Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

12.08.2015 року позивачка звернулась до суду з позовною заявою про припинення обтяження нерухомого майна . В своєму позові позивачка вказала, що 04 серпня 2015 року, при отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частку будинку по [ADDRESS], який залишився після смерті чоловіка - [PERSON], вона довідалась від нотаріуса, що на вищевказаний будинок накладено обтяження - заборона на нерухоме майно. Після надання відповідного запиту до реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна було встановлено, що 17 вересня 2008 року о [NUMBER] реєстратором: Приватний нотаріус Бондар І. М., 49000, [ADDRESS], [NUMBER], на підставі Кредитного договору, ODLUGR0000000001, 12.09.2008, ЗАТ КБ «ПриватБанк» було обтяжено будинок по [ADDRESS], смт Любашівка Одеської області, власником якого вказано [PERSON]. При вивчені даного питання, на підставі довідки Любашівського районного бюро технічної інвентаризації за №676 від 04 серпня 2015 року їй стало відомо, що при реєстрації прав власності на нерухоме майно, яке належить [PERSON], згідно договору купівлі-продажу від 20.08.1996 року, №1605 у витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.09.2008 року, № 20087293, серія [NUMBER] була допущена помилка в адресі: [ADDRESS], фактично будинок розташований про [ADDRESS] Станом на сьогоднішній день, право власності на нерухоме майно, а саме будинок по [ADDRESS] Одеської області закріплено за нею та її донькою - [PERSON], співвласниками якого вони є, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та обтяжень № 41703217 від 04.08.2015 року. Відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, проти задоволення позовних вимог позивача не заперечували, надали заяви, в якій просили суд справу розглянути у їх відсутності. Позивачка на задоволені уточнених позовних вимог наполягала, підтримала їх у повному обсязі, просила суд розглянути справу у її відсутність. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: ксерокопія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.08.2015 року, ксерокопія Витягу з реєстру № 105742067 від 29.07.2015 року; лист ДВС від 05.08.2015 року, ксерокопія свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.08.15; ксерокопія витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 04.08.15; ксерокопія свідоцтва про смерть [PERSON]; довідка Любашівського районного бюро технічної інвентаризації за №676 від 04 серпня 2015 року, із яких видно, що при реєстрації прав власності на нерухоме майно, яке належить [PERSON], згідно договору купівлі-продажу від 20.08.1996 року, № 1605 у витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.09.2008 року, № 20087293, серія [NUMBER] була допущена помилка в адресі: [ADDRESS], фактично будинок розташований про [ADDRESS] Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у звязку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Згідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону. Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась17.07.1997р. відповідно до ЗУ "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції"закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти,користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти будь-які угоди щодо свого майна, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 321 ЦК передбачено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 386 ЦК України, передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Крім того, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. На підставі викладеного,

Outcome: approved