Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

11.10.2018 року представник позивача, [PERSON] , [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів та поділ спільного майна подружжя. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22.10.2018 року було роз`єднано позовні вимоги про поділ майна та стягнення аліментів позивача; передано роз`єднані матеріали позовної заяви у частині стягнення аліментів для здійснення реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду; прийнято до розгляду позовну заяву про поділ майна подружжя та відкрито провадження у цивільній справі №520/14753/18. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.12.2018 року цивільна справа про поділ майна подружжя була передана на розгляд Овідіопольському районному суді Одеської області за підсудністю, оскільки спірна квартира розташована на території Овідіопольського району за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до автоматизованої системи документообігу, цивільну справу про поділ майна подружжя було розподілено судді Овідіопольского районного суду Одеської області Козирському Є.С. 10 січня 2019 року Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області, справу №520/14753/18 прийнято до провадження. У своїй позовній заяві [PERSON] просить визнати спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] та [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем було укладено шлюб 19.07.2012, під час якого спільними зусиллями шляхом інвестування коштів у будівництво у 2017 році було придбано спірну квартиру, право власності на яку було зареєстровано на початку 2018 року за її чоловіком. При цьому, фактичні шлюбно-сімейні відносини тривали ще до реєстрації шлюбу, позивач та відповідач проживали разом, вели спільне домашнє господарство та спільний побут протягом декількох років до реєстрації шлюбу. Крім того, 23.04.2012 у сторін народилася спільна дитини. За період існування шлюбно-сімейних відносин, як до так і після реєстрації шлюбу, подружжя у рівній мірі дбали про забезпечення родини та про утворення заощаджень, обидва працювали, що фактично дозволяло забезпечувати сім`ю та сумісно накопичувати кошти. 13.09.2018 позивачем було подано позовну заяву до Київського районного суду м. Одеси про розірвання шлюбу. Оскільки згоди між сторонами про добровільний поділ майна не досягнуто, позивач звернулася до суду з відповідним позовом. Відповідачем 26.11.2018 було подано відзив на позовну заяву, у якому було викладено заперечення проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що право власності було зареєстровано на спірну квартиру за відповідачем під час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин, а відтак спірна квартира підлягає визнанню його особистою приватною власністю. Крім того, відповідач зазначив, що вказана квартира була придбана за гроші, отримані від продажу квартири, отриманої у спадок. З посиланням на ті ж підстави, відповідачем 26.11.2018 було подано зустрічну позовну заяву з вимогою визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 4 лютого 2019 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 липня 2019 року за клопотанням відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) розгляд справи було повернуто на стадію підготовчого провадження для вирішення питання про об`єднання зустрічного позову з первісним, та об`єднано в одне провадження вимоги [PERSON] за зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права власності на квартиру по цивільній справі №520/14753/18 з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 2 серпня 2019 року було задоволено клопотання представників відповідача за первісним позовом про витребування доказів, та витребувано відомості про дати перетинання [PERSON] державного кордону України у період з січня 2017 року по теперішній час, та витребувано пояснення про фактичні обставини грошового джерела коштів, сплачених за вартість паю за спірну квартиру, дати присутності [PERSON] при укладенні договору викупу паю та причин часу зміни припинення шлюбних відносин в письмових поясненнях. 12 серпня 2019 року представником позивача було надано копії усіх сторінок Паспорту громадянина України для виїзду за кордон [PERSON] з інформацією про перетинання [PERSON] державного кордону України у період починаючи з січня 2017 року та письмові пояснення щодо витребуваної інформації. Представник позивача за первісним позовом адвокат Дімова Н.С. у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі, проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечувала та просила відмовити у їх задоволенні повністю. Представник відповідача за первісним позовом адвокат Рашкевич С.О. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог за первісним позовом та просила відмовити у їх задоволенні повністю, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши документи наявні в матеріалах справи, допитавши свідків, суд приходить до наступного. Судом встановлено, 19 липня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , актовий запис №748, видане 19 липня 2012 року Київським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Після укладення шлюбу прізвище чоловіка « [PERSON] », прізвище дружини - « [PERSON] ». [INFO] у сторін народилася спільна дитина - [PERSON] , батьками якої записані: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серія [NUMBER] , актовий запис №4962. З огляду на пояснення сторін та факт народження спільної дитини, фактичні сімейні відносини існували між сторонами до реєстрації шлюбу. [PERSON] у період з 05.05.2010 по 24.04.2015 була офіційно працевлаштована, що підтверджується Довідкою №13.09/150 від 13.09.2018, виданою ТОВ «Ейр Лінк Інтернешенал» та показаннями свідка [PERSON] . З 2015 року, за словами позивача, вона офіційно не працювала, оскільки займалась домашнім господарством та вихованням дитини, але, наскільки їй дозволяли обставини, підзаробляла для отримання додаткового доходу. Позивач за первісним позовом брала участь у фінансовому забезпеченні сім`ї, турбувалася про її благополуччя, що підтверджується матеріалами справи, зокрема: Договором №91618704000 про надання споживчого кредиту та заставу рухомого майна від 28.07.2012, Видатковою накладною №127ФТ-28165 від 28.07.2012 на пральну машину, Довідкою №278 від 06.11.2018 про відсутність отриманих та непогашених кредитів. [PERSON] з 15.11.2010 по 20.06.2018 регулярно ходив у рейси на закордонних суднах, що підтверджується матеріалами справи, а саме: Посвідченням особи моряка та Послужною книжкою моряка, виданими на ім`я [PERSON] , кваліфікаційними документами моряка, наданими Інспекцією з питань підготовки та дипломування моряків у відповідь на адвокатський запит. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано у судовому порядку рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31.10.2018 у справі №520/12460/18. 19.01.2017 року [PERSON] , під час перебування у шлюбі, було укладено з Обслуговуючим кооперативом «Україна» Договір про порядок викупу паю №257 від 19.01.2017, предметом якого є виплата пайщиком ( [PERSON] ) пая у вигляді грошових коштів, направлених на будівництво будинку на умовах, визначених договором, та отримання пайщиком по завершенню будівництва будинку і отриманні декларації про готовність до експлуатації, квартири та документів, необхідних для оформлення права власності. Відповідно до п.1.1. кооператив прийняв пайщика до пайової участі в будівництві багатоквартирного житлового будинку [ADDRESS] ( [ADDRESS] адреса), а у п.1.2. визначено характеристики такої квартири - одна двокімнатна квартира [ADDRESS] поверсі загальною площею [ADDRESS] . За умовами п.2.1. даного Договору, сума паю становить 899 250, 00 грн., що еквівалентно 33 000 доларів США. Факт здійснення оплати (внесення паю) у повному обсязі підтверджується Довідкою №257 від 24.01.2018, виданою Обслуговуючим кооперативом «Україна». Право власності на вищезазначену кватиру зареєстровано за [PERSON] 25.01.2018, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. При цьому, на момент державної реєстрації права власності на спільну квартиру шлюб, укладений між сторонами, розірвано не було. На момент реєстрації права власності на вказану квартиру [PERSON] перебував у рейсі, а усі необхідні дії було вчинено і документи отримано [PERSON] , яка являється матір`ю позивача, за нотаріально посвідченою довіреністю на представництво інтересів від 24.08.2017, виданою [PERSON] , що засвідчує факт довіри та існування сімейних відносин на момент реєстрації права власності. Поряд з цим, 04.08.2011 року [PERSON] було отримано у спадщину квартиру за адресою [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть [PERSON] , Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. 21.02.2017 року [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] , з [PERSON] , за яким вказану квартиру було продано останній за ціною, яка відповідно до п. 3 даного Договору, становила 245 800 грн. Посилання відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) на факт відчуження даної квартири за ціною 33 000 доларів США суд відхиляє з огляду на наступне. Відповідно до ст. 655 ЦК України: 1. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч.1 ст.691 ЦК України: 1. Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632ё цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. За умовами п.3 Договору купівлі-продажу від 21.02.2017, продаж квартири вчинено за 245 800 грн. У цьому ж пункті сторони Договору купівлі-продажу від 21.02.2017 засвідчили, що дана сума є дійсною та не є удаваною. Під час допиту свідків [PERSON] та [PERSON] ними були надані показання про фактичну передачу [PERSON] грошових коштів у розмірі 33 000 доларів США за продаж вищезазначеної квартири, не зважаючи на зазначення у самому договорі іншої ціни. Свідок [PERSON] під час допиту судом, вказала на відому їй інформацію про продаж квартири за 3 300 доларів США, однак відповідачем за первісним позовом було додано до матеріалів нотаріально посвідчення пояснення [PERSON] щодо уточнення відомої їй ціни продажу квартири. При цьому, суд вважає необхідним звернути увагу на положення частини 1 статті 218 ЦК України, відповідно до якої: Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Так само, у п. 12 постанови Пленуму ВС від 6.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено: не може доводитися показанням свідків виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК. Таким чином, факт продажу [PERSON] квартири за адресою [ADDRESS] , отриманої у спадок, [PERSON] за ціною 33 000 доларів, попри встановлення у самому Договорі ціни відчуження квартири - 245 800 грн., не підтверджено [PERSON] належним чином, належних та допустимих доказів не надано. Крім того, відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) посилається на те, що саме за кошти, отримані від продажу квартири за Договором купівлі-продажу від 21.02.2017, укладеного з [PERSON] , у лютому 2017 року було здійснено оплату вартості паю відповідно до умов Договору про викуп паю №257 від 19.01.2017. Суд відхиляє посилання [PERSON] на дані обставини з огляду на наступне. Відповідно до умов п.2.2. Договору про викуп паю №257 від 19.01.2017, встановлено графік внесення платежів, який передбачає здійснення 23 платежів розміром 39 097,76 грн. за період з 19.01.2017 по 20.02.2017. Пунктом 2.6. вказаного Договору передбачено можливість пайщика достроково виконати свої зобов`язання. [PERSON] у зустрічній позовній заяві посилається на здійснення оплати вартості паю одним платежем у лютому 2017 року сумою 899 250, 00 грн. (33 000 доларів США). Відповідно до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління НБУ від 29.12.2017 № 148 (у редакції, чинній на момент укладення Договору №257 про порядок викупу паю від 19.01.2017 та здійснення оплати): 6. Суб`єкти господарювання мають право здійснювати розрахунки готівкою протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами: 1) між собою - у розмірі до 10000 (десяти тисяч) гривень включно; 2) з фізичними особами - у розмірі до 50000 (п`ятдесяти тисяч) гривень включно. Платежі понад установлені граничні суми проводяться через банки або небанківські фінансові установи, які в установленому законодавством порядку отримали ліцензію на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунку, шляхом переказу коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення коштів до банку чи небанківської фінансової установи для подальшого їх переказу на поточні рахунки в банку. Кількість суб`єктів господарювання та фізичних осіб, з якими здійснюються готівкові розрахунки, протягом дня не обмежується. Обмеження, установлене в пункті 6 розділу II цього Положення, стосується також розрахунків під час оплати за товари, придбані на виробничі (господарські) потреби за рахунок готівки, одержаної за допомогою електронного платіжного засобу. Таким чином, факт проведення одноразового платежу сумою 899 250, 00 грн. по Договору про викуп паю №257 від 19.01.2017 має підтверджуватися квитанцією чи іншим аналогічним фінансовим документом, виданим банком або небанківською фінансовою установою, яка в установленому законодавством порядку отримали ліцензію на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунку, шляхом переказу коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення коштів до банку чи небанківської фінансової установи для подальшого їх переказу на поточні рахунки в банку. При цьому, жодних належних доказів на підтвердження дати здійснення одноразового платежу, суми платежу [PERSON] не надано. Крім того, доказів зміни умов Договору про викуп паю №257 від 19.01.2017, зокрема, в частині зміни графіку внесення оплати не було надано. Здійснення оплати вартості паю 21 лютого 2017, навіть за умови внесення усієї суми паю, не може вважатися достроковим, зважаючи на графік здійснення виплат, останній день у якому встановлено - 20.02.2017. Позивачем за зустрічним позовом надано Довідку №257 від 24.01.2018, видану обслуговуючим кооперативом «Україна», яка засвідчує отримання від [PERSON] 100% оплати за квартиру за умовами договору №257 від 19.01.2017. Таким чином, суд приходить до висновку, що Довідка №257 від 24.01.2018 засвідчує сам факт оплати 100% вартості паю, однак не містить інформацію щодо конкретних дат і сум внесення оплати, а навпаки, містить посилання на отримання оплати за умовами Договору №257 від 19.01.2017, у