Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

07 квітня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-промислова група «Майстер» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних збитків та трьох відсотків річних, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі актів прийому-передачі від 07 грудня 2009 року, 22 грудня 2009 року, 16 лютого 2010 року, 21 січня 2010 року та 04 березня 2010 року передало відповідачу на зберігання товарно - матеріальні цінності на загальну суму 28 383 грн. 42 коп. 04 січня 2013 року ТОВ «Інвестиційно-промислова група «Майстер» звернулось до [PERSON] з письмовою вимогою повернути передане майно або у добровільному порядку відшкодувати завдані збитки. Оскільки [PERSON] добровільно майно не повертав, позивач звернувся з позовом до суду. Рішенням Білопільського райнного суду від 07 червня 2013 року з [PERSON] на користь ТОВ «Інвестиційно - промислова група «Майстер» було стягнуто 28 383 гривні 42 копійки збитків. Рішення суду набрало законної сили 20 листопада 2013 року. Посилаючись на викладене, а також на те, що [PERSON] завдані ТОВ «Інвестиційно-промислова група «Майстер» збитки сплатив лише 20 березня 2015 року, відшкодування збитків є грошовим зобов'язанням, позивач просив стягути інфляційні витрати за період з грудня 2013 року по лютий 2015 року на суму 10286,61 грн, а також три відсотки річних за період з 21 листопада 2013 року по 20 березня 2015 року в сумі 1129,12 грн. та судові витрати. В судове засідання пердставник позивача Гризан О.П. в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував у повному обсязі, зазначивши, що збитки, стягнуті рішенням суду, не є грошовим зобов'язанням, а тому положення ч. 2 ст. 625 ЦК України застосуванню не підлягають. Заслухавши відповідача [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає повному задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 07 червня 2013 року з [PERSON] на користь ТОВ «Інвестиційно-промислова група «Майстер» було стягнуто 28 383 грн. 42 коп. збитків, 282 грн.83 коп. судового збору та 392 грн. 84 коп. судових витрат, пов'язаних із явкою до суду, всього 29 059 грн. 09 коп. (а.с. 28-31). Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 20 листопада 2013 року рішення Білопільського районного суду від 07 червня 2013 року залишено без змін (а.с. 4-11). Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській обо адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 07 червня 2013 року, яке набрало законної сили 20 листопада 2013 року, було встановлено, що згідно актів прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей від 07 грудня 2009 року, 22 грудня 2009 року, 21 січня 2010 року, 16 лютого 2010 року, 04 березня 2010 року ТОВ «Інвестиційно-промислова група «Майстер» передало [PERSON] товарно-матеріальні цінності на загальну суму 28 383,42 грн. для господарських потреб. Вказані акти підписані комерційним директором товариства - позивача [PERSON] та відповідачем. Як зазначено в рішенні, згідно довідки ТОВ «ІПГ «Майстер» станом на 03 квітня 2013 року по бухгалтерському обліку на балансі ТОВ «ІПГ «Майстер» перебували передані [PERSON] товарно-матеріальні цінності за актами від 07 грудня 2009 року, 22 грудня 2009 року, 21 січня 2010 року, 16 лютого 2010 року, 04 березня 2010 року. Як було встановлено судами першої та апеляційної інстанції, спірні цивільні правовідносини, які склались між сторонами, є договірними відносинами у сфері зберігання і регулюються нормами зобов'язального права. Як вбачається з позовної заяви, позивачем заявлено до стягнення інфляційні витрати та 3% річних на суму завданих йому неповерненням майна зі зберігання збитків. З наданої позивачем квитанції від 20 березня 2015 року вбачається, що [PERSON], завдані ТОВ «Інвестиційно-промислова група «Майстер» збитки в сумі 28383,42 грн., встановлені рішенням Білопільського районного суду від 07 червня 2013 року, сплатив 20 березня 2015 року (а.с. 12-13). Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Мотивуючи свої вимоги, позивач зазначив, що відшкодування збитків за рішенням Білопільського районного суду від 07 червня 2013 року на суму вартості товару 28383,42 грн. є грошовим зобов'язанням. Проте суд вважає, що такі доводи позивача є безпідставними, а вимоги необгрунтованими. У відповідності до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання випливають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності і справедливості. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. За змістом ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником зобов'язання не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 936 ЦК України визначено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Відповідно до абз. 1, 3 ч. 1 ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. За змістом ч. 1, ч. 2 ст. 938 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. У відповідності до ч. 1 ст. 949 ЦК України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Згідно з ч. 1 ст. 951 ЦПК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовується зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Згідно ст. 953 ЦК України зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився. Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Проаналізувавши норми ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Тобто грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимогати від боржника виконання його обов'язку. Такаж правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 6 червня 2012 року у справі 6-49цс/12. З рішення суду грошові зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Не зважаючи на те, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК України, стягнуті з відповідача за рішенням суду збитки є виключно способом відшкодування майнової шкоди поклажодавцеві, в даному випадку позивачу завдані втратою товару, а не грошовим зобов'язанням, в зв'язку з чим, інфляційні втрати та річні відсотки на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України не можуть нараховуватися на збитки у грошовому виразі. Таким чином норма ч. 2 ст. 625 ЦК України застосовується виключно до грошових зобов'язань та не може бути застосована до зобов'язань, підставами виникнення яких є завдання шкоди, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення інфляційних витрат та 3% річних задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved