Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

У травні 2017 року ПАТ КБ „ПриватБанк", який в подальшому змінив своє найменування на АТ КБ "Приватбанк", звернувся до суду із позовом до відповідача - [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що згідно договору № б/н від 03.09.2010 року відповідачка отримала кредит у розмірі 7 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Свої зобов`язання відповідач за вказаним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 31.03.2017 р. утворилась заборгованість на загальну суму 58 601,99 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, а також судовий збір у розмірі 1 600,00 гривень. Відповідно до заяви, представник позивача просив про розгляд справи без його участі. Письмові пояснення позивача долучені до матеріалів справи. Відповідач в судове засідання не з`явилася, надала суду письмові заперечення, в яких позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні, а також застосувати позовну давність відносно позову. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги також не визнала, просила залишити позов без задоволення, та застосувати до спірних правовідносин позовну давність. Заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Частина 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Із розрахунку заборгованості, наявного в матеріалах справи вбачається, що відповідачем останній платіж був зроблений 06.09.2014 року у розмірі 1 000,00 грн. А відтак, суд вважає, що позивачем не пропущений строк позовної давності, оскільки він звернувся до суду в межах, встановлених статтею 257 ЦК України, - трьох річного строку. Виходячи з наведеного, для застосування строку позовної давності, про сплив якої зазначив відповідач та її представник, суд не вбачає підстав, а тому розглядає справу по суті спору. Так, із матеріалів справи вбачається, що 03.09.2010 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 7 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов укладеного договору, Договір складається з Заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою. Згідно ст.ст. 526,527,536 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Судом встановлено, що у порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала. Із наявного у матеріалах справи розрахунку, вбачається, що станом на 31.03.2017 р. відповідачка має заборгованість на загальну суму - 58 601,99 грн., із яких: - 6 699,86 грн. - заборгованість за кредитом; - 45 640,59 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 2 994,78 грн. - заборгованість по комісії та пені за користування кредитом; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500 грн. - штраф (фіксована частина); - 2 766,76 грн. - штраф (процентна складова). Разом з тим, суд не може погодитися із розрахунком заборгованості позивача виходячи з наступного. Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника ( постанова Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року по справі № 6-1374 цс17). Виходячи з правових позицій Верховного Суду України можна зробити висновок, що у разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України, банком не надано суду належних та допустимих доказів належного повідомлення відповідача про збільшення розміру процентної ставки з 30,00% на 34,80% за користування кредитом, зокрема вручення відповідного листа відповідачу під розписку. За таких обставин суд приходить до висновку щодо не доведення банком факту дотримання процедури повідомлення відповідача про збільшення розміру процентної ставки, та, як наслідок - до висновку про безпідставне збільшення банком процентної ставки. Крім того, відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів із дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. За змістом наведеної правової норми в будь-якому випадку зміни відсоткової ставки за кредитним договором, в тому числі й за наявності в договорі відповідних умов, банк зобов`язаний повідомити про це позичальника, а при невиконанні такого обов`язку не вправі нараховувати змінену відсоткову ставку. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.10.2018 по справі № 454/2960/15-ц. Оскільки доказів правомірності застосування процентної ставки у розмірі 34,8 % та 43,2% на місяць не надано, нарахована сума процентів за період кредитування підлягає зменшенню, виходячи із встановленої процентної ставки у розмірі 30,00 % на місяць, як було погоджено сторонами під час укладення договору. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі N 6-2003цс15. За таких обставин, позов АТ КБ «ПриватБанк» у частині стягнення пені та комісії у сумі 2994,78 грн. не може бути задоволений, в зв`язку з подвійним застосуванням стягнення неустойки (пеня і штраф) за одне й те саме правопорушення. З огляду на викладене, з [PERSON] на користь позивача підлягає стягнення заборгованість за кредитом - 6 699,86 грн., за відсотками - 5 608,04 грн. та 500 грн. - штраф (фіксована частина), 615,40 грн. (5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій) - штраф (процентна складова), що разом становить 13 423,30 грн. Доказів, які б спростовували вищевикладене, судом не здобуто. На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне покласти на відповідача обов`язок сплати судового збору пропорційно задоволених вимог.

Outcome: partial