Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

У грудні 2015 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 15 квітня 2010 року відповідач стала клієнтом банку, отримавши кредитну картку «Універсальна». 11 квітня 2014 року [PERSON] переоформлено кредитну картку на кредитну картку «Універсальна Голд», відповідно до тарифів якої відповідач отримала кредит у розмірі 1 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписавши заяву про видачу вказаної картки відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою складає між нею та банком договір. Позивач зазначив, що під час укладення зазначеного договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, а друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до п. п. 1.1.2.7, 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг власник картки зобов`язаний слідкувати за витратами кошті у межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту; при порушенні строків платежів за кожним із грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову. У зв`язку із неналежним виконанням [PERSON] взятих на себе зобов`язань, станом на 31 жовтня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 22 247 грн. 92 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 12 778 грн. 42 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом - 7 033 грн. 88 коп., заборгованості за пенею та комісією - 900 грн., а також штрафів: 500 грн. (фіксована частина) та 1 035 грн. 62 коп. (процентна складова). Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути зазначену заборгованість на свою користь з відповідача. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 26 квітня 2016 року, позов задоволено. Стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з [PERSON] заборгованість у розмірі 22 247 грн. 92 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Відповідачем подана касаційна скарга, яка 15 лютого 2017 р. розглянута Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ та прийнята ухвала суду про її задоволення, а саме: рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 лютого 2016 року та ухвала апеляційного суду Запорізької області від 26 квітня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Судом касаційної інстанції зазначено, що під час нового розгляду та для правильного вирішення справи слід належним чином встановити наступне: чи зчитувалася магнітна смуга та вводився ПІН-код під час проведення операції зі зняття спірних грошових коштів із карткового рахунку позичальника (27 листопада 2014 року); чи повідомляла користувач невідкладно про платіжні операції, що нею не виконувалися або які були виконані некоректно; чи сприяла користувач своїми діями чи бездіяльністю втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції та потрібно встановити обставини, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, як зазначено у правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. 22 березня 2017 року суддею Ленінського районного суду м. Запоріжжя Ісаковим Д.О. ухвалою суду прийнято справу до свого провадження та розпочато розгляд справи, але у зв`язку з закінченням повноважень судді Ісакова Д.О., розпорядженням керівника апарату Ленінського районного суду м. Запоріжжя призначено повторний автоматизований розподіл даної справи і згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу від 25.10.2018 року справа була розподілена судді Козловій Н.Ю. 26 жовтня 2018 року суддею Ленінського районного суду м. Запоріжжя Козловою Н.Ю. ухвалою суду прийнято справу до свого провадження та розпочато розгляд справи. 12 травня 2017 р. та 14.08.2018 р. представником АТ КБ «ПриватБанк» подані заяви про збільшення розміру позовних вимог і остаточно Позивач просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 15.04.2010 р., яка утворилася станом на 31.07.2018 р. в сумі 209 396,63 грн. (двісті дев`ять тисяч триста дев`яноста шість гривень 63 коп.), яка складається з наступного: заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) - 12 778,42 грн. (дванадцять тисяч сімсот сімдесят вісім гривень 42 коп.); заборгованості за процентами за користування кредитом - 192 418,21 грн. (сто дев`яноста дві тисячі чотириста вісімнадцять гривень 21 коп.); заборгованості з пені - 4200,00 грн. (чотири тисячі двісті гривень 00 коп.). У судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову та наполягали на тому, що 27.11.2014 р. не оформляли за допомогою кредитної картки банка кредит за послугою «Оплата частинами», через що й утворилася заборгованість за наданим кредитом в сумі 12 778,42 грн. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до анкети-заяви про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку 15 квітня 2010 року відповідач стала клієнтом банку, отримавши кредитну картку «Універсальна», а 11 квітня 2014 року [PERSON] переоформлено кредитну картку на кредитну картку «Універсальна Голд» зі встановленням кредитного ліміту у розмірі 1 000 грн. До кредитного договору банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. В обгрунтування того, що 27.11.2014 р. саме [PERSON] оформлено за допомогою її кредитної картки банка кредит за послугою «Оплата частинами», через що й утворилася заборгованість за наданим кредитом в сумі 12 778,42 грн. Позивачем надані наступні докази. Матеріали службового розслідування, проведеного службою безпеки банку за заявою [PERSON] від 30.12.2014 р., які містяться у листах банка на заяви [PERSON] (а/с 54, 55, 83-84, 91), а також у висновках службового розслідування служби безпеки Банка (а/с 85, 92, 139-140). Окрема кредитна справа щодо надання [PERSON] кредиту 27.11.2014 р. на суму 12778,42 грн. не оформлювалася, бо під час авторизації (процедури отримання погодження на проведення операції з використанням платіжної картки) цієї послуги у Головному офісі Банку (м. Дніпропетровськ на той час) окремо до кредитної картки не оформлюється жодна кредитна справа, як й до кожної витратної операції. Доказом надання Відповідачеві кредитної послуги „Оплата частинами" є виписка за кредитною карткою/рахунком (а/с 59-64, 125-134), а більш детальна інформація про місце проведення цієї транзакції відображена у висновках служби безпеки Банка. Виписка по кредитній картці/рахунку Відповідача є первинним бухгалтерським документом. Так, банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 р. № 578/5 і відповідно до п. п. 5.1, 5.4, 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 254 від 18.06.2006 р. інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. З приводу наявності у виписці за рахунком запису у стовпчику „Деталі операції" 27.11.2014 р. навпроти суми 1228,00 грн. про м. Дніпропетровськ, а саме: „PART PAYMENT SHEME 3, DNEPROPETR-SK, UA ПОКУПКА ТОВАРА/ОПЛАТА ЗА УСЛУГИ", то цей запис жодним чином не відображає місце здійснення покупки/оплати товару, а лише пояснює саму суть операції, бо є довільним для Банку, що є у буквальному перекладі „Оплата частинами Схема 3" та пояснює Відповідачеві, що здійснюються списання коштів за послугою „Оплата частинами" з авторизацією цієї послуги Головним Банком, який розташований у м. Дніпропетровську (назва міста на той час). Безпосереднє місце здійснення оплати за карткою було у магазині „Автомiшель" ( [ADDRESS] ), що встановлено Службою Безпеки Банку та відображено у розслідуванні. Банком надана довідка про час та місце здійснення 27.11.2014 р. банківських операцій/транзакцій [PERSON] , а також скріншот з банківського програмного комплексу Приват24 зі сторінки [PERSON] в якому зазначено, що 27.11.2014 р. о 15:05 „признак ввода пин-кода: n", тобто підтверджено виконання операції „Оплата частинами" з правильним введенням ПІН-кода, який може бути відомий лише Держателю/Власнику картки, тобто Відповідачеві. Згідно банківської виписки чітко видно, що Відповідач 27.11.2014 р. здійснив поповнення кредитної картки (о 14 год. 56 хв.) у терміналі самообслуговування (далі - ТСО) на суму 2300,00 грн. і залишок власних коштів Відповідача на кредитній картці складав вже позитивний баланс у розмірі 1304,13 грн., що дозволяло здійснити підключення послуги „Оплата частинами", бо для здійснення першого платежу на 1228,00 грн. було необхідно мати позитивний залишок коштів на рахунку, що й було зроблено Відповідачем в цей день неподалік від цього ТСО у м. Запоріжжя по вул. Чумаченко, буд. 25-В у магазині „Автомішель" (в 3-х хвилинах поїздки). Після здійснення цієї покупки Відповідач увечорі цього ж дня (27.11.2014 р.) здійснила купівлю продуктів у м. Запоріжжя біля свого будинку, а також здійснювала у подальшому купівлю продуктів за допомогою цієї ж самої кредитної картки, що підтверджує той факт, що кредитна картка не була загублена та весь час знаходилася у її власника. Відповідач також 10.12.2014 р., 23.12.2014 р., 24.12.2014 р., 16.01.2015 р. та 22.01.2015 р. здійснив поповнення кредитної картки на загальну суму 2160,00 грн. Отже, такі дії Відповідача в порядку ч. 2 ст. 642 ЦК України можна вважати визнанням з її боку здійснення 27.11.2014 р. платежів/транзакцій за сервісом послуги «Оплата частинами». Посилання Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на правову позицію Верховного Суду України від 13 травня 2015 р. у справі № 6-71цс15 є помилковим, бо по-перше, за вказаною справою Клієнт перебував в Україні, а в цей час були списані кошти з його картки у Королівстві Таїланд . А в даній справі, Клієнт поповнив картку в м. Запоріжжя і списання коштів було здійснено через 10 хвилин в м. Запоріжжя. Відстань між точками поповнення та списання лише в 3-х хвилинах поїздки. По-друге, посилання у справі № 6-71цс15 на пункти 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 для цієї справи є безпідставним, бо вказана норма матеріального права - Положення НБУ № 223 - втратила чинність 05.11.2014 р., а предметом спору є операції/транзакції, які починаються з 27.11.2014 р. Натомість, чинним на час здійснення спірних операцій було Положення „Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням", затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 року № 705 (далі - Положення НБУ № 705). Відповідно до розділу VI Положення НБУ № 705 користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним. Користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Таким чином, Відповідач повідомив Банк з дуже великим запізненням, а не негайно, бо авторизація всієї послуги „Оплата частинами" відбулася 27.11.2014 р., а повідомлення до банку лише 30.12.2014 р., а тому згідно Положення НБУ № 705 саме Відповідач несе ризик збитків від здійснення операцій та всю відповідальність. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Таким чином, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовної вимоги АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з Відповідача заборгованості за наданим кредитом в сумі 12778,42 грн., яка підлягає задоволенню в повному обсязі. Однак, позовні вимоги Банка щодо стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 192 418,21 грн. (сто дев`яноста дві тисячі чотириста вісімнадцять гривень 21 коп.) та щодо стягнення заборгованості з пені в розмірі 4 200,00 грн. (чотири тисячі двісті гривень 00 коп.) є безпідставними і не підлягають задоволенню повністю, виходячи з наступного. Так, відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У анкеті-заяві [PERSON] від 15.04.2010 року процентна ставка не зазначена. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути проценти за користування кредитом та пеню. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку. Тарифами та Умовами, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові інші положення. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Тарифи та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та розмір неустойки, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Тарифи банку та Умови та правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їхній мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява №20166/92, § 36). Тарифи та Умови, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Вимог про стягнення сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закон № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закон № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Враховуючи вищезазначене, у задоволенні позову у частині стягнення процентів за користування кредитом та стягнення пені необхідно відмовити, оскільки вказані платежі не передбачені умовами договору від 15.04.2010 року, яким є анкета-заява відповідача. Укладений між сторонами договір від 15.04.2010 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованості з тіла кредиту у сумі 12 778,42 грн. (дванадцять тисяч сімсот сімдесят вісім гривень 42 коп.). Висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), яка відповідно до ч.4 ст. 263 ЦК України має бути врахована судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 191,59 грн. (3140,95*(12778,42 *100%/209396,63)). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial