Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-03 00:00:00

04 березня 2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, покликаючись на те, що 17 квітня 2013 року ПП "Нива- В.Ш." було проведено прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, а саме двохкімнатної квартири [ADDRESS] , яка належала йому на праві приватної власності. Переможцем прилюдних торгів було визнано відповідача [PERSON] . Позивач звернувся до суду з вимогою визнати прилюдні торги від 17.04.2013 року недійсними, вважаючи, що вони відбулися з порушенням чинного законодавства. За наслідками розгляду справи, Апеляційним судом Львівської області 25 березня 2015 року прийняте рішення про визнання недійсними прилюдних торгів проведених ПП "Нива- В.Ш." 17 квітня 2013 року з реалізації арештованого (нерухомого) майна- двохкімнатної квартири [ADDRESS] та скасування державної реєстрації прав на дане нерухоме майно за відповідачем. Зазначає, що на підставі даного рішення відповідач не являється власником квартири. Позивачем очікувалось настання наступних прилюдних торгів щодо реалізації його квартири. У той же час, за незрозумілих для позивача обставин, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №157924789 від 28 лютого 2019 року позивач дізнався, що його квартира, всупереч вищевказаному судовому рішенню була відчужена [PERSON] в користь невідомої йому особи - [PERSON] без проведення будь яких торгів та повідомлення безпосередньо позивача, як власника даної квартири, хоча така повинна була відчужуватись на торгах. Позивач, вказуючи, що відчуження квартири відбулось з грубим порушенням відповідачем вимог законодавства та поза волею безпосередньо самого позивача, як власника майна, просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською Оленою Вікторівною, серія та номер 5800, та скасувати запис про право власності на нерухоме майно за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за індексним номером об`єкта нерухомого майна 9384879, номер запису про право власності 3998908. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, з мотивів, наведених у ньому. Просили суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив, з мотивів, викладених у письмовому відзиві (запереченнях), зазначивши про необґрунтованість позовних вимог та недоведеність позивачем того, що даний правочин будь-яким чином порушує його права. Просив суд застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову. Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Магировська О.В. в судове засідання не з`явилась. Подала письмові пояснення, згідно яких просить розгляд справи проводити за її відсутності та відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач, звертаючись до суду з даним позовом, невірно обрав спосіб захисту свого права. Третя особа [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов заперечили, з мотивів, викладених у письмових поясненнях. Вказали, що [PERSON] є добросовісним набувачем за оспорюваним договором, а визнання судом недійсними прилюдних торгів проведених ПП "Нива- В.Ш." 17 квітня 2013 року не свідчить про поновлення права власності боржника на вказану квартиру. Просили відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши пояснення учасників справи, суд приходить до наступного висновку. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Судом встановлено, що 17 квітня 2013 року в межах виконавчого провадження Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції з виконання виконавчого листа №2-501/11 від 10 червня 2011 року, виданого Франківським районним судом м. Львова про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості в сумі 313 311 грн. 27 коп. відбулись прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна - двохкімнатної квартири загальною площею 65,7кв.м. за адресою: [ADDRESS] , яка належала на праві власності [PERSON] . За результатами проведення прилюдних торгів, які відбулися 17 квітня 2013 року ПП «Нива- В.Ш.» складено два протоколи - протокол №1413065 та №1413065-9/1. Згідно протоколу №1413065-9 про проведення ПП «Нива- В.Ш.» прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, в торгах взяло участь п`ять осіб, переможцем торгів визначено учасника, який запропонував найвищу ціну лоту 350 тис. грн. [PERSON] Вказаний протокол не був підписаний переможцем торгів - [PERSON] , оскільки він відмовився від його підписання. Згідно протоколу №1413065-9/1 від 17 квітня 2013 року про проведення ПП «Нива- В.Ш.» прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, у торгах взяло участь п`ять осіб, переможцем торгів визначено учасника, який запропонував найвищу ціну лоту 241 тис. грн. - [PERSON] . На підставі вказаного протоколу, відповідачу було видано свідоцтво про придбання нею двохкімнатної квартири загальною площею 65,7кв.м. за адресою: [ADDRESS] . На підставі договору купівлі-продажу квартири від 23 грудня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №5800, [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 23 березня 2015 року у справі №461/12266/13 провадження №22-ц/783/2367/15, яке залишено без змін ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2015 року у справі №6-12449ск15, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 квітня 2014 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] задоволено частково. Визнано недійсними прилюдні торги, проведені ПП«Нива- В.Ш. » 17 квітня 2013 року з реалізації двохкімнатної квартири загальною площею 65,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , які оформлені протоколом №1413065-9/1 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки), відповідно до якого переможцем торгів визначено учасника торгів [PERSON] Визнано недійсним свідоцтво №345, видане 17.04.2013 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською А.О. на ім`я [PERSON] про придбання з прилюдних торгів арештованого майна (предмета іпотеки) - квартири [ADDRESS] . Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] (індексний номер 3582666 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS] . У решті позовних вимог [PERSON] відмовлено. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено. Аналізуючи правову природу процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, складання державним виконавцем за результатами їх проведення акту про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а відтак є правочином. Як вбачається зі змісту даного рішення прилюдні торги з реалізації арештованого майна - двохкімнатної квартири загальною площею 65,7кв.м за адресою: [ADDRESS] , які оформлені протоколом №1413065-9/1, відповідно до якого переможцем торгів визначено учасника торгів [PERSON] - були визнані недійсними із підстав недотримання вимог Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року №68/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2 листопада 1999 року за №745/4038, яким визначено загальний порядок реалізації нерухомого майна з прилюдних торгів. Відтак, прилюдні торги були визнані недійсними з підстав порушення встановленого порядку реалізації майна на прилюдних торгах. Рішення суду, на підставі якого проведено стягнення скасовано не було. Позивач вказує, що відчуження квартири відбулось з грубим порушенням відповідачем вимог законодавства та поза волею безпосередньо самого позивача, як власника майна. Як зазначено вище договір купівлі-продажу квартири було укладено 23 грудня 2013 року, тобто до винесення Апеляційним судом Львівської області 23 березня 2015 року рішення у справі №461/12266/13. Таким чином, на час укладення договору [PERSON] являлась законним власником квартири та мала передбачені законом права щодо відчуження належного їй майна. У той же час, позивач не є стороною оспорюваного правочину. Встановлено, що кошти від проведення прилюдних торгів 17 квітня 2013 року, які в подальшому були визнані недійсними через недотримання Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, були зараховані на користь АТ «УкрСиббанк» на виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 травня 2011 року про стягнення з [PERSON] заборгованості, було погашено борг [PERSON] , про який останньому було відомо та передано квартиру в порядку виконання рішення суду на торги. У даному випадку, судове рішення про стягнення з [PERSON] , як боржника, заборгованості за договором та рішення державного виконавця про проведення прилюдних торгів скасовані не були, тож відповідач набула вказане нерухоме майно у порядку встановленому для виконання рішень суду. Згідно положень ЦК України, уразі наявності підстав для визнання публічних торгів недійсними у первісний стан шляхом реституції повертаються сторони договору - організатор торгів та їх переможець. При цьому, задоволення позовних вимог про визнання прилюдних торгів недійсними не передбачає собою поновлення права власності боржника на майно, яке було предметом продажу, як і не передбачає скасування судового рішення, для виконання якого такі торги були проведені. Таким чином, після визнання прилюдних торгів недійсними позивач не відновив за собою право власності на квартиру [ADDRESS] . Натомість [PERSON] являється добросовісним набувачем за укладеним між ним та [PERSON] правочином, який на даний час оспорено позивачем. Оцінюючи правовідносини у даній справі суд приходить до наступного. Згідно ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. У відповідності до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 388 ЦК України). За загальним правилом визначеним у ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України). Відповідно до ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, застосування вказаних правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення нікчемного правочину. Як випливає з вимог [PERSON] , останній вважає, що від визнання договору купівлі-продажу недійсним залежить його подальша можливість законної реалізації прав на нерухоме майно. У той час, встановлено, що майно, яке було предметом договору перебувало у власності позивача лише до моменту звернення стягнення на нього. При цьому, до моменту скасування прилюдних торгів таке майно вже перейшло у власність третьої особи. Згідно ст. 330 ЦК України, на майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-95цс13, вказано, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Також, у п. 10 постанови Пленуму Верховний Суд України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Верховний Суд України у постанові від 29 березня 2017 року (справа №6-3104цс16) вказав, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Вимоги позивача, як заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. (Правова позиція Верховного суду України у справі № 6-605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 року № 439/212/14-ц|14-75цс18, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 750/2728/16-ц, провадження № 61-8888св18, від 04 липня 2018 року по справі № 462/4611/13-ц, провадження № 61-6130св18). Такий висновок суду повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Аналіз ч. 3 ст. 215 ЦК України свідчить, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Водночас, позивач звертаючись з даним позовом, не подав суду жодних належних доказів, які б підтверджували, що укладеним між [PERSON] та [PERSON] правочином було порушено його права та законні інтереси, а визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23 грудня 2013 року надасть йому можливість реалізувати (відновити) свої права щодо предмету договору. З позовної заяви також не вбачається, порушення прав позивача за наслідками укладеного правочину. Таким чином, судом в ході розгляду справи не встановлено факту порушення оспорюваним договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача, оскільки на момент вчинення договору він власником майна не був, майно, що було предметом договору придбане відповідачем у порядку встановленому для виконання судових рішень, а на час здійснення оспорюваного правочину рішення про визнання недійсними прилюдних торгів не існувало. Статтею 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Як встановлено, позивач у 2014 році вже звертався до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння (справа №461/13091/14-ц). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24 грудня 2015 року у справі №461/13091/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 березня 2016 року, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] було відмовлено за безпідставністю. Даним судовим рішенням встановлено, що квартира [ADDRESS] вибула з володіння позивача [PERSON] не поза його волею, була продана в порядку виконання судового рішення. Внаслідок відступлення від встановленого законом порядку проведення торгів права та законні інтереси [PERSON] не були порушені, а відтак, обґрунтовані такими обставинами його позовні вимоги про витребування проданого на торгах майна задоволенню не підлягають. Тож, суд прийшов до висновку про відсутність обставин на які покликався позивач та неможливість, у зв`язку з цим витребування майна від добросовісного набувача - [PERSON] . Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.07.2016 року по справі №461/13091/14-ц касаційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Галицького районного суду м. Львова від 24.12 .2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22.03.2016 року по справі №461/13091/14-н залишено без змін. Постановою Верховного суду України від 15 травня 2017 року, у задоволенні заяви [PERSON] про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 22 березня 2016 року та рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 грудня 2015 року було відмовлено. З огляду на наведене, позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською Оленою Вікторівною, серія та номер 5800; скасування запису про право власності на нерухоме майно за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за індексним номером об`єкта нерухомого майна 9384879, номер запису про право власності 3998908, є необгрунтованимим, оскільки порушення прав позивача за наслідками укладеного договору в ході розгляду справи не доведено. Крім цього, відповідачем заявлено вимогу про застосування позовної давності. Позивач вказує, що йому стало відомо про порушення його прав лише 28.02.2019 року. Однак, встановленими в судовому засіданні обставини вказаний факт спростовується, оскільки звернення [PERSON] до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння свідчить про те, що позивач задовго до звернення до суду з цим позовом дізнався про порушення свого права. Разом з тим, з позовною заявою до суду про визнання договору недійсним позивач звернувся лише 04 березня 2019 року, пропустивши таким чином, визначений ст.257 ЦК України трирічний строк позовної давності, питання про поновлення якого позивач перед судом не порушував. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом стст. 256, 267 ЦК України, суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог. Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази, посилання сторін на мотиви заявлених позовних вимог та їх заперечення, доводи сторін щодо наведеної практики суду касаційної інстанції, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та їх зміст, суд, виходячи з мотивів та доводів, наведених у даному рішенні, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем. Представник відповідача подав до суду заяву, в якій він просить у стягнути з позивача витрати на професійну правову допомогу в розмірі 2 000,00 гривень та поштові витрати по справі в сумі 69, 00 гривень. Відповідно до ч.1, 8 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України). Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу та стягнення поштових витрат, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів (ч.2 ст.140 ЦПК України). Як встановлено судом, між [PERSON] та адвокатським бюро «Микола Піка і Партнери» укладено Договір про надання правничої (правової) допомоги від 16.07.2019 року, предметом якого є надання клієнту правової допомоги у справі №461/1479/19. Відповідно до акту прийому-передачі наданих послуг від 18.09.2019 року, вартість послуг, наданих адвокатським об`єднанням становить 2 000,00 гривень. Наявною у матеріалах справи квитанцією №49 від 17.09.2019 року підтверджено факт оплати за надані адвокатські послуги в розмірі 2 000,00 гривень. Суд вважає, що визначена адвокатським бюро сума гонорару є обґрунтованою, такою, що відповідає складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягом, наданих послуг, у зв`язку з чим вказана сума підлягає відшкодуванню в повному обсязі. Крім цього, суд знаходить можливим стягнути з позивача відшкодування витрат понесених відповідачем за скерування до суду поштової кореспонденції, які в розумінні положень п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України є судовими витратами по справі. Згідно списку поштових відправлень на адресу сторін по справі плата за пересилання таких становить загальну суму 69,00 гривень. Відтак, з позивача підлягають стягненню судові витрати, які включають витрати на професійну правничу допомогу, що становить 2 000,00 гривень та поштові витрати, які становлять 69,00 гривень.

Outcome: approved