Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права користування жилим приміщенням, вселення до квартири, зобов'язання надати ключі від квартири. В ході судового розгляду дана цивільна справа була об'єднана в одне провадження на підставі ч.1, ст.126 ЦПК України з іншою цивільною справою за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення особи з квартири без надання іншого житла. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, вимоги позову [PERSON] не визнала, пояснивши, що 9.11.1999 року сторони уклали між собою шлюб. Після одруження вказана родина перебувала на квартирному обліку і 28.12.2000 року на ім'я [PERSON] було видано ордер на вселення йому та його сім'ї, включаючи і позивачку, в квартиру [ADDRESS]. В січні 2000 року [PERSON] та [PERSON] вселились на законних підставах у вказану квартиру. В шлюбі сторони прожили 15 років, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, але 6.04.2015 року рішенням Броварського міськрайнного суду Київської області шлюб між сторонами було розірвано. Після цієї події відповідач став чинити перешкоди позивачу у користуванні квартирою, постійно вимагав звільнити її, забрати і винести свої речі. 28.04.2015 року відповідач [PERSON] прийшов до квартири з незнайомими особами, змінив замки вхідних дверей квартири, а [PERSON], застосовуючи фізичну силу, виставили до загального коридору. З цього приводу позивач звернулась з заявою до прокурора Дарницького району м. Києва про порушення її житлових прав. 31.03.2016 року відповідач повторно разом зі своєю сестрою [PERSON], племінником [PERSON] під керуванням його представника [PERSON] повторно із застосуванням фізичної сили виселили позивачку зі спірної квартири, вдруге змінивши замки вхідних дверей і облаштувавши сигналізацію квартири. Таким чином, відповідач позбавив позивачку її особистих речей та житла. Тому просить визнати за нею право користування спірним жилим приміщенням, вселити її до вказаної квартири та зобов'язати [PERSON] надати ключі від вхідних дверей квартири, а в задоволенні позову [PERSON] просить відмовити, оскільки його родичі і так вже незаконно її виселили із зазначеної квартири. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримали, просили їх задовольнити, позов [PERSON] не визнали, пояснивши, що спірна квартира є власністю [PERSON] Позивач [PERSON], будучі дружиною відповідача, періодично проживала в даній квартирі, а в основному вона мешкала у м. Бровари в квартирі своїх батьків. Після розірвання шлюбу вона самоуправно вселилась до спірної квартири без письмової згоди власника спірного житла, змінивши замки вхідних дверей, а [PERSON] фактично не допускає до його квартири. За таких обставин просять зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення її без надання іншого жилого приміщення та стягнути з неї судовий збір, сплачений [PERSON] при зверненні до суду. Заслухавши представників сторін, відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні вимог позову [PERSON] необхідно відмовити з наступних підстав. За змістом ч.4, ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як зазначає ч.1, ст.321 ЖК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] була зареєстрована з 1988 року та проживала в квартирі [ADDRESS] разом зі своїми батьками (а.с.14). 9.11.1999 року сторони уклали між собою шлюб, який був зареєстрований у відділі РАГС Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №634 (а.с.10). У відповідності до ч.1, ст.58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. 3 січня 2001 року [PERSON] був виданий Печерською районною у м. Києві державною адміністрацією ордер на жиле приміщення №29015 серія Б - квартиру [ADDRESS] на сім'ю з двох осіб: [PERSON] та його дружину [PERSON], позивачку по справі (а.с.11). Як регламентує ч.2, ст.65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. В січні 2001 року сторони [PERSON] та [PERSON] заселились до вказаного житла в установленому законом порядку і [PERSON] здійснив свою реєстрацію в даній квартирі (а.с.13). Позивачка [PERSON], вселившись в дану квартиру, залишилась бути зареєстрованою в квартирі своїх батьків [ADDRESS] з метою участі у майбутній приватизації зазначеного житла (а.с.14). Як наголошує ч.1, ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За правилами ч.1, ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч.1, ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. 