Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-25 00:00:00

Акціонерне товариство "Креді Агріколь Банк" звернулось в суд з вищевказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 21.01.2008 року між акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк» (попередня назва - АТ «Індустріально-експортний банк», ПАТ «Індустріально-експортний банк», ПАТ «Креді Агріколь Банк») (далі - позивач) та підприємцем [PERSON] (далі - відповідач 1) був укладений кредитний договір №004/21/07, відповідно до умов якого позивач відкрив [PERSON] кредитну лінію в розмірі 1 250 000,00 гривень, строком користування з 21.01.2008 р. по 20.01.2009 р. Кредитні кошти були надані [PERSON] в сумі 1 250 000,00 гривень. Рішенням Господарського суду Волинської області від 22.04.2013р. у справі №5004/1853/11 задоволено позовну заяву позивача до [PERSON] про стягнення 1934443,62 гривень боргу. 30.05.2013р. Другим відділом державної виконавчої служби м.Луцьк відкрито виконавче провадження №38181694 по примусовому виконанню наказу Господарського суду Волинської області від 07.05.2013 р. №5004/1853/11-1. Як з`ясувалось з інформації про виконавче провадження №38181694, отримане позивачем 17.04.2019р., [PERSON] 23.05.2013р. уклав з [PERSON] (далі-відповідач 2) договір дарування нерухомого майна, а саме: квартири за адресою: [ADDRESS] , що складається з двох кімнат, загальною площею 37,7 кв.м., житловою 22 кв.м., що посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Красневич O.A. 23.05.2013 р. за реєстровим №1251. Таким чином, [PERSON] , будучи обізнаним про наявність судового провадження про стягнення заборгованості №5004/1853/11, здійснив безоплатне відчуження належного йому майна після набрання чинності рішенням Господарського суду Волинської області від 22.04.2013р. [PERSON] , знаючи про наявність невиконаного зобов`язання перед позивачем, про наявність судового процесу про стягнення заборгованості на користь позивача, розуміючи, що на належне йому рухоме та нерухоме майно може бути звернуто стягнення шляхом продажу його майна на торгах, терміново відчужив належне йому майно, а саме: квартири за адресою: [ADDRESS] . Факт обізнаності [PERSON] про наявність судового рішення про стягнення заборгованості на користь позивача підтверджується ухвалами у справі №5004/1853/11 Господарського суду Волинської області: від 25.10.2011р. (№ в ЄДРСР 18853354), в якій зазначено, що у судовому засіданні присутній представник [PERSON] ; від 15.11.2011 р. (№ в ЄДРСР 19344469), в якій вказано, що в судовому засіданні присутній представник [PERSON] , яким подано процесуальне клопотання. Крім того, ухвалою господарського суду Волинської області від 16.11.2011р. справу №5004/2205/11 за позовом [PERSON] до позивача передано за підсудністю до Господарського суду м.Києва; рішенням Господарського суду м.Києва від 25.02.2013р. у справі № 01/5004/1857/11-35/447 в позові [PERSON] до позивача, про визнання неукладеним кредитного договору №004/21/07 від 21.01.2008р., відмовлено. Відтак, [PERSON] міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення, шляхом арешту та продажу нерухомого майна, а тому оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання перед банком шляхом реалізації. Про направленість оспорюваного договору дарування на ухилення від виконання рішення суду про стягнення заборгованості з [PERSON] свідчать наступні обставини: оспорюваний позивачем договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] майже одразу (через незначний проміжок часу) після ухвалення та набрання законної сили судовим рішенням від 22.04.2013 р. у справі №5004/1853/11, яке набрало законної сили 07.05.2013р., про стягнення з [PERSON] грошових коштів на користь позивача. Ще одним фактом, який свідчить про фіктивність оспорюваного договору дарування та відсутність наміру у відповідачів створити правові наслідки, обумовлені цими договорами, є те, що через три роки після відчуження вищезазначеної квартири, [PERSON] залишається зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується скаргою відповідача [PERSON] на дії органів ДВС від 21.01.2016р. та заявою про поновлення строку на подання скарги від 21.01.2016р. Виходячи з викладеного, [PERSON] , безоплатно відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй доньці ( [PERSON] ), був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивача, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно; спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами; сторони не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином; дії сторін договору дарування направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, дарувальник продовжував фактично володіти та користуватися цим майном. Позивач вважає, що він є заінтересованою особою, права та інтереси якої порушено вчиненням оспорюваного правочину, у зв`язку з чим має право заявляти вимоги про визнання вказаних правочинів недійсними. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на правові висновки, висловлені у постановах Верховного Суду, зокрема: постановах Верховного Суду України від 09.08.2017 у справі №359/1654/15-ц, від 23.08.2017 у справі №306/2952/14-ц , постановах Верховного Суду від 05.07.2018 у справі №922/2878/17, від 13.02.2018 у справі №905/3038/16. Враховуючи викладене, позивач просить суд визнати недійсним договір дарування нерухомого майна, а саме: квартири за адресою: [ADDRESS] , що складається з 2 кімнат, загальною площею 37,7 кв.м., житловою 22 кв.м., укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Красневич O.A. 23.05.2013р. за реєстровим №1251, стягнути з відповідача судові витрати. Від відповідачів відзив на позов до суду не надходив. Ухвалою суду від 23.10.2019 року залучено до участі в розгляді даної цивільної справи - орган опіки та піклування, а саме: Службу у справах дітей Луцької міської ради, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, оскільки у спірній квартирі зареєстровано неповнолітню дитину [PERSON] . Справа неодноразово відкладалась у зв`язку з неявкою відповідачів в судове засідання та їх представника. Представник позивача в попередніх судових засіданнях позов підтримав з наведених у позовній заяві мотивів, просив задовольнити, крім того зазначив, що про оспорюваний договір дарування позивачу стало відомо, 17.04.2019р., з інформації про виконавче провадження. Пізніше надіслав в суд заяву, згідно з якою просив закінчувати розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповідачі в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що договір дарування спірної квартири укладено у відповідності з вимогами чинного законодавства. Крім того, відповідач [PERSON] пояснив суду, що він кредитний договір не підписував, кошти за цим договором не отримував, а тому відповідач просить відмовити у задоволенні позову. Представник Служби у справах дітей в судове засідання не з`явився, однак в попередньому судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, оскільки в спірній квартирі зареєстрована неповнолітня дитина [PERSON] . Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника органу опіки і піклування. Заслухавши пояснення представників сторін, відповідачів, дослідивши матеріали справи, та подані сторонами докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив таке. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Рішенням Господарського суду Волинської області від 22 квітня 2013 року позов публічного акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк", до підприємця [PERSON] , про стягнення 1945 356,82 грн. задоволено частково. Стягнуто з підприємця [PERSON] , в користь публічного акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк", 1934 443,62грн., в тому числі : 1 250 000,00 простроченої строкової заборгованості, 640886,62грн. заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, 43557,00 грн. пені за простроченими процентами за користування кредитними коштами , 19344,44 грн. витрат по сплаті держмита та 236грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Вказаним судовим рішенням встановлено, що 21.01.2008р. між Акціонерним товариством "Індустріально-експортний банк", правонаступником якого є публічне акціонерне товариство ''Креді Агріколь Банк", та підриємцем [PERSON] був укладений кредитний договір №004/21/07. За цим договором відповідачу було надано кредитні кошти в сумі 1 250 000,00грн. у відповідності до платіжного доручення №4 від 22.01.2008р. у спосіб, визначений п. 2.2. кредитного договору №004/21/07 від 21.01.2008р., а саме: шляхом перерахування грошових коштів з позичкового рахунку за реквізитами договору №10/01-06 від 10.01.2008р., що був наданий позичальником . Кредитний договір №004/21/07/ від 21.01.2008р. , на даний час, в установленому законом порядку недійсним не визнано. Рішенням господарського суду м. Києва від 25.02.2013р. у справі за позовом фізичної особи-підприємця [PERSON] до публічного акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк» про визнання кредитного договору №004/21/07 від 21.01.2008р. неукладеним в позові відмовлено. Отже, вказаний кредитний договір є чинним. На час розгляду справи, заборгованість за кредитним договором №004/21/07 від 21.01.2008р. відповідачем не погашена. Отже, правовідносини між сторонами щодо укладення кредитного договору встановлені вказаними судовими рішеннями , а тому посилання відповідача [PERSON] на те, що він не укладав вищевказаного кредитного договору та не отримував за ним кредитних коштів до уваги судом не приймається. Згідно з договором дарування нерухомого майна, а саме: квартири за адресою: [ADDRESS] (на даний час - [ADDRESS] ), що посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Красневич O.A. 23.05.2013 р. за реєстровим №1251, вказана квартира , яка складається з двох кімнат, загальною площею 37,7 кв.м., житловою 22 кв.м., була подарована [PERSON] відповідачем [PERSON] . Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати у майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Пред`являючи позов, представник позивача посилається на те, що договів дарування є фіктивним, оскільки був укладений з метою ухилення від виконання рішення суду про стягнення грошових коштів, а не з метою створення договірних реальних правових наслідків. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Суд вважає обґрунтованим та доведеним позивачем обставини справи та позовні вимоги. У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Відповідно до ст.ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі, зокрема, письмових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судом встановлено, що відчужуючи спірне майно, відповідач був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості, а отже міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення, шляхом звернення стягнення на майно. Про фіктивність оспорюваного договору дарування та відсутність наміру у відповідачів створити правові наслідки, обумовлені цими договорами, є те, що після відчуження вищезазначеної квартири, [PERSON] залишається зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . За адресою спірної квартири відповідач [PERSON] проживає до даного часу, про що свідчать квитанції про оплату комунальних послуг на його ім`я, оглянуті в судовому засіданні. Крім того, до даного часу між відповідачем [PERSON] та КП «Луцькводоканал» існує договір на водопостачання, про що свідчить довідка КП "Луцькводоканал" від 14.01.2020р. Згідно листа «Волиньгаз Збут» відповідач [PERSON] лише з 14.01.2020р. переоформила на своє ім`я договір постачання природного газу за адресою: [ADDRESS] . (а.с.149) У своїх клопотаннях, поданих на адресу суду, відповідач [PERSON] вказує своїм місцем проживання адресу спірної квартири. З огляду на наведені вимоги закону та обставини справи, суд вважає, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а з метою приховання цього майна від виконання за його рахунок грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, зокрема в постанові ВП ВС від 03.07.2019 р. по справі №369/11268/16-ц, провадження №14-260цс19, № в ЄДРСР 83482786. Положеннями статті 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1 статті 203 ЦК України). За наведених обставин, суд дійшов висновку, що вказана позивачем підстава для визнання договору дарування недійсним, із врахуванням правових висновків Верховного Суду, є підставою для задоволення позову і визнання судом недійсним оспорюваного договору дарування. Оскільки позивачу стало відомо про оспорюваний договір дарування 17.04.2019р., тому суд дійшов висновку, що позивачем не пропущені строки позовної давності. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», слід стягнути з [PERSON] та [PERSON] в користь акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» 1921,00 грн. судових витрат, по 960,50 грн з кожного.

Outcome: approved