Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності, перевід прав покупця, скасування державної реєстрації. Позивач з урахуванням уточнень посилається на те, що з 17 липня 1999 року по 11 вересня 2007 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON]. За час шлюбу - 05.02.2002 року вони придбали квартиру [ADDRESS], де покупцем був зазначений [PERSON] Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2010 року зазначена квартира була визнана спільною сумісною власністю і за позивачем було визнано право власності на 1/2 частину квартири. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.06.2011 року рішення залишено без змін. Але згодом, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.11.2011 року, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2010 року в частині визнання спільною сумісною власністю спірної квартири залишено в силі, а в частині поділу майна було скасовано, оскільки 23.04.2009 року спірна квартира була продана відповідачеві. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.02.2009 року [PERSON] було відмовлено в позові про визнання за ним права особистої приватної власності на спірну квартиру. Нотаріус, посвідчуючи договір купівлі-продажу мала витребувати письмову згоду позивача на відчуження квартири, оскільки вбачалось, що [PERSON] перебував у шлюбі. Крім того, позивач зазначає, що [PERSON] та [PERSON] є товаришами, і відповідачеві були відомі сімейні обставини, зокрема стосовно спору по квартирі, але незважаючи на це він оформив договір купівлі-продажу квартири. Відповідач - [PERSON] не проживає у вказаній квартирі, хоч і набув право власності на неї у 2009 році. 24.05.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. З цього часу [PERSON], яка є матір'ю відповідача [PERSON] і є власником вказаної квартири. Зважаючи на той факт, що спірна квартира була визнана спільною сумісною власністю подружжя, позивач звертається до суду та прохає: визнати частково недійсним, а саме на 1/2 частину квартири № 20, по пр. ім. Газети "Правда", 56 в м. Дніпропетровську договір укладений 24.05.2013 року між [PERSON] та [PERSON]; визнати частково недійсним, а саме на 1/2 частину квартири № 20, по пр. ім. Газети "Правда", 56 в м. Дніпропетровську договір укладений 23.04.2009 року між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 26.05.2009 року; визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири, перевівши на неї права та обов'язки покупця 1/2 частини квартири; скасувати реєстрацію договору купівлі-продажу від 24.05.2013 року та реєстрацію квартири в електронному реєстрі прав на нерухоме майно. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в уточнених позовних вимогах. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, суду надав письмові заперечення. Відповідачі [PERSON], [PERSON], представник КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, представник Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції у судове засідання не з?явилися, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву, в якій прохала розглянути справу без її участі. Крім того, до суду надано пояснення, де зазначено, що 23 квітня 2009 року нею було посвідчено договір укладений між представником [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], а саме купівлі-продажу квартири № 20 по пр. ім. Газети "Правда", 56, м. Дніпропетровська, яка належала [PERSON] Нотаріусу було надано документи необхідні для посвідчення договору. Під час підписання договору [PERSON] у шлюбі не перебував. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не з?явилася, про час і місце йпроведення повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності\~набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 23 квітня 2009 року [PERSON], діючим від імені [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири № 20 по пр. ім. Газети "Правда", 56, м. Дніпропетровська, який зареєстровано приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за № 646 та зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 26.05.2009 року (а. с. 11-15). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2010 року квартира № 20 по пр. ім. Газети "Правда", 56, м. Дніпропетровська визнана спільною сумісною власністю подружжя і за позивачем визнано право власності на 1/2 частину квартири (а. с. 5), яке ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.06.2011 року залишено без змін (а. с. 8). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.11.2011 року, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2010 року в частині розподілу спільного майна подружжя - квартири № 20 по пр. ім. Газети "Правда", 56, м. Дніпропетровська та визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири - скасовано та в задоволенні цих позовних вимог відмовлено (а. с. 9-10). 24 травня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири № 20 по пр. ім. Газети "Правда", 56, м. Дніпропетровська, який зареєстровано приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за № 2986 та зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 24.05.2013 року (а. с. 171-172). Згідно ч. 2, 4 ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників\~правочину\~щодо розпорядження\~спільним майном\~вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає\~нотаріальному посвідченню\~та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним\~майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. У відповідності до ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя\~договорів, які потребують нотаріального посвідчення\~і (або) державної реєстрації, а також\~договорів\~стосовно цінного\~майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути\~нотаріально засвідчена. Відповідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, посилання позивача, що нотаріусу необхідно було витребувати нотаріально посвідчену письмову згоду позивача на відчуження квартири, через те, що [PERSON] перебував у шлюбі є необґрунтованим, оскільки станом на 23.04.2009 року, на момент укладення та посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, а саме 11 вересня 2007 року. Вказане нотаріальне посвідчення проведене відповідно до вимог законодавства, у зв'язку із тим, що на час укладення договору [PERSON] та [PERSON] не були подружжям. П. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя" роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Судом встановлено, що на час розгляду справи у власності [PERSON] та [PERSON] спірна квартира не перебуває, у зв'язку із чим відсутні підстави для визнання права власності за позивачем майна набутого відповідачем, у спосіб визначений Законом. Статтями 41 Конституції України та 321 ЦК України встановлено, право власності\~є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо\~майно\~за відплатним\~договором\~придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. У відповідності до ч. 5 ст. 12 ЦК України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. У відповідності до ч. 1 ст. 11\~ЦК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивачем не наведено доказів того, що відповідач - [PERSON] знав про той факт, що спірна квартира може бути спільною сумісною власністю подружжя, він був добросовісним набувачем нерухомого майна, яке в подальшому відчужив іншій особі, у зв'язку із чим у позивача відсутні підстави для визнання за нею права власності на частку в майні, яке на даний час належить відповідачеві - [PERSON] Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed