Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

11.12.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: про[ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 19.01.2001 року. У вказаному житловому будинку зареєстрована [PERSON]., але вона фактично з 2007 року в ньому не проживає. Позивач здійснює виконання обов'язків, щодо утримання зазначеного житлового будинку, виконує інші обов'язки, пов'язані з використанням нерухомості; не скасована реєстрація відповідача за колишнім місцем проживання порушує житлові права позивача відповідно до ст.383 ЦК України. З огляду на це, позивач змушений звернутись за захистом своїх прав до суду. Позивач [PERSON], повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи судом (а.с. 24), однак для участі в судовому засіданні не прибув, надав заяву про розгляд справи без його участі, підтримав заявлені позовні вимоги, наполягає на їх повному задоволенні. Виходячи з наведеного, а також положень ч.1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула. Про необхідність явки в судове засідання відповідач повідомлялась належним чином у спосіб, визначений ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 23). З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, тому суд приходить до висновку, шо відповідач [PERSON] належним чином повідомлена про час та місце розгляду вказаної справи. Ухвалою суду від 26.12.2017 року прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини, які виникають між власником та відповідачами в справі. Судом встановлено, що на підставі договору довічного утримання від 19.01.2001 року, зареєстрованого в реєстрі під № 4810 державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори [PERSON] передано у власність житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). [PERSON] зареєстрована за місцем проживання у цьому житловому будинку, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 12492/18-08, виданої 26.06.2017 Відділом реєстрації місця проживання осіб Виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області (а.с. 14), але за вказаною адресою тривалий час не мешкає, не користуються житлом, не зберігає в приміщенні належне їй майно, вона фактично змінила місце проживання з 2007 року, що підтверджується рішенням, затвердженого Надзвичайним і Повноважним Послом України в Республіці Австрія (а.с. 13), однак дотепер не припинила попередньої своєї реєстрації, згідно із законодавством України, що підтверджено також актом Голови мікрорайону "Центральний" від 04.12.2017 року (а.с.15). Позивач здійснює виконання обов'язків, щодо утримання зазначеного житлового будинку в належному стані, виконує інші обов'язки, пов'язані з використанням нерухомості. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року),ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном(ст. 391 ЦК України). Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, з 19.01.2001 року у позивача виникло право власності на житловий будинкок за адресою: Донецька область, м. Лиман, провул. Рнковий, буд. 17, на підставі договору довічного утримання від 19.01.2001 року, зареєстрованого в реєстрі під № 4810, що є чинним і сторонами не оспорюється. Відповідач протягом тривалого часу користувалася вказаним житловим приміщенням, але вже тривалий час відсутня за адресою реєстрації. Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Дослідивши встановлені обставини по справі, оцінивши надані в силу положень ст. 81 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач, з 2007 року по теперішній час, тобто більше одного року, не користується житлом без поважних причин, відповідно до ст. 405 ЦК України, втратив право користування житлом, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved