Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 4 023,37 грн. Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що позивач утримує та проводить обслуговування житлового будинку [ADDRESS] на підставі акту передачі житлових будинків, службових приміщень, майна у повне господарське віддання. Між позивачем та відповідачем, яка є власником квартири [ADDRESS] у вказаному будинку, 13.11.2015 року укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій [ADDRESS] , предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій будинку [ADDRESS] , а споживачем своєчасної оплати цих послуг за встановленим тарифом у строки та на умовах, передбачених договором. У зв"язку з неналежним виконанням відповідачем зобов"язань щодо сплати отриманих житлово-комунальних послуг, у неї станом на 01.06.2020 наявна заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг у сумі 3 253,86 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Крім того, позивачем нарахований індекс інфляції у сумі 533,63 грн., та три проценти річних від простроченої суми заборгованості в сумі 235,88 грн. за період з 01.10.2017 по 29.02.2020. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 30.10.2020 було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. Представник позивача у судове засідання не прибув, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи у його відсутність. Відповідач у судове засідання також не прибула, подала до суду відзив на позовну заяву, в якому вказала про те, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом було пропущено строки позовної давності, просила застосувати наслідки пропуску вказаного строку та відмовити у задоволенні позовних вимог. У зв"язку з неявкою учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального пристрою не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що Актом передачі житлових будинків, службових приміщень, майна у повне господарське віддання , передано КП «Житло-Сервіс» для обслуговування житловий будинок по [ADDRESS] (а. с. 5 - 6). 13.11.2015 року між позивачем та відповідачем, яка є власником квартири [ADDRESS] у вказаному будинку, укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій [ADDRESS] (а. с.9). За змістом ст.ст. 319, 322 ЦК України, власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 р. № 572, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно ст.ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в ред. чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Споживач зобов`язаний: 1) укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; 5) оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Згідно з положеннями статей 526, 530, 611 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства у встановлений строк (термін), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що відповідач належним чином не здійснювала оплату вартості житлово-комунальних послуг, та на підтвердження розміру заборгованості позивачем надано розрахунок, відповідно до якого за відповідачем у період з грудня 2015 року по липень 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 3 253,86 грн. (а. с. 13-14). Стороною відповідача в ході розгляду справи було заявлено клопотання про застосування до позовних вимог строків позовної давності, оскільки, позивачем пред`явлено в жовтні 2020 року позов про стягнення сум заборгованості за періоди з грудня 2015 року по липень 2016 року, що перевищує встановлений законом трирічний строк позовної давності. Перевіряючи доводи сторони відповідача про застосування до позовних вимог строків позовної давності, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 1 та 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу. З розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що заборгованість, яку позивач просить стягнути з відповідача утворилася за період з грудня 2015 року по липень 2016 року. Доказів щодо сплати коштів на погашення вказаної заборгованості за вказаний період і до часу звернення з позовм до суду матеріали справи не містять. До суду позивач звернувся в жовтні 2020 року, тобто більше ніж через три роки від дати виникнення заборгованості. Тобто, позивачем пропущено встановлений заоном строк для звернення до суд. Враховуючи встановлене, та те, що поважних причин для зупинення та переривання позовної давності стороною позивача не доведено, та в ході розгляду справи не встановлено, тому суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості задоволенню не підлягають. Позовні вимоги щодо стягнення інфляційної складової боргу та трьох відсотків річних також не підлягають задоволенню, оскільки вказані вимоги мають похідних хараткер від основних позовних вимог, у задоволенні яких судом було відмовлено.

Outcome: dismissed