якому встановлено конкретний графік здійснення виплат. Крім того, позивач за зустрічним позовом вказує на отримання від [PERSON] 12.01.2017 авансу за продаж квартири в розмір 1000 доларів США, а також на передачу авансу в розмірі 1000 доларів США ОК «Україна» 14.01.2017, як на підтвердження здійснення купівлі спірної квартири за рахунок коштів, отриманих від продажу спадкового майна. При цьому, дати жодних належних доказів на підтвердження внесення саме цих коштів [PERSON] не надано. Крім того, Відповідачем не надано жодних належних доказів на підтвердження того, що кошти отримані від продажу [PERSON] спадкової квартири у повному обсязі були використані саме для оплати по Договору №257 від 19.01.2017р. за спірну квартиру, а сам по собі факт продажу однієї квартири та придбання іншої не свідчать про використання коштів від продажу саме на купівлю спірної квартири. До аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у Постанові від 22.05.2019 у справі №638/5286/17: «Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що кошти, отримані Особою 2 за договором позики, останнім використані за призначенням - на придбання квартири, тобто витрачені в інтересах сім`ї. Сам по собі факт укладення в один день договору позики та договору купівлі-продажу вповні не свідчить про те, що позика була витрачена на придбання квартири.» Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України: 3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так само, згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України: 1.Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відтак, до уваги судом приймається погоджений сторонами Договору №257 від 19.01.2017 графік здійснення оплат вартості паю, оскільки фактичне здійснення виплат за іншим графіком [PERSON] не доведено. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу: 1. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 2. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Право поділу майна закріплене ч.1 ст.69 Сімейного кодексу: Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 70 Сімейного кодексу: 1. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 2. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. 3. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до статті 372 ЦК України: 1. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. 2. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. 3. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. 4. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. При цьому, відповідно до ч.1, 6 ст. 57 Сімейного кодексу України: 1. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Крім того, [PERSON] посилається на набуття права власності на спірне нерухоме майно (внаслідок державної реєстрації 25.01.2018) у момент, коли подружжя проживало окремо та було фактично припинено шлюбні відносини з [PERSON] (з липня-серпня 2017 року), що є підставою для визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на спірну квартиру. Відповідно до ч. 6 ст. 57 Сімейного кодексу України: 6. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Як було встановлено у ході розгляду справи, Договір про викуп паю №257 від 19.01.2017 та виконання обов`язку щодо здійснення виплат вартості паю було здійснено під час перебування сторін у шлюбі та існування фактичних сімейний відносин. При цьому, відповідно до ч.3 ст. 61 Сімейного кодексу України: 3. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. [PERSON] не надано жодних доказів, які б підтверджували укладення Договору №257 від 19.01.2017 виключно в особистих інтересах, а не в інтересах сім`ї. Судом встановлено, що з 29.08.2017 по 20.06.2018 року [PERSON] перебував у рейсі на закордонному судні, а 25 січня 2018 року [PERSON] виїхала до Республіки Кіпр з метою працевлаштування. При цьому, 04.07.2018 [PERSON] разом з сином [PERSON] приїхали у Республіку Кіпр до [PERSON] для проведення сімейного відпочинку, що підтверджується матеріалами справи, а саме: зустрічна позовна заява [PERSON] , сімейні фотографії з відпочинку та позов про повернення дитини, який було подано [PERSON] в рамках процесу про повернення дитини, та копії яких було долучено до матеріалів справи, Запит на надання правової допомоги від 01.11.2018 [PERSON] (Додаток до касаційної скарги [PERSON] від 13.05.2019 у справі №522/12375/18), апеляційна скарга [PERSON] від 07.06.2019 по справі №520/14314/18, Відповідь на відзив на апеляційну скаргу по справі №520/14314/18 від 09.08.2019. Крім того, після повернення із рейсу у червні 2018 року [PERSON] проживав у квартирі [PERSON] - матері [PERSON] Показаннями свідка [PERSON] було підтверджено представництво інтересів [PERSON] за довіреністю та підписання нею документів з ОК «Україна», отримання документів та ключів на спірну квартиру, а також проживання у неї [PERSON] разом з [PERSON] після продажу спадкової квартири та до виходу у рейс [PERSON] у серпні 2017 року, а також проживання [PERSON] у її квартирі після його повернення з рейсу у червні 2018 року. Також [PERSON] було зазначено, що у червні 2018 року [PERSON] мав наміри поїхати у Республіку Кіпр разом із сином до дружини [PERSON] , проживати там разом та працювати. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано у судовому порядку рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31.10.2018 у справі №520/12460/18. Розглядаючи справу, суд бере до уваги правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17: Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу. Разом с тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, котрий її спростовує. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Наявність або відсутність обставин (фактів) встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України є письмові, речові, електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Аналогічний висновок був зроблений Верховним Судом України у справі № 337/2699/16-ц від 4 червня 2018 року, а також у справі № 361/11808/13-ц від 21 серпня 2018 року. Таким чином, на [PERSON] покладено обов`язок спростування презумпції спільності майна подружжя та доведення обставин, які б свідчили про належність спірного нерухомого майна до особистої приватної власності [PERSON] Відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним) не надано належних та допустимих доказів на спростування належності нерухомого майна до спільної власності подружжя, та на підтвердження належності спірного майна до особистої приватної власності [PERSON] Обставин, які б свідчили про фактичне припинення шлюбних відносин у момент набуття права власності на спірне майно не було доведено. Відповідач за первісним позовом зазначає, що фактичні шлюбно-сімейні відносини було припинено з серпня 2017 року, оскільки з цього часу [PERSON] пішов у рейс і спільний побут і спільне ведення господарства припинили своє існування. При цьому, проживання подружжя в різних містах у зв`язку з їх роботою, не може безумовно свідчити про припинення фактичних шлюбних відносин. Аналогічний висновок зроблено Апеляційного суду Волинської області у Постанові від 16.10.2014 у справі № 169/451/13-ц: Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Однак зі змісту викладених норм закону слід зробити висновок, що зазначене правило не поширюється на ті випадки, коли подружжя через певні причини періодично тимчасово проживало окремо, зокрема через перебування одного з подружжя на роботі за кордоном. У цьому разі, хоч подружжя тимчасово разом не проживало, шлюбне життя не припинялося, що і підтверджено рішенням суду про розірвання шлюбу, тому така тимчасова роздільність проживання не позначається на їх майнових правах. Отже, з огляду на презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане за час шлюбу, все майно, що придбано при такому проживанні чоловіком або жінкою, є їх спільною сумісною власністю. Відповідач обґрунтовує свої посилання про припинення фактичних шлюбно-сімейних відносин влітку 2017 року також тим, що позивачем було зазначено у позовній заяві, поданій 11.10.2018 року, про припинення шлюбно-сімейних відносин протягом останнього року. Дану інформацію було уточнено представниками позивача у письмових поясненнях від 25.07.2019, у якому період фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин було визначено з липня 2018 року. З огляду на обставини справи та докази, досліджені судом, є підстави вважати, що шлюбно-сімейні відносини тривали між [PERSON] та [PERSON] до приїзду [PERSON] у Республіку Кіпр до [PERSON] у липні 2018 року, а тому посилання відповідача за первісним позовом на частину позовної заяви, подану представником позивача, суд не може розцінювати як доказ припинення шлюбно-сімейних відносин у серпні 2017 року. За таких обставин, у суду відсутні підстави відходити від презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу. Згідно зі ст. 70 Сімейного кодексу: 1. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 2. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. 3. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Вирішення спору щодо поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя у судовому порядку передбачене ст. 71 Сімейного кодексу: 1. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. 2. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. 3. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. 4. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. 5. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Крім того, відповідно до ч.3 ст. 79 Сімейного кодексу України: 3. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Судом встановлено, що спір між сторонами про стягнення аліментів було розглянуто Київським районним судом м. Одеси, за наслідками якого 17.12.2018 було винесено рішення у справі №520/16695/18 , яким: -Позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволено частково; -Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий Київським РВ ОМУ МВС України в Одеській області 21 червня 2005 року, РНОКПП: [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий Київським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області 8 вересня 2012 року, РНОКПП: [NUMBER] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , аліменти на малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини його доходів щомісячно, але не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 жовтня 2018 року, до досягнення дитиною повноліття16.02.2030 року. При цьому, з огляду на офіційне працевлаштування [PERSON] в Україні з 03.10.2018 та відповідно до довідки про доходи від 30.11.2018, виплати становлять в межах 2 780,91 - 3 059 грн. на місяць. Зважаючи на рівень заробітної плати батька та прожитковий мінімум для дитини 7-ми років, який становить - 2027 грн., 50% від якого - 1013,50 грн. [PERSON] 27.12.2018 було подано апеляційну скаргу на рішення Київським районним судом м. Одеси від 17.12.2018 по справі №520/16695/18, у якій батько дитини просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів, обґрунтовуючи це наявністю відкритого провадження щодо встановлення місця проживання дитини. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.02.2019 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] до [PERSON] та встановлено 15 денний строк для подання відзиву. [PERSON] 13.03.2019 було подано відзив на апеляційну скаргу [PERSON] по справі №520/16695/18 та 15.01.2019 було подано апеляційну скаргу на рішення Київським районним судом м. Одеси від 17.12.2018 по справі №520/16695/18. На момент розгляду справи, рішення Одеським апеляційним судом у справі №520/16695/18 не винесено. З того часу, як батьком дитини було відвезено спільного сина до [PERSON] та після виникнення спорів щодо місця проживання дитини, [PERSON] фактично і досі проживає з матір`ю, яка повністю здійснює матеріальне забезпечення дитини. Щодо посилання [PERSON] на розгляд на даний час Київським районним судом м. Одеси спору між сторонами щодо місця проживання (справа №520/12375/18), вирішення якого може впливати на розподіл майна подружжя, враховуючи вимоги [PERSON] визнати спірне майно особистою приватною власністю, суд відхиляє їх як такі, що не є підставою для визнання майна особистою приватною власністю. Частиною ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 69 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1,2 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Крім того, пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно з положеннями ч.2 ст.370 Цивільного кодексу України та відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] 57,24 м.кв площею, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що відповідає вимогам ст.60 СК України. У відповідності до ст.69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя не залежно від розірвання шлюбу. На підставі викладеного, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, з урахуванням інтересів позивача та відповідача, наявності малолітньої дитини, суд вважає за необхідним, позовні вимоги [PERSON] задовольнити у повному обсязі, у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] відмовити. Відповідно до п.9 ч.1 ст. 176 ЦПК, у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, ціна позову визначається дійсною вартістю нерухомого майна, а на нерухоме майно, що належить юридичним особам, - не нижче його балансової вартості. Відповідно до підпункту 3 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви про поділ майна при розірванні шлюбу ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивачем за первісним позовом було надано квитанцію про сплату у судового збору на рівні - 704,8 грн. Відповідно до п. 2.1. Договору про викуп паю №276 від 19.01.2017, вартість квартири, а відтак і ціна позову, становить - 899 250,00 грн. таким чином, ставка судового збору у даному випадку становить - 8 992,50 грн. Таким чином, позивачем за первісним позовом було не доплачено 8 287,7 грн. судового збору. Відповідно до ч.2 ст. 176 ЦПК, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. З урахуванням ст. 141 ЦПК, задоволення позовних вимог за позовом [PERSON] у повному обсязі та відмови у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] , судовий збір у повному обсязі покладається на [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. А згідно з ч. 8 статті 141 ЦПК України: розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Outcome: approved