Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

03\~липня 2019\~року позивач звернувся до суду з відповідним позовом до відповідачів в якому зазначив, що йому на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зареєстрований в зазначеному будинку з 10.10.2008 року, а його син [PERSON] з 03.06.2009 року, в якості наймачів житла, але обидва не проживали в ньому жодного дня, так як придбали окремий житловий будинок на [ADDRESS] в с [ADDRESS] Федорівка Березнегуватського району [ADDRESS] , однак не змогли в ньому зареєструватися із-за неналежного оформлення права власності. Наявність реєстрації відповідачів у будинку позивача створює для нього правові наслідки, перешкоджає здійснювати в повному обсязі право власності на будинок, а саме він не може отримувати субсидію на житлово-комунальні послуги. На підставі викладеного позивач просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком по [ADDRESS] та стягнути з них в солідарному порядку на свою користь сплачений судовий збір. Позивач в судове засідання надав заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомили, відзиву на позовну заяву не надали (а.с.15-16). Судом, за згоди позивача, ухвалено про заочний розгляд справи у відсутність відповідачів на підставі наявних у справі доказів, у відповідності до ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та наявні в ній докази суд доходить наступного. З матеріалів справи, а саме копії договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 02 січня 1992 року секретарем виконавчого комітету Новоукраїнської сільської ради народних депутатів та зареєстрованого в реєстрі за №15, вбачається, що позивачу на праві власності належить житловий будинок зі всіма надвірними та господарськими будівлями житловою площею 43,6 кв.м, розташований в с.Федорівка Березнегуватського району Миколаївської області. Право власності на вказаний будинок зареєстровано Березнегуватською філією МБТІ 04 січня 1994 року (а.с.7). Відповідно до копії рішення Федорівської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області від 22 квітня 2009 року № 4 Х11 сесії п`ятого скликання "Про найменування вулиць та присвоєння номерних знаків по Федорівській сільській раді" житловому будинку позивача присвоєно №15 а вулицю названо Імені [PERSON] (а.с.10, 11). Згідно довідки про склад сім`ї, виданої Федорівською сільською радою Березнегуватського району Миколаївської області 18.06.2019 року за № 94/04-11, у житловому будинку по [ADDRESS] зареєстровані позивач, відповідачі, дружина та донька позивача (а.с.8). Однак відповідачі у зазначеному будинку були лише зареєстровані, але фактично проживали по [ADDRESS] , спільне господарство з позивачем за місцем його реєстрації та проживання не вели, що підтверджується актом обстеження місця проживання, складеного депутатом Федорівської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області 18 червня 2019 року та зареєстрованого в реєстрі за №4 (а.с.9). Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Житловий кодекс України не містить норм щодо підстав та порядку визнання членів сім`ї власника житла (в тому числі колишніх) такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Проте, такі підстави та порядок визначені нормами Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини сервітуту. Зокрема, положеннями ст.405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як раніше встановлено судом, відповідачі за місцем реєстрації не проживають понад встановлений законом річний строк. Матеріали справи не містять доказів наявності поважних причин їх не проживання в будинку, зокрема створення їм будь-яких перешкод в проживанні чи іншому користуванні житлом тощо, а також наявності між сторонами угоди щодо іншого порядку та строків користування житлом. За такого, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно ст.141 ЦПК України, суд покладає на відповідачів обовязок по відшкодуванню позивачу судового збору.

Outcome: approved