Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

12.10.2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивувала тим, що їй на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого 25.09.2020 року приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області ЦихонеюВ.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 3456, належить квартира [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , є її батьком та не є співвласником квартири. 18.02.2015 року відповідач [PERSON] був зареєстрований у вищезгаданій квартирі, проте з 2019 року він забрав всі належні йому речі та переїхав проживати за іншою адресою, з того часу в дану квартиру більше не навідувався. Перешкод у проживанні в її квартирі [PERSON] відповідачу не чинила, він з власної ініціативи покинув квартиру, забравши з собою всі належні йому речі. З того часу відповідач ні разу не оплачував комунальні послуги та не приймав участі в утриманні житла. Вважає, що оскільки відповідач з 2019 року не проживає за місцем своєї реєстрації без поважних причин, не користується даним житлом, тому втратив право на користування вищезазначеним жилим приміщенням. В зв`язку з тим, що відповідач не знявся з реєстраційного обліку в квартирі позивача, вона позбавлена законного права розпорядитися власним майном та в отриманні субсидії. На підставі ст. 274 ЦПК України, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. В судове засідання позивач не з`явилась, надала суду заяву з проханням слухати справу у її відсутність, позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений вчасно і належним чином, у відповідності до ст. 130 ЦПК України. Заперечень на позов не надав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява обґрунтована, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири, посвідченого 25.09.2020 року приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 3456, є [PERSON] . Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб від 04.10.2021 року та актом про не проживання в житловому приміщенні складеного комісією у складі майстра дільниці [PERSON] від 06.10.2021 року по [ADDRESS] зареєстрований , але не проживає [PERSON] . Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ст. 107 ЖК України та роз`яснень викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 року, наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. Відповідно до ст. ст. 316, 317 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Вимогами ст. 71 Житлового кодексу України встановлено 6-ти місячний строк збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його родини, а також вичерпаний перелік випадків за якими за особою, що тимчасово відсутня, зберігається житлове приміщення понад шести місяців. Згідно до ст. 72 ЖК України визнання особи, яка втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності особи більш встановлених строків здійснюється в судовому порядку. Відповідно до ст. 405 ЦК України - члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач з 2019 року не проживає в спірній квартирі, тобто понад рік, підстав для продовження терміну зберігання за ним права користування спірною квартирою , передбачених ст. 71 ЖК України немає, його особистих речей в квартирі немає, що свідчить про втрату ним інтересу до спірної квартири як до свого постійного місця проживання, тому відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] , тому є підстави для задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved