Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

До Ірпінського\~міського суду\~Київської області\~надійшла позовна\~заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на квартиру та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що 01 червня 2012 року [PERSON] уклала ТОВ «Сарафан» (код ЄДР 206300287) Попередній договір № 58, відповідно до п. 1 якого сторони зобов`язались у майбутньому укласти та належним чином оформити Додаткову угоду (основний договір) до Договору № 1/2012 від 16.02.2021 про спільну діяльність у будівництві житлового масиву « [INFO] » (1-кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] ). 05.06.2012 [PERSON] на виконання умов раніше укладеного попереднього договору, уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю «Сарафан» основний договір - Додаткову угоду №169 до Договору №1/2012 від 16.02.2012 про спільну діяльність у будівництві житлового масиву «Квартал Новатор». Відповідно до підпункту 1 пункту 2 Додаткової угоди №169, вкладом позивачки є грошові в національній валюті України (гривнях) еквівалентній 19914,00 доларам США за середньокомерційним міжбанківським курсом, розміщеним на сайті «Finance.ua». Відповідно до підпункту 3 пункту 2 Додаткової угоди №169 сторони обумовили етапи внесення вкладу (графік платежів): 48198,05 грн. (5974,20 доларів США) - протягом трьох днів з дня підписання Додаткової угоди: 1706,91 доларів США - до 30 червня 2012 року; 1706,91 доларів США - до 30 липня 2012 року; 1706,91 доларів США - до 30 серпня 2012 року; 1706,91 доларів США - до 30 вересня 2012 року; 1706,91 доларів США - до 30 жовтня 2012 року; 1706,91 доларів США - до 30 листопада 2012 року; 1706,91 доларів США - до 30 грудня 2012 року; 1991,40 доларів США - під час отримання Свідоцтва про право власності. Відповідно до розділу IX підпункту 3 пункту 2 Додаткової угоди №169 термін завершення будівництва та отримання Свідоцтва про право власності на квартиру - до 30 липня 2013. Останній платіж у розмірі 1991,40 доларів США мав бути сплачений під час отримання Свідоцтва про право власності на квартиру. Виконуючи умови Додаткової угоди №169 позивачка, за рахунок власних коштів, здійснила наступні платежі: 8066,20 грн. (за попереднім договором, аванс) - 01.06.2012, 40150 грн. - 06.06.2012, 12750 грн. - 23.07.12, 13650 грн. -08.08.12, 9810 грн. - 19.09.12, 13925 грн. - 16.10.12, 14060 грн. -13.11.12, 13900 грн. -11.12.12. У зв`язку з тим, що для здійснення останнього платежу (який мав бути сплачений під час отримання Свідоцтва про право власності на квартиру 30 липня 2013 року), позивачка не мала обхідної суми коштів, [PERSON] 02 травня 2013 року надала їй у позику грошові кошти у розмірі 3850,00 доларів США з визначеною метою - для внесення останнього платежу за Додатковою угодою №169 від 05 червня 2012 року до Договору №1/2012 від 16.02.2012р. про спільну участь у будівництві житлового масиву «Квартал Новатор», що підтверджується розпискою. Вказує про те, що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського управління юстиції у м. Києві 07 червня 2013 року між позивачкою та відповідачем було зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище на [PERSON] . Зазначає про те, що після укладення шлюбу сторони не придбавали будь якого спільного майна, кожний розпоряджався своїми коштами на власний розсуд. У зв`язку\~з форс-мажорними\~обставинами забудовник\~ТОВ «Сарафан»\~листом №\~102\~від \~11.07.2013р.,\~повідомив позивачку\~про продовження\~терміну завершення\~будівництва та\~отримання правовстановчих\~документів на 60 днів до 30 вересня 2013. Оскільки, за умовами Додаткової угоди № 169 від 05.06.2012 способом оплати за договором є внесення грошових коштів у національній валюті України (гривні), для внесення останнього платежу на рахунок ТОВ «Сарафан» позивачка обміняла отримані за договором позики кошти в розмірі 3850 доларів США на гривні. В цей же день, за рахунок власних коштів, попередньо отриманих нею за договором позики, позивачка перерахувала на поточний рахунок ТОВ «Сарафан» останній платіж у 31521 грн., що підтверджується квитанцією №ПН 396422 від 30.09.2013р. Загальна сума сплачених позивачкою платежів за Додатковою угодою №169 до Договору 2 від 16.02.2012р. про спільну діяльність у будівництві житлового масиву «Квартал р» склала 157 832,20 грн., що і є сумою позову. 10 жовтня 2013 року позивачка отримала Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Зазначає про те, що пропри те, що позивачка отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно під час шлюбу, квартира є її особистою приватною власністю, оскільки, Додаткова угода № 169 до Договору №1/2012 від 16.02.2012 про спільну діяльність у будівництві житлового масиву « [INFO] » була укладена не в інтересах сім`ї, а для особистого використання, квартира придбана за кошти, які належали позивачу особисто, відповідач не приймав участі грошовими коштами у придбанні спірної квартири. Після укладення шлюбу відповідач за згодою позивачки як власниці квартири, 23.11.2013 року зареєстрував своє місце проживання у квартирі [ADDRESS] . Оскільки, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі та проживали в указаній квартирі, відповідач користувався житловим приміщенням на праві члена сім`ї власника квартири. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області у справі № 367/4403/19 від 16.09.2019 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 07.06.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського управління юстиції у м. Києві. Позивачка звертає увагу суду на те, що після розірвання шлюбу відповідач не є членом її сім`ї, не пов`язаний з нею спільним побутом, не веде з нею спільне господарство, між ними відсутні будь які взаємні права та обов`язки, отже відповідач втратив право користування житловим приміщенням та підлягає виселенню з нього. Після розлучення позивачка, як власник житла, не давала згоди на реєстрацію місця проживання відповідача та його проживання в належній їй на праві власності квартирі, а тому він має право проживати у ній на законних підставах лише за згодою власника та укладення між ними письмового договору найму жилого приміщення. Оскільки, такий договір між сторонами не укладався, будь яких домовленостей щодо проживання відповідача у спірній квартирі сторонами не досягнуто, відповідач створює для позивачки несприятливі умови для проживання шляхом створення конфліктних ситуацій, жодним чином не бере участі в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг. Всі договори про надання комунальних послуг, укладені між позивачкою та відповідними надавачами послуг. За всі комунальні послуги позивачка сплачує самостійно. Вказує про те, що подальше проживання відповідача у вказаній квартирі є неможливим з тих підстав, що квартира складається лише з однієї житлової кімнати 17.2 кв.м., яку вона не може ділити з відповідачем, оскільки, вони не є подружжям. Звертає увагу на те, що відповідач не відноситься до верств населення, які потребують соціального захисту, а також має можливість самостійно організувати власне життя, у тому числі, забезпечити житлом, оскільки, тривалий час займається бізнесом як фізична особа-підприємець, повернутись проживати до своєї матері - [PERSON] , яка володіє квартирою у 72.1 м.кв. За таких обставин, визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, не може бути розцінено як надмірний тягар. Просить суд визнати квартиру [ADDRESS] особистою власністю [PERSON] . Визнати [PERSON] таким, що втратив право користуваня квартирою [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати зі сплати судового збору та витрати на правову допомогу. Відповідачем до суду було подано зустрічну позовноу заяву про поділ спільної сумісної власності подружжя, яку обґрунтовано тим, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 07 червня 2013 року по 16 вересня 2019 року, мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] .\~Вказує про\~те,\~що 10 жовтня 2013 року Позивачу за первісним позовом [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Загальна площа квартири 36,1 кв.м, житлова площа 17,2 кв.м. Згідно технічного паспорту на квартиру, який виготовлено 03 липня 2013 року, Позивач є власницею однокімнатної квартири [ADDRESS] . Вважає, що оскільки, майно було набуто в період шлюбу, воно належить сторонам, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому відповідач має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за ним\~1/2\~частки квартири в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Просить суд здійснити поділ майна: квартири [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримали, просили їх задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач в судовому засіданні просив зустрічний позов задовольнити, позовні вимоги [PERSON] залишити без задоволення. Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши думку учасників справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення заявленого первісного позову та необхідності відмови в зустрічних позовних вимоги, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали\~шлюб,\~зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського управління юстиції у м. Києві 07 червня 2013 року. Після реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище на [PERSON] . 01 червня 2012 року [PERSON] уклала ТОВ «Сарафан» (код ЄДР 206300287) Попередній договір № 58, відповідно до п. 1 якого сторони зобов`язались у майбутньому укласти та належним чином оформити Додаткову угоду (основний договір) до Договору № 1/2012 від 16.02.2021 про спільну діяльність у будівництві житлового масиву « [INFO] » (1-кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] ). 05.06.2012 позивач на виконання умов раніше укладеного попереднього договору, уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю «Сарафан» основний договір - Додаткову угоду №169 до Договору №1/2012 від 16.02.2012 про спільну діяльність у будівництві житлового масиву « [INFO] ». Відповідно до підпункту 1 пункту 2 Додаткової угоди №169, вкладом позивачки є грошові в національній валюті України (гривнях) еквівалентній 19914,00 доларам США за середньокомерційним міжбанківським курсом, розміщеним на сайті «Finance.ua». Загальна сума сплачених позивачкою платежів за Додатковою угодою №169 до Договору 2 від 16.02.2012р. про спільну діяльність у будівництві житлового масиву «Квартал р» склала 157 832,20 грн. 10 жовтня 2013 року [PERSON] видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . [PERSON] за згодою [PERSON] як власниці квартири, 23.11.2013 року зареєстрував своє місце проживання у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою про зареєстрованих осіб №2301/1471 від 13.02.2020р., виданою ЦНАП Бучанської міської ради. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області у справі № 367/4403/19 від 16.09.2019 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 07.06.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського управління юстиції у м. Києві. Відповідно до ч. 1\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1, 2\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках(ч.1\~ст. 13 ЦПК України). Частина 3\~ст. 12 ЦПК України\~передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог абозаперечень, крімвипадків, встановленихцим Кодексом. Відповідно ч.1\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішеннясправи. Згідно з положеннями ч. ч. 1-4\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, щопідтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частина 1\~ст. 81 ЦПК України\~передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6\~ст. 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, щоґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів(ч.1\~ст. 89 ЦПК України). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз`яснено в пунктах 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, частина третя\~статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої\~статті 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Частиною 1 ст. 61СК Українив становлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Частиною 1\~статті 57 СК України\~встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Згідно із правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі №771/2302/18 «статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Позивачем в судовому засіданні доведено ту обставину, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, включаючи, кошти, отримані в борг згідно розписки, яка міститься в матеріалах справи. Відповідач в судовому засіданні даного факту не заперечував. Зазначав, що приймав участь у здійснені ремонтиних робіт у спірній квартирі та давав кошти, а саме 15000 грн. на оформлення правовстановлюючих документів на квартиру. Зазначені вище норми закону, а також встановлені судом факти, насамперед, одноособової безпосередньої участі позивача за первісним позовом в придбанні квартири, що не заперечувалось відповідачем за первісним позовом, свідчать про відсутність презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначеним скористалась позивач, звернувшись до суду з позовом про визнання майна її особистою власністю. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження №14-325цс18). Таким чином, позовна вимога [PERSON] про визнання майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] , її особистою власністю підлягає задоволенню. Разом з тим, згідно\~ст. 72 Житлового Кодексу України,\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в наслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до зі\~статтею 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч.1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у\~\~здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом\~\~про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно\~ст.15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вказаним право обґрунтовано скористалась [PERSON] , як власник квартири, розташованої за адресою:\~\~ [ADDRESS] . Відповідно до ст.405 ЦК України,\~члени сім`ї\~власника житла,\~які проживають\~разом з\~ним,\~мають право\~на користування\~цим житлом\~відповідно до\~закону. Житлове\~приміщення,\~яке вони\~мають право\~займати,\~визначається його\~власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі шлюб розірвали, не пов`язані спільним побутом, не ведуть спільного господарства, між ними відсутні будь які взаємні права та обов`язки, тягар з утримання квартири покладений на позивача за первісним позовом, а отже відповідач втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до правових висновків Верховного суду України (постанова ВСУ від 16.11.2016р. справа № 6ц-709ці-16) власник житла усуває перешкоди, що чиняться зареєстрованою особою, в користуванні належним йому житлом, шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом. Відповідно до\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя» (зі змінами та доповненнями) передбачено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Враховуючи вище наведені норми законодавства та конкретні обставини справи, суд задовольняє вимогу позивача за первісним позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користуваня квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п' ятнадцяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно положень\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до частини третьої\~статті 141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:\~чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову,\~значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. З огляду на викладене суд відзначає, що\~ЦПК\~передбачено наступні критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) пов`язаність витрат з розглядом справи; 2) їх дійсність; 3) необхідність; 4) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. До таких висновків в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 19.02.2020 року (справа № 755/9215/15-ц провадження № 14-382цс19). Згідно з п.п. 3-6\~ст. 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з тим, представником позивача не надано до суду опису виконаних робіт. Проте, враховуючи, що правова допомога позивачу була надана, суд, оцінюючи обґрунтованість позовної заяви, обсяг наданих послуг, задовольняє вимогу щодо стягнення витрат на правову допомогу та вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на правову допомогу в розмірі 8000 грн.

Outcome: approved