Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до Неліпинської сільської ради про визнання права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю. В обгрунтування доводів посилається на те, що з 30.08.1991 проживає у вищевказаному будинку, в якому сільська рада надала дозвіл на проживання їй та її чоловіку (помер [INFO] ). Будинок переобладнано під квартиру, має окремий вхід, комунікації, електричний лічильник. Вимоги мотивує тим, що позивач добросовісно та безперервно (понад 10 років) володіє та користується вищевказаним майном, доглядає за приміщенням, утримує, робить поточний та капітальний ремонти. Згідно витягу з реєстру речових прав житловий будинок ні за ким не зареєстрований. Згідно виготовленого технічного паспорту - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] не є аварійним, придатний до користування. У зв`язку з цим, позивач просить визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю. Суд своєю ухвалою від 14.12.20200 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання. Судовий розгляд справи призначений відповідно до ухвали Свалявського районного суду Закарпатської області 15.01.2021 з повідомленням сторін. Позивач подала до суду заяву (вх. № 16) про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Лебович Я.Й., який діє в інтересах Неліпинської сільської ради (на підставі довіреності №238/07-02 від 15.03.2021) подав до суду заяву (вх. № 1801) про розгляд справи у відсутності представника Неліпинської сільської ради, заперечень проти позовної заяви до суду не надано. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу «Акорд» не здійснювалося (ч.2 ст. 247 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи та доводи позовної заяви, суд вирішує справу за наявними у справі матеріалами та доходить такого висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України - у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; ч.1 ст. 95 ЦПК України - письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору; ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України - достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, УСТАНОВЛЕНІ СУДОМ та ОБГРУНТУВАННЯ ВИСНОВКІВ СУДУ: Надаючи правову оцінку суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (суд ураховує вимоги "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав": "можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ч. 4 ст. 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади". Відповідно до ст. 316 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України визначено - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1, 2 ст. 344 ЦК України - Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Набуття права власності на річ за набувальною давністю - це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК, для такого набуття необхідна сукупність умов: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (аналогічну позицію містить постанова Верховного Суду від 09.07.2019, справа № 920/999/16). Судом досліджено: інформаційна довідка № 236520005 від 11.12.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна; технічний паспорт (інвентризаційна справа № 353/2020), виготовлений на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] ; типовий договір від 13.11.2005 про надання позивачу послуг з газопостачання; договір про користування електричною енергією. Таким чином, з наданих суду документів встановлено, що позивач проживає в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] з 30 серпня 1991 року, володіє даним домоволодінням відкрито, сплачує комунальні послуги та інші платежі, здійснює поточний та капітальний ремонти будинку. Інші особи не оспорюють володіння позивача даним майном. Володіння є непреривним, так як позивач не покидала зазначене домоволодіння протягом всього цього часу. З огляду на вищенаведене, суд враховує встановлені та перевірені докази в судовому засіданні, що володіння є добросовісним, оскільки [PERSON] не знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності, володіння є відкритим (позивач не приховувала факт знаходження майна в її володінні), а також володіння є безперервним, оскільки воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Таким чином, судом встановлено, що факти, викладені у позовній заяві в обґрунтування заявлених вимог є достовірними, сумніву у суду не викликають, визнання права власності не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб, також повністю підтверджують доводи позивача щодо часу добросовісного, відкритого та безперервного користування нерухомим майном, а тому суд доходить висновку, що вимоги позивача про визнання за нею права власності за набувальною давністю слід задовольнити. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України - право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду (суд також ураховує вимоги "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав": "рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно"). Відповідно до ст. 129-1 Конституції України - суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтями 6,13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року. Відповідно до ч.1 ст. 18 ЦПК України - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 ч.1 Перехідних положень (розділ ХІІІ) ЦПК України - до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Outcome: approved