23.06.2006 року відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації було видано [PERSON] свідоцтво про право власності на житло - квартиру [ADDRESS] (а.с.12). Дане свідоцтво було зареєстроване в КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" 22.12.2006 року за №9285 (а.с.12, зворот. бік). Таким чином, [PERSON] набув права власності на спірну квартиру, яка була зареєстрована згідно чинного законодавства, діючого на момент видачі свідоцтва. 6.04.2015 року рішенням Броварського міськрайнного суду Київської області шлюб між сторонами було розірвано (а.с.18; 61). Як пояснили у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які є сусідами сторін, [PERSON] разом з [PERSON] вселились у 2001 році до спірної квартири, де постійно проживали разом. Вони дружили сім'ями, тому часто бували у них в квартирі. Сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, при цьому [PERSON] нікуди з квартири, навидь тимчасово не виїжджала. Однак 2 роки потому [PERSON] захворів і його рідна сестра забрала його на лікування, після чого його ніхто не бачив. А в квітні-травні 2015 року до квартири приїхали [PERSON], його рідна сестра [PERSON], її син [PERSON] та адвокат, який знаходиться в залі судового засідання, які примусово виселили [PERSON] з даної квартири, побивши її, і замінивши замки вхідних дверей. Рідна сестра відповідача налаштовує останнього проти [PERSON] з метою заволодіння квартирою для своєї родини. Як вбачається зі змісту конверту, довідки травмпункту, відповіді Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві, адресованої [PERSON], адреса позивачки на вказаних документах зазначена: квартира [ADDRESS] (а.с.15-17; 104). За приписами ч.4, ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч.4, ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як встановлено судом, позивачку [PERSON] незаконно двічі було виселено зі спірної квартири, а саме: 28.04.2015 року та 31.03.2016 року. Про те, що вона на даний час не проживає в спірному житлі підтвердив і представник [PERSON] [PERSON] Згідно вимог ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. За правилами ч.1, ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За описаних вище обставин суд вважає, що оскільки [PERSON] на даний час не проживає в квартирі [ADDRESS], чинення нею перешкод [PERSON] не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, тому в задоволенні позову [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] зі спірної квартири необхідно відмовити. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] є власником спірної квартири, а [PERSON] є колишнім членом сім'ї власника, то при припиненні їхніх сімейних відносин, вона не може бути позбавлена права користування зазначеним житлом, якщо не наступили умови ч.2, ст.405 ЦК України, при цьому діюче законодавство письмової згоди власника не вимагає. А при примусовому виселенні [PERSON] її з квартири, [PERSON] підлягає вселенню до вказаного житла у встановленому законом порядку та визнанню за нею права користування жилим приміщенням. Таким чином, позов у цій частині позивачки підлягає задоволенню. Однак не підлягає задоволенню вимога щодо надання ключів від вхідних дверей квартири, оскільки безпосередньо ключі є предметом приватної власності [PERSON] і їх можливо отримати тільки за згодою власника. А при вселенні до квартири [PERSON] не позбавлена права мати свої ключі від тих же вхідних дверей квартири. Як роз'яснює п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 1.11.1996 року „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Ствердження представника відповідача [PERSON] [PERSON] про те, що [PERSON] не набула права користування вказаним жилим приміщенням, оскільки вона є зареєстрованою в квартирі [ADDRESS], суд не може покласти в основу рішення, так як вони спростовуються змістом рішення Конституційного Суду України №15-рп/2001 від 14.11.2001 року та п.15 Пленуму Верховного Суду України №9 від 1.11.1996 року „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", де чітко зазначено, що відсутність прописки у житловому приміщенні не є підставою для відмови у визнанні за особою права користування жилим приміщенням. Згідно ст.79; 88 ЦПК України оскільки суд частково задовольняє позовні вимоги [PERSON], тому з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути 243 грн. 60 коп. судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду. В свою чергу не підлягає стягненню судовий збір, сплачений у тому ж розмірі [PERSON], оскільки йому відмовлено у задоволенні його позову.

Outcome: partial