаткових угод до даного договору. Відповідно до розділу І договору, Ревардинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору Ревардингу. Однак сьогодні в цивільному праві відсутні поняття «ревардингу», «договір ревардингу». З огляду на системний аналіз умов спірного договору, можна співвіднести спірний договір із договором фінансового лізингу і вважати його саме таким, оскільки Договір Ревардингу містить в собі ознаки, притаманні Договору фінансового лізингу. Крім того, договір Ревардингу, як і договір фінансового лізингу, містить у собі ознаки договорів купівлі-продажу. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов"язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізінгоодержувачем сертифікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату. На виконання умов спірного договору позивачем сплачено 42800 грн., як адміністративний платіж, що підтверджується банківською квитанцією; комісії банку за приймання платежу сплачено 482,00 грн., що підтверджується банківською квитанцією. Договір Ревардингу № 10699 від 13 березня 2017 року суперечить нормам діючого законодавства України, має недоліки, що тягнуть за собою правові наслідки щодо визнання його недійсним. Згідно із вимогами ч.1 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Верховний суд України у постанові від 11 вересня 2013 року у справі №6-40цс13 зазначив, що аналізуючи норму ст. 18 «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності; по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов"язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Крім того, Постачальник (лізингодавець) займається нечесною підприємницькою практикою та порушує ст. 19 «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є наступні умови, що зазначені в договорі ревардингу : про надання можливості продавцю (виконавцю) не повертати кошти за оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця) у звязу з розірванням або невиконанням договору. Всупереч вимогам ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідачем не враховані норми законодавства про право розірвання договору впродовж 14 днів з моменту його укладення, він не передбачив можливості лізингоотримувачу відмовитися від договору. Відповідно до ч. 1 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитись від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов"язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Відповідно до ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. У відповідності з положеннями ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи потерпілого без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ст. 1212 ЦК України). Положення ст. 1212 застосовується також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; З) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Оскільки відповідач передані йому кошти добровільно не повертає, не виконує умов договору, тому кошти підлягають поверненню. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, розмір якої позивачем визначено в 15000 грн., то підстав для задоволення вказаної позовної вимоги, суд не вбачає. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються судами, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, коли це прямо передбачено законом; при порушенні зобовязань, які підпадають під дію ЗУ «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобовязання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що при задоволенні вимог споживача, суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди, проте п. 5 ст. 4 цього Закону передбачає відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством. За таких обставин підстави для відшкодування матеріальної шкоди відсутні. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», то з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір, повязаний з розглядом даної цивільної справи.

Outcome: partial