Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

04 березня 2014 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] та просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на ? частку будинку [ADDRESS]. На обґрунтування посилається, що за період шлюбу було придбано спільне майно, що складається з житлового будинку [ADDRESS]. Вважає, оскільки вказаний будинок придбаний у шлюбі за договором купівлі-продажі, тому є об»єктом спільної сумісної власності в силу закону, та частки, у разі поділу зазначеного майна, є рівними. Так як, у добровільному порядку відповідач відмовляється вирішити спір, він вимушений звернутися до суду за захистом своїх інтересів. В судове засідання позивач [PERSON] не з»явився, надав до канцелярії суду заяву, в якій вказав, що позов підтримує, просив задовольнити з підстав, викладених у ньому. Розгляд справи проводити за його відсутності, без фіксування судового процесу технічними засобами фіксації. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з»явилася, надала до канцелярії суду заяву, в якій вказала, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, просила розгляд справи проводити за її відсутності, без фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису. Суд, дослідивши наявні у справі докази, прийшов до наступного. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як вбачається із копії рішення Зміївського районного суду Харківської області від 28.10.2013 року, яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З тексту рішення вбачається, що відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER], шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 13.02.2004 року Борівською сільською радою Зміївського району Харківської області, актовий запис № 1 ( а.с. 8). Дана обставина, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягає. Судом встановлено, що в період зареєстрованого шлюбу, сторони на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажі придбали 23.03.2005 року житловий будинок [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчений Зміївським приватним нотаріусом [PERSON] 23.03.2005 року та зареєстрований в реєстрі під № 818 і зареєстрований на праві власності на ім»я позивача [PERSON] в КП « Зміївське бюро технічної інвентаризації» 05.04.2005 року за № р-р 4-414. Вказане підтверджується копією довідки КП «Зміївське бюро технічної інвентаризації» № 1336 від 27.02.2014 року. Крім того, з зазначеної довідки вбачається, що прибудова до житлового будинку літ. А-1 з позначкою 1, загальною площею 20,10 кв.м., тамбур літ. А2, загальною площею 4,0 кв.м., сарай літ. 3, збудовані в 2011 році без належної технічної документації - самочинно (а.с. 9) Право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації, відповідно до приписів абз.3 ч.2 ст. ст..331 ЦК України. Отже, самочинно прибудовані споруди не зареєстровані в установленому законом порядку, та не можуть бути об»єктом права спільної сумісної власності. Під час сумісного проживання в зареєстрованому шлюбі подружжя [PERSON] та [PERSON] придбали спірне нерухоме майно в технічних характеристиках, що були на час укладення договору купівлі продажу, а саме станом на 23.03.2005 року. Отже, лише вказана маса нерухомого майна підлягає поділу, як спільного сумісного майна подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя". Час оформлення права власності на майно та титул не впливає на право одного з подружжя на частину майна, придбаного в період шлюбу. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Приписами ст.. 68 СК України визначено, що режим права спільної сумісної власності на майно подружжя не припиняється із розірванням шлюбу. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст.. 70 СК України у розподілу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними. Виходячи з наведеного, суд прийшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved