Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що вона зі своєю сім`єю на протязі 26 років з 1992 року по даний час потерпає через приховану, умисну, шахрайську, протизаконну реєстрацію працівниками паспортної служби при Тульчинському РВ УДМВС, а саме, начальником паспортного столу [PERSON] та головними спеціалістами [PERSON] і [PERSON] , без домової книги, без їхнього відома, без їхнього дозволу чужої для їхньої сім`ї особи - [PERSON] . Дані особи з 2008 року по 2015 рік категорично відмовляли їй і її дітям в реєстрації за адресою: [ADDRESS] , в їхньому будинку через [PERSON] . Через дані обставини вона з дітьми змушена була приписуватись в інших областях і в с.Кинашів, Тульчинського району, з 2012 року оплачувати реєстрацію в інших областях. Спеціалістом 1 категорії з питань реєстрації населення при Тульчинській міській раді Павленко Н.П. та начальником відділу ведення Державного реєстру виборців апарату райдержадміністрації м.Тульчина Траченко О.О. було узаконено шахрайську прописку з введенням до єдиного реєстру виборців України [PERSON] за їхньою адресою. На її прохання вивести сторонню особу з реєстру і реєстрації за їхньою вищевказаною адресою їй було категорично відмовлено. Також дане прохання було проігноровано самою [PERSON] . Через дані обставини вона була змушена звернутися до органів Немирівської прокуратури, але все було марно. В зв`язку з чим, вона змушена звернутись до суду через шахрайські дії вищевказаних працівників і зняти з реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а також вивести її з єдиного реєстру виборців України за вищевказаною адресою. Тривала, неправомірна поведінка відповідача завдала їй моральної шкоди, що виразилось у приниженні її честі та гідності, моральних переживаннях в очікуванні послідуючих протиправних неправомірних дій відповідача. Оскільки даний конфлікт триває з 1992 року по теперішній час, внаслідок чого вона вимушена страждати тривалий час, тому вона оцінює свої моральні страждання в розмірі 600000 грн., які і просить стягнути з відповідачів, а також сплачений нею судовий збір. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Також зазначила, що з 2008 року по 2015 рік її не прописували за місцем реєстрації по [ADDRESS] . На вибори приносили запрошення на ім`я [PERSON] . В 1992 році номер будинку був 33. В 2008 році вона подавала заяви на прописку, в 2012 році - успадкувала даний будинок та стала його власником. [PERSON] була прописала у будинку сусідки. Вважає, що всі відповідачі однаково спричинили їй моральну шкоду. Просить стягнути з них по 100000 грн. з кожного. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що вона ніякого відношення до даної справи не має. Вона працює в міській раді лише з 2016 року. Просить відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить відмовити в задоволенні позову. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - адвокат Стоян А.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вказавши, що дані вимоги є безпідставними. Просить відмовити в задоволенні позову, а також стягнути з позивача на користь відповідачів понесені ними витрати на професійну правничу допомогу. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. На минулому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що в будинку позивача вона не була прописана. Просила відмовити в задоволенні позову. Згідно наявного в матеріалах справи відзиву на позовну заяву, остання просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що жодних підстав для задоволення позову немає, жодних доказів, які б підтверджували спричинення позивачу моральної шкоди через її реєстрацію, остання не надала. Також вказала, що власник житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] в листопаді 1992 надала їй дозвіл на прописку в належному їй житловому будинку. 20.11.1992 вона прописалась за вищевкааною адресою. Після смерті [PERSON] власником даного будинку стала [PERSON] , яка теж дозволила їй бути прописаною за вищевказаною адресою. Через деякий час змінилась нумерація будинків по [ADDRESS] став значитись за №37. Однак, їй про це не було відомо. В житловому будинку позивача вона ніколи не була ні приписана, ні зареєстрована. Після придбання власного житла, вона виписалась із будинку, належного [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. На минулому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що вона працює на посаді провідного спеціаліста Тульчинського районного сектору УДМС з 28.03.2012, в її посадові обо`язки не входить питання реєстрації осіб, просила відмовити в задоволенні позову. Згідно наявного в матеріалах справи відзиву на позовну заяву, остання просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що жодних підстав для задоволення позову немає, жодних доказів, які б підтверджували спричинення позивачу моральної шкоди через реєстрацію [PERSON] , остання не надала. Також вказала, що власник житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], [PERSON] в листопаді 1992 надала [PERSON] дозвіл на прописку в належному їй житловому будинку. 20.11.1992 за згодою власника [PERSON] була прописана за вищевкааною адресою. Після смерті [PERSON] власником даного будинку стала дочка спадкодавця [PERSON] , яка теж дозволила [PERSON] бути прописаною за вищевказаною адресою. Через деякий час змінилась нумерація будинків по [ADDRESS] став значитись за №37. Однак, відомості про це були тільки в Тульчинській міській раді, власники будинків про перереєстрацію за новою адресою до служб, які проводять реєстрацію, не звертались. В житловому будинку позивача [PERSON] ніколи не була ні приписана, ні зареєстрована. Також зазначила, що позивач жодної письмової заяви та інших необхідних для реєстрації документів до Тульчинського районного сектору УДМС України у Вінницькій області не подавала, а тому вона не могла відмовити їй у проведенні реєстрації. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. На минулому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що вона працює на посаді головного спеціаліста Тульчинського районного сектору УДМС з 2012 року, в її посадові обо`язки не входить приписка, виписка, просила відмовити в задоволенні позову. Згідно наявного в матеріалах справи відзиву на позовну заяву, остання просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що жодних підстав для задоволення позову немає, жодних доказів, які б підтверджували спричинення позивачу моральної шкоди через реєстрацію [PERSON] , остання не надала. Також вказала, що власник житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] [PERSON] в листопаді 1992 надала [PERSON] дозвіл на прописку в належному їй житловому будинку. 20.11.1992 за згодою власника [PERSON] була прописана за вищевкааною адресою. Після смерті [PERSON] власником даного будинку стала дочка спадкодавця [PERSON] , яка теж дозволила [PERSON] бути прописаною за вищевказаною адресою. Через деякий час змінилась нумерація будинків по [ADDRESS] став значитись за №37. Однак, відомості про це були тільки в Тульчинській міській раді, власники будинків про перереєстрацію за новою адресою до служб, які проводять реєстрацію, не звертались. В житловому будинку позивача [PERSON] ніколи не була ні приписана, ні зареєстрована. Також зазначила, що позивач жодної письмової заяви та інших необхідних для реєстрації документів до Тульчинського районного сектору УДМС України у Вінницькій області не подавала, а тому працівники Тульчинського районного сектору УДМС не могли відмовити їй у проведенні реєстрації. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Згідно наявного в матеріалах справи відзиву на позовну заяву, остання просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що жодних підстав для задоволення позову немає, жодних доказів, які б підтверджували спричинення позивачу моральної шкоди через реєстрацію [PERSON] , остання не надала. Також вказала, що на посаду завідувача Тульчинського районного сектору УДМС України у Вінницькій області вона призначена в порядку переведення її з посади завідувача Тростянецького районного сектору УДМС України у Вінницькій області 10.05.2018 і тільки з цього часу вона займає дану посаду. До цього часу в Тульчинському районному секторі УДМС України у Вінницькій області вона не працювала і з позивачем, як посадова особа, спілкуватись не могла. Власник житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] [PERSON] в листопаді 1992 надала [PERSON] дозвіл на прописку в належному їй житловому будинку. 20.11.1992 за згодою власника [PERSON] була прописана за вищевкааною адресою. Після смерті [PERSON] власником даного будинку стала дочка спадкодавця [PERSON] , яка теж дозволила [PERSON] бути прописаною за вищевказаною адресою. Через деякий час змінилась нумерація будинків по [ADDRESS] став значитись за №37. Однак, відомості про це були тільки в Тульчинській міській раді, власники будинків про перереєстрацію за новою адресою до служб, які проводять реєстрацію, не звертались. В житловому будинку позивача [PERSON] ніколи не була ні приписана, ні зареєстрована. Також зазначила, що позивач жодної письмової заяви та інших необхідних для реєстрації документів до Тульчинського районного сектору УДМС України у Вінницькій області не подавала, а тому їй не могли відмовити їй у проведенні реєстрації. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є працівниками Тульчинського районного сектору УДМС України у Вінницькій області, безпідставно зареєстрували без її дозволу в її будинку відповідача [PERSON] та з 2008 року по 2015 рік відмовляли їй і її дітям в реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] незаконно узаконили прописку з введенням до єдиного реєстру виборців України відповідача [PERSON] за її адресою. Відповідач же [PERSON] добровільно виписатись відмовилась. Вищевказаними діями відповідачів, останні завдали позивачу моральної шкоди, яку остання оцінила в 600000 грн. На підтвердження позовних вимог позивач надала копію паспорта серія [NUMBER] , виданого 09.02.2009 Лисянським РВ УМВС України в Черкаській області (а.с.7) та копію домової книги (а.с.22-23), де містяться відмітки про її реєстрацію з 02.12.2015 за адресою: [ADDRESS] . Надану позивачем копію довідки АТ КБ "Приватбанк від 16.01.2019 по виписці по її картці (а.с.24) суд до уваги не бере, так як вона не стосується предмета спору. В свою чергу, відповідачі заперечують позовні вимоги позивача, зазначаючи, що дані позовні вимоги є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. На підтвердження своїх заперечень відповідачем [PERSON] надано копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.10.1982, зареєстрованого в реєстрі за №2054 (а.с.55) та копію довідки КП "Тульчинське МБТІ" від 05.04.2019 №300 (а.с.54), згідно яких вбачається, що з 02.10.1982 власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] являлась [PERSON] , після смерті якої, з 07.04.1999 власником даного житлового будинку стала [PERSON] . Також надано копію паспорта серія [NUMBER] , виданого 13.03.1998 Тульчинським РВ УМВС України в Вінницькій області (а.с.53), де наявна відмітка про реєстрацію з 01.10.2018 в с.Левківці, Тульчинського району, Вінницької області. На підтвердження своїх заперечень відповідачем [PERSON] надано копію наказів Управління ДМС України у Вінницькій області від 10.05.2018 №72-к (а.с.46) та від 19.03.2012 №86-к (а.с.47), згідно яких вбачається, що з 10.05.2018 [PERSON] призначено на посаду завідувача Тульчинського районного сектору УДМС України у Вінницькій області в порядку переведення її з посади завідувача Тростянецького районного сектору УДМС України у Вінницькій області, а з 20.03.2012 призначено на посаду головного спеціаліста Тульчинського районного сектору УДМС України у Вінницькій області Лабенську Л.А. Також надано копію особової картки [PERSON] (а.с.48), де наявна скан копія її паспорта з відміткою її реєстрації 20.11.1992 за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження своїх заперечень відповідачем [PERSON] надано копію наказу Управління ДМС України у Вінницькій області від 27.03.2012 №91-к (а.с.65), згідно якого вбачається, що з 28.03.2012 [PERSON] призначено на посаду провідного спеціаліста Тульчинського районного сектору УДМС України у Вінницькій області. Таким чином, на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] , в якому на даний час зареєстрована позивач ніякого відношення до відповідача [PERSON] не має, так як через зміну нумерації будинків, хоч відповідач [PERSON] і була раніше зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак на даний час цей будинок значиться під №37. Тобто, позивач помилково вважала, що має якесь відношення до будинку в якому була раніше зареєстрована відповідач [PERSON] . Також в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт неправомірних дій відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України визначає, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди Відповідно до положень Конституції України і чинного цивільного законодавства фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їхніх прав і свобод та законних інтересів. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У ч.1 ст.1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Тобто, ч.1 ст.1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Відповідно до п.3, 5, 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зміст ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на неї. Однак, в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України, позивачем в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачами їй було завдано моральної шкоди. Більше того, наданими відповідачами доказами спростовано твердження позивача про порушення її прав. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в заявлених ним межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення. Вирішуючи питання розподілу судових витрат , суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1, 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 59 Конституції України гарантується кожному право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Виходячи зі змісту ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката складаються з гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану із справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів, обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, що сплачена відповідною стороною. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення витрат, з урахуванням детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10.01.2010, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18.02.2010, №37246/04). В судовому засіданні знайшло своє підтвердження понесення відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 6400 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки в задоволення позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються. В свою чергу, підлягають до стягненню з позивача, понесені відповідачами витрати на професійну правничу допомогу, а саме: на користь [PERSON] - 2200 грн (а.с.99,100), на користь [PERSON] - 1500 грн (а.с.101), на користь [PERSON] - 1700 грн (а.с.57, 102), на користь [PERSON] - 1000 грн (а.с.103). На підставі викладеного,

Outcome: approved