Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

В червні 2012р. до Суворовського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, виділу житлових споруд у користування. Позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на тому, що 13.05.1988 року помер батько сторін - [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/4 частини житлового домоволодіння, розташованого за адресою: м. Одеса, вул.. Училищна, 17. Вищевказана 1/4 частина домоволодіння, яка є спадковим майном, складалась з: житлові приміщення -літ. А і В, літня кухня - літ. Д, сараї-літ. И, З, туалети-літ. У, Т, огородження - №1, 8-12, мостіння - І-ІІ. Рішенням Ленінського районного суду м. Одеси від 06.12.1994 року (справа №2-3/1994) був проведений в натурі розділ спадкової частини домоволодіння. [PERSON] виділено наступні приміщення: жиле приміщення під літ. А, що складається з №№ 2а, 2а-4, 2а-3, 2-2, 2-1, 2-3-1, літня кухня під літ. Д, туалет під літ. У, тобто 27/50 частини від всього спадкового майна. Відповідачу виділено наступне: жиле приміщення під літ. В, що складається з №№ 4а-1, 4а-2, 4а-3, 4а-4, 4а-5, туалет під літ. Т, тобто 23/50 частини від всього спадкового майна. Вищевказане рішення Ленінського районного суду м. Одеси від 06.12.1994 року було винесене на підставі висновку судово-будівельної експертизи від 24.01.1994 року. Позивач стверджує, що при складанні акту будівельно-технічної експертизи №2524 від 24.01.1994 року було допущена описка, яка в подальшому вплинула на рішення суду. [PERSON] Іванович, фактично користуюся туалетом під літ. Т і сараєм під літ. З, а відповідач, [PERSON], користується туалетом під літ. У. В звязку з чим, позивач просить виділити йому у користування туалет літ. Т та сарай літ. З в житловому домоволодіння по вул. Училищній, 17, а відповідачу надати у користування вбиральню літ. У. Крім того, [PERSON] стверджує, що відповідач [PERSON] самовільно змістив паркан, що відділяв частини домоволодіння, якими користувались співвласниками, у звязку з чим, він не має можливість відчинити вхідні двері до літньої кухні літ. Д. На підставі викладеного, [PERSON] просить зобовязати [PERSON] знести паркан, а також звільнити вхідні двері в літню кухню літ. Д. (Т1., а.с. 2-3) [PERSON] в зустрічних позовних вимогах просить виділити йому в натурі в самостійне частину домоволодіння по вул. Ломоносова,1а (Училищна 17), яка складається частини житлового будинку літ. В, в складі приміщень: 4а-1 житлове площею 13,90 кв.м, 4а-2 житлове пл. 8,90 кв.м, 4а-3 - житлове пл. 7,10 кв.м, 4а-4 кухню, пл. 10,0кв.м, 4а-5 санвузол пл. 4,50 кв.м, загальною площею 44,40 кв.м, жилою площею 29,9 кв.м., а також надвірні споруди вбиральню літ. "У", сарай літ. "З", зі сплатою 1/2 його вартості на користь [PERSON], а також виділити у користування відповідну частину земельної ділянки. (Т.1, а.с. 35-39) В процесі розгляду справи, що відповідач та позивач за зустрічним позовом [PERSON] помер 23 липня 2014р., актовий запис № 7539 від 24.07.2014р., зареєстрований Відділом ДРАЦС у м. Одесі ОМУЮ. (Т.1, а.с. 259) В звязку з чим, ухвалою суду від 01.10.2014р. було зупинено провадження по справі до вступу в справу процесуального правонаступника померлого [PERSON]. (Т.1, а.с.263) Ухвалою суду від 06 березня 2015р. по справі було допущено процесуальне правонаступництво та замість померлого відповідача [PERSON] допущений до участі в справі правонаступник - [PERSON], яка отримала спадщину після померлого [PERSON]. (Т.1., а.с. 8, 23) [PERSON] звернулась з зустрічним позовом до [PERSON], третя особа [PERSON] \~\~про визначення порядку користування земельною ділянкою, про виділ частки із спільної часткової власності в натурі. Зустрічні позовні вимоги мотивовані наступними обставинами. Так, батько позивачки, [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом від 23.07.2014 року. [PERSON] є його єдиним спадкоємцем, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.02.2015 року, зареєстрованого у реєстрі за № 251, виданого приватним нотаріусом [PERSON] Згідно свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 24.04.1991 р. державним нотаріусом Першої держнотконтори [PERSON], реєстр. № 3-4585, батьку [PERSON], належало 1/2 частина спадкового майна [PERSON], що складається з 1/4 частини домоволодіння, розташованого по вул. Училищна, 17 в м. Одесі. Рішенням від 06.12.1994 р. Ленінського районного суду м. Одеси між [PERSON] і [PERSON] був проведений в натурі розділ спадкової 1/4 частини домоволодіння № 17 по вул. Училищна в м. Одесі, як спадкоємцями за заповітом їх померлого 13.05.1988 р. батька [PERSON]. [PERSON] виділено 23/50 частини, які складалися з приміщень в жилому літ. "В": 4а-1,4а- 2, 4а-3, 4а-4, 4а-5, вбиральні "Т". [PERSON] виділено 27/50 частини, які складалися з приміщень в жилому літ. "А": 2а, 2а-4, 2а-3, 2-2, 2-1, 2-3,1, літ. "Д" - літньої кухні, вбиральні "У". Розпорядженням № 179р від 03.03.03 р. Виконкому Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради був затверджений проект розподілу домоволодіння №17 по вул. Училищна між усіма співвласниками: за [PERSON] - 38/100 часток, за [PERSON] - 27/100 часток, за [PERSON] - 28/100 часток, за [PERSON] -7/100 часток від утвореного домоволодіння, розташованого на земельній ділянці площею 358,0 кв.м, яке складається з житлових будинків літ."А" та літ."В", службових будов літ. "И", літ. "Т", літ. "У", літ. "З", літ. "Д", літ. "П". В розпорядженні зазначено : Вважати утворене домоволодіння за адресою : вул. Ломоносова, 1а. 23.11.2004 р. Виконавчим комітетом Одеської міської ради [PERSON] видано свідоцтво про право власності на 27/100 частин домоволодіння, розташованого в м. Одесі по вул. Ломоносова за № 1а на праві спільної часткової власності, яке в цілому складається з двох жилих будинків літ. "А", "В" загальною площею 163,9 кв.м, жилою площею 90,7 кв.м, літньої кухні літ. "Д", сараю-вбиральні літ. "И", сараїв літ. "3","П", вбиралень літ. "У" "Т"; відображених у технічному паспорті від 04.06.2003 р. Право власності на підставі зазначеного свідоцтва зареєстроване в КП "ОМБТІ та РОН" 04.12.2004 р. за № 41438 в кн. 271-74. Із вищезазначених документів видно, що сарай літ. "З" існував ще за життя [PERSON], був спадковим майном і належить в порядку спадкування [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, як [PERSON] зазначив в заповіті від 29.07.1987 р.. Однак вбиральнями сторони користуються не так, як було зазначено в рішенні Ленінського районного суду м. Одеси від 06.12.1994 р. Фактично в користуванні батька [PERSON] та тепер в моєму користуванні знаходиться вбиральня літ. "У". В користуванні [PERSON] знаходиться вбиральня літ. "Т". Позивачка за зустрічним позовом посилається на те, що конфлікт між батьком [PERSON] і [PERSON] стосовно користування частинами домоволодіння по вул. Училищна, 17 існує ще з 1990 р., коли [PERSON] звернувся до суду з позовом до її батька [PERSON] стосовно розподілу спадкового майна [PERSON] За твердженням відповідачки, [PERSON] з 1960 р. проживав у власному будинку - частині літ. "В", який побудував сам, на власні кошти на ділянці землекористування батька по вул. Училищна, 17 на підставі рішення виконкому Ленінської райради народних депутатів № 640 від 13.05.1060 р., яким будівництво було дозволене без виділення земельної ділянки з загальним користуванням двору. Співвласники будинку проти будівництва не заперечували. В 1991 р. [PERSON] звернувся до Ленінської райради народних депутатів з заявою про визнання за ним права власності на самочинну будівлю літ. "В" з прибудовами. [PERSON] також звернувся до районної ради від свого ім'я, з заявою про оформлення усіх самочинно побудованих на ділянці батька [PERSON] будівель: літ. "Д", "а-3", "а-4", "а-5", а також будівель - частини літ. "В", літ."в1", літ."в2". В листопаді 1991 р. з цього питання відбулося засідання виконкому, на якому був присутнім тільки [PERSON], так як [PERSON] не сповістили про засідання. На підставі тверджень [PERSON], що усі самочинні будівлі побудовані його батьком [PERSON], і виходячи з того, що вони знаходились на ділянці батька, виконком прийняв рішення від 15.11.1991 р. № 282/3 прийняти їх в експлуатацію з оформленням права власності [PERSON] ( померлому), тим самим включивши в спадкове майно і власні будівлі [PERSON]. За рішенням суду від 06.12.1994 р. по цивільній справі № 2-3, позов [PERSON] був задоволено [PERSON] були виділені його ж приміщення площею 44,4 кв.м, а [PERSON] - будівлі, які знаходилися в фактичному користуванні їх батька [PERSON], площею 75,5 кв.м. Отже по спадщині від свого батька [PERSON] не отримав нічого. За рішенням суду від 06.12.1994 р. сарай літ. "З" не був виділений ні одній із сторін і до теперішнього часу залишається спільною частковою власністю. Сарай літ. "З" не межує з будівлями, які знаходяться в користуванні [PERSON], але має спільну стіну з моєю вбиральнею літ. "У", капітальний ремонт якої можливий тільки одночасно з літ. "З". Вхід в сарай літ. "З" здійснювався з боку земельної ділянки, яка перебувала у користуванні батька [PERSON], а зараз в моєму користуванні, поки [PERSON] самочинно не перевстановив його на свій бік. Крім того, [PERSON] вже понад 16 років проживає за іншою адресою і зазначеним сараєм не користується. Сарай літ. "З" є старою спорудою з досок, потребує капітального ремонту чи зносу, однак [PERSON] відмовлявся сумісно ремонтувати сарай і вбиральні і забороняє мені це робити, чим створює перешкоди в користуванні моєю вбиральнею. При розподілі домоволодіння, розподіл успадкованої ділянки землекористування між [PERSON] та [PERSON] не здійснювався. Межі фактичного користування земельною ділянкою ніякими правовстановлюючими документами визначені не були. При цьому, відповідачка посилається на те, що огорожа між ділянками фактичного користування існує в тому ж вигляді, що і на момент проведення судової будівельно-технічної експертизи 10 грудня 1993 р.. Рішенням суду від 06.12.1994 р. по цивільній справі № 2-3 не вказано на необхідність зносу вказаної огорожі. Крім того, за висновком судової будівельно-технічної експертизи № 837/1047/1048/24 від 12.06.2014 р. існуюча огорожа на межі ділянок фактичного землекористування не перешкоджає [PERSON] користуватися його майном, не порушує правил пожежної безпеки, так як не обмежує вільне відкриття двері в літ. "Д" і не звужує ширину її проходу, яка відповідає вимогам п.4.6 СНІП 2.01.02-85 і ДБН В. 1.-7-2002. [PERSON] також посилається на те, що експертом встановлено, що грошова компенсація [PERSON] з часткою 23/50 (нині 27/100) що належна до сплати з боку [PERSON] з часткою 27/50) (нині 38/100) в висновку № 2554 від 24.01.1994 року встановлена невірно. Так, відповідно до висновку експерта від 12.06.2014 року № 837/1047/1048/24 Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз у висновку № 2524 від 24.01.1994 року розрахунок грошової компенсації, належної до сплати [PERSON] з боку [PERSON] виконаний невірно, що відповідно потягнуло неповну сплату грошових коштів на користь [PERSON] й безоплатне користування частиною спадкового майна [PERSON] на протязі більше ніж 19 років (стор. 22-23). Різницю, яку мав би сплатити [PERSON] [PERSON] мала б скласти станом на 24.01.1994 року - 79199445 крб, або 791,99 грн., проти 7919944 крб. або 79,19 грн., що зазначено у висновку № 2524 від 24.01.1994 року. Розрахунок грошової компенсації експертом проведено відповідно до Листа "Рекомендації відносно застосування індексів інфляції при розгляді судових прав" № 62-97 від 03.04.1997 року. Сума недоотриманої грошової компенсації з урахуванням коефіцієнта інфляції за період з 24.01.1994 року по квітень 2014 року, належної [PERSON] з боку [PERSON] за частину спадкового майна в домоволодінні № 1а по вул. Ломоносова в м. Одесі на момент проведення експертизи складає 79985 грн.. На підставі викладеного, [PERSON] просила: - визначити порядок користування, між мною [PERSON] та [PERSON], частиною земельної ділянки в домоволодінні за адресою м.Одеса, вул. Ломоносова, № 1а, виходячи з рівності часток у вартості домоволодіння на час виникнення спільної часткової власності, згідно з варіантом другим порядку користування земельною ділянкою, визначеному у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 837/1047/1048/24 від 12.06.2014 р.. - виділити їй [PERSON] із спільної часткової власності в самостійне домоволодіння частину домоволодіння № 1а по вул. Ломоносова в м.Одесі, яке складається з : частини житлового будинку літ. "В" в складі приміщень 4а-1 житлове площею 13,90 кв.м, 4а-2 житлове пл. 8,90 кв.м, 4а-3 - житлове пл. 7,10 кв.м, 4а-4 кухню, пл. 10,0кв.м, 4а-5 санвузол пл. 4,50 кв.м, загальною площею 44,40 кв.м, жилою площею 29,9 кв.м.; вбиральню літ. "У"; сарай літ. "З". - стягнути з [PERSON], на її користь, суму недоотриманої компенсації за частку у спільному майні - домоволодінні № 1а по вул. Ломоносова в м.Одесі у розмірі 79985 грн. - стягнути [PERSON], на 99 користь, понесені по справі судові витрати: оплату проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 1232 гривні 28 копійок, оплату судового збору. В судовому засіданні [PERSON], а також його представник підтримали подані позовні вимоги у повному обсязі. При цьому, [PERSON] пояснив, що заяву, яка подана 01.10.2014р. в частині відмову від позову від відкликає та наполягає на розгляду позовних вимог у повному обсязі. (Т.1, а.с. 254-257). [PERSON] також пояснив, що дійсно в рішенні Ленінського районного суду м. Одеси від 06.12.1994р. було допущено помилку, яка базувалась на невірній експертизі, у звязку з чим, йому було виділено у користування туалет під літ. «У», а фактично він користується туалетом під літ. «Т». Крім того, він користується сараєм під літ. «З», який просить виділити йому у користування. Він також пояснив, що заперечує проти виділення відповідачці [PERSON] сараю літ. «З», а також він не згоден з розділом будинку в натурі, оскільки варіанти, які запропоновані експертом порушують його права. Зустрічний позов він не визнає, оскільки вважає його необґрунтованим. Крім того, [PERSON] посилається на те, що батьком відповідачки, без його погодження, був переміщений паркан, що розділяв частини приміщення. При цьому, ускладнюються відкривання дверей у літню кухню літ. «Д». Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала у повному обсязі, а також пояснила, що саме позивач [PERSON] постійно обмежував право користування будинком її батька [PERSON]. Вона також пояснила, що сам [PERSON] в будинку не проживає, а здає будинок в оренду. Паркан, який розташований біля літньої кухні літ. «Д» збудований з метою забезпечення безпеки від осіб, які проживають у частині будинку [PERSON]. Вона також вважає, що існує всі підстави для виділення частини будинку в натурі, за другим варіантом, який запропоновано експертом. Крім того, сарай літ. «З» вона бажає виділити у особисте користування, оскільки позивач [PERSON] тривалий час користується ним без законних підстав. В звязку з чим, [PERSON] просила задовольнити зустрічні позовні вимоги у повному обсязі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача [PERSON], згідно поданої заяви просив справу розглянути у його відсутність. (Т.2, а.с.52) Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, виділення у користування господарських споруд підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування земельною ділянкою, про виділ частки із спільної часткової власності в натурі, про стягнення суми недоотриманої компенсації за частку у спільному майні, витрати за проведення експертизи необхідно залишити без задоволення, на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні. Так судом встановлено, що рішенням від 06.12.1994 р. Ленінського районного суду м. Одеси між [PERSON] і [PERSON] був проведений в натурі розділ спадкової 1/4 частини домоволодіння № 17 по вул. Училищна в м. Одесі, як спадкоємцями за заповітом їх померлого 13.05.1988 р. батька [PERSON]. [PERSON] виділено 23/50 частини, які складалися з приміщень в жилому літ. "В": 4а-1,4а- 2, 4а-3, 4а-4, 4а-5, вбиральня літ. "Т". [PERSON] виділено 27/50 частини, які складалися з приміщень в жилому літ. "А": 2а, 2а-4, 2а-3, 2-2, 2-1, 2-3,1, літ. "Д" - літньої кухні, вбиральня літ. "У". Крім того, згідно даного рішення було стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 7919944 крб. за частку у спільній частковій власності. Вищевказане рішення набуло законної сили на підставі ухвали Одеського обласного суду. (Т.1,а.с. 15-17, 43-44), а також не є скасованим та не зміненим до теперішнього часу. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини спільної часткової власності, які регулюються наступними нормами законодавства. Відповідно до ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до п.1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно ст. 358 ЦК України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною 3 ст. 88 ЗК України встановлено, що учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Згідно ч. 2 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У відповідності до ч. 2 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію. При пред'явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. Згідно п. 20 Постанов у разі, коли громадяни, яким жилий будинок належить на праві спільної власності, крім наданої для будівництва й обслуговування цього будинку та господарських будівель земельної (присадибної) ділянки з належного дозволу відповідного органу виконавчої влади або місцевої ради тимчасово користуються ще й незайнятою суміжною ділянкою, суд, вирішуючи спір про порядок користування присадибною ділянкою та розпорядження нею, може одночасно визначити за тими ж правилами і порядок тимчасового користування суміжною ділянкою, зазначивши в рішенні, що він встановлюється на період до припинення права користування нею. Пунктом 21 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» встановлено, що виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК ( 2768-14 ) бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Сторони по справі в своїх позовних вимогах наполягали на зміні порядку користування господарськими спорудами, а саме, [PERSON] надати у користування туалет літ. «Т», а [PERSON] надати у користування туалет літ. «У», оскільки саме такий порядок склався між сторонами. В той же час, суд вважає, що з даного приводу вже було постановлено рішення суду, яким встановлений інший порядок користування господарськими спорудами, а таким чином, відсутні підстави для його змінення. Необхідно також зазначити, що згідно висновку №837/1047/1048/24 судової будівельно-технічної експертизи від 26.10.2014р., яка була проведена експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз встановлено, що виділити в натурі - 23/50 частин житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Ломоносова, 1а (Училищна, 17), що належать [PERSON], в складі приміщень: частини житлового будинку літ. В, в складі приміщень:\~ 4а- 1 - житлове площею 13,90 кв.м, 4а-2 житлове площею,\~ 8,90 кв.м, 4а-3 - житлове площею,\~ 7,10 кв.м, 4а-4 кухню, площею 10,0кв.м, 4а-5 санвузол площею\~ 4,50 кв.м, загальною площею 44,40 кв.м, жилою площею 29,9 кв.м., а також надвірну споруду -\~\~\~ вбиральню літ. «Т» не передбачається можливим. Таким чином, виділити в натурі частину приміщення, яка була виділена у користування [PERSON] згідно рішення Ленінського районного суду м. Одеси від 06.12.1994 р. є не можливим. Однак експертом встановлено, що можливо виділити [PERSON]\~ в натурі наступні приміщення: частини житлового будинку літ. В, в складі приміщень:\~ 4а- 1 - житлове площею 13,90 кв.м, 4а-2 житлове площею,\~ 8,90 кв.м, 4а-3 - житлове площею,\~ 7,10 кв.м, 4а