Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду до відповідачів про відібрання дітей від матері та батька без позбавлення їх батьківських прав та стягнення аліментів. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідачі є батьками двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Батько дітей зі своєю сім»єю не проживає, ухиляється від виконання своїх батьківських обов»язків, не бере участі у вихованні дітей, не цікавиться їхнім життям та здоров»ям. Мати дітей постійного місця проживання немає та не може забезпечити житлом своїх дітей, перебувала в Новоукраїнській ЦРЛ через відсутність житла, часто залишала дітей під наглядом працівників лікарні. Родичі відповідачів, зокрема мати гр. [PERSON] відмовляється брати дітей на тимчасове влаштування. [PERSON] обіцяла облаштувати власне житло для дітей, однак, жодних дій не вчиняла. Єдиний заклад, який може прийняти дітей до трьох років - комунальний заклад «Кіровоградський спеціалізований будинок дитини нового типу», повідомив, що в нього з»явилися місця і вони можуть прийняти дітей, а тому Службою у справах дітей було винесено рішення про відібрання дітей від батьків та 11.11.2015 року та влаштовано до закладу, у зв»язку з чим позивач просить відібрати у відповідачів малолітніх дітей без позбавлення їх батьківських прав та стягнути з них аліменти на користь позивача. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. Одночасно пояснила, що відповідачі належних умов для проживання своїх малолітніх дітей не створили, неодноразово, зокрема відповідачка, наражала їх на небезпеку, в зв"язку з чим подальше їх перебування біля батьків є неможливим. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечувала проти відібрання дітей. Одночасно пояснила, що умов для проживання дітей разом із нею немає на даний час. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився. Подав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Проти задоволення позовних вимог не заперечував. В зв"язку з чим, суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Прокурор в судовому засіданні вважала за необхідне позов задовольнити, оскільки він є обгрунтований та законний. Вважала, що матеріали справи містять достатньо доказів для відібрання дітей у відповідачів, стягнення з останніх аліментів на їх утримання. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, свідка, думку прокурора, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі по справі: [PERSON] та [PERSON] є батьками двох малолітніх дітей: доньки [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження дітей (а.с.6-7). Відповідно до довідки виконавчого комітету Новоукраїнської міської ради Кіровоградської області від 07.10.2015 року № 6335, останнє місце проживання [PERSON], яка проживає без реєстрації: [ADDRESS], до складу її сім»ї входять: син [PERSON], 2015 року народження та донька [PERSON], 2013 року народження (а.с.8). Відповідно до довідки виконавчого комітету Новоукраїнської міської ради Кіровоградської області від 07.10.2015 року № 6334 відповідач [PERSON] проживає в [ADDRESS] разом з матір»ю [PERSON], 1968 року народження, сестрою [PERSON], 1997 року народження та бабусею [PERSON], 1936 року народження (а.с.9). Розпорядженням голови Новоукраїнської районної державної адміністрації Кіровоградскої області від 10 листопада 2015 року № 394-р відібрано малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] від батьків [PERSON] та [PERSON] та вирішити питання про влаштування дітей до комунального закладу «Кіровоградський обласний спеціалізований будинок дитини нового типу» (а.с.22). Судом встановлено, що малолітніх дітей було відібрано від матері, оскільки батько дітей зі своєю сім»єю не проживає, ухиляється від виконання своїх батьківських обов»язків, не бере участі у вихованні дітей, не цікавиться їхнім життям та здоров»ям, мати дітей - відповідачка по справі постійного місця проживання немає та не може забезпечити житлом своїх дітей, перебувала в Новоукраїнській ЦРЛ через відсутність житла, часто залишала дітей під наглядом працівників лікарні. Родичі відповідачів, зокрема мати гр. [PERSON] відмовляється брати дітей на тимчасове влаштування. Відповідачка [PERSON] обіцяла облаштувати власне житло для дітей, однак жодних дій не вчиняла, відповідачка немає де проживати з дітьми. 21.08.2015 року відповідачку [PERSON] було попереджено про недопущення ухилення від виконання батьківських обов»язків по вихованню та утриманню дітей, у зв»язку з неналежним виконанням своїх батьківських обов»язків щодо дітей, а саме: не створення нею належних житлово-побутових умов проживання своїм дітям (а.с.14). Відповідно до листа Новоукраїнської центральної районної лікарні від 24.09.2015 року № 1608 лікарня просить вжити заходи щодо вирішення питання про перебування дітей [PERSON] та [PERSON], оскільки мати перебуває разом з дітьми в лікарні, так як немає свого житла (а.с.12). Відповідно до протоколу № 10 від 17.09.2015 року засідання міської комісії з питань захисту прав дитини, службі у справах дітей Новоукраїнської райдержадміністратції було рекомендовано вжити заходів щодо відібрання дітей у матері та тимчасового їх влаштування (а.с.13). Відповідно до характеристики № 2021/02-44 від 07.10.2015 року, виданої виконавчим комітетом Новоукраїнської міської ради Кіровоградської області, [PERSON] за час проживання на території Новоукраїнської міської ради зарекомендував себе з негативного боку, не працює, одружений, маж двох дітей, однак з сім»єю не проживає, ухиляється від виконання батьківських обов»язків, не бере участі у вихованні та утриманні дітей, не цікавиться їхнім життям та здоров»ям (а.с.10). Відповідно до характеристики № 2020/02-44 від 07.10.2015 року, виданої виконавчим комітетом Новоукраїнської міської ради Кіровоградської області, [PERSON] за час проживання на території Новоукраїнської міської ради зарекомендувала себе з негативного боку, веде не здоровий спосіб життя, безвідповідальна, заміжня, але з чоловіком не проживає, має двох малолітніх дітей, але безвідповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов»язків щодо їх виховання, не має власного житла, часто змінює місце проживання, не створила належні умови для життя та розвитку дітей, не забезпечує їх необхідними речами та харчуванням, не турбується про їх здоров»я (а.с.11). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працює директором Новоукраїнського райцентру соціальної служби. Знає родину відповідачів з літа 2014 року. Після народження першої дитини відповідачку було влаштовано до відповідного центру, однак, остання самовільно залишила центр. Народивши другу дитину, проживала з дітьми за різними адресами, не створюючи належних умов для їх проживання. До рекомендацій та порад не прислуховувалась та на даний час є недоцільним повернення їй дітей, так як забезпечити їх всім необхідним та створити належні умови для проживання вона не спроможна. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до принципу статті 6 вищезазначеної Декларації, дитина повинна, коли це можливо, виховуватися своїми батьками та під їх відповідальністю та в будь-якому випадку в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості. Основним принципом зазначеного акта міжнародного законодавства є дотримання в першу чергу інтересів дитини та забезпечення її належного та відповідного розвитку. Частиною 1 статті 164 СК України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно із ч. 1 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Встановлено, що родичі малолітніх дітей відмовилися щодо взяття їх на виховання, зокрема, мати відповідача - [PERSON], яка забезпечена власним житлом надала заяву-повідомлення, в якій відмовилася взяти дітей на виховання та просить вжити заходів щодо їх влаштування (а.с.16). Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.16 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 170 СК України, відібрання дитини на підставі вказаного рішення є тимчасовим засобом захисту прав дитини, який в подальшому має бути закріплений рішенням суду про позбавлення батьківських прав чи про відібрання дитини, в іншому випадку дитина підлягає поверненню до батьків. На підставі вищевикладеного суд прийшов до висновку про можливість виправлення відповідачів, разом з тим повернення дітей матері та батьку можливе лише за умови, якщо перестануть існувати всі обставини, які стали підставою для їх відібрання. Зазначені обставини, суд розцінює як неналежне виховання та догляд за малолітніми дітьми, нехтування своїми обов'язками зі сторони як матері так і батька. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Відсутність з боку матері та батька піклування про здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток та виховання дітей, не забезпечення дітей житлом, судом розцінюється як винна поведінка матері та батька. Враховуючи, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов»язків, не бере участі у вихованні та утриманні дітей, не цікавиться їхнім життям та здоров»ям, та відповідачка [PERSON] безвідповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов»язків щодо виховання своїх малолітніх дітей, не має власного житла, часто змінює місце проживання, не створила належні умови для життя та розвитку дітей, не забезпечує їх необхідними речами та харчуванням, не турбується про їх здоров»я, безвідповідальна, веде нездоровий спосіб життя, суд вважає за необхідне відібрати малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] від матері [PERSON] та батька [PERSON]. без позбавлення її батьківських прав та передачу малолітніх дітей службі у справах дітей Новоукраїнської РДА Кіровоградської області для подальшого влаштування. Частиною 4 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року також передбачено, що позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов'язку утримувати дітей. Згідно із ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав не звільняється від обов'язків щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав, суд на вимогу позивача вирішує питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншою, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) батьків, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. За наведених обставин, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки [PERSON] та відповідача [PERSON] аліменти на особові рахунки дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів їх заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, як аліменти на їх утримання. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідачів підлягають стягненню на користь держави судові витрати порівну.

Outcome: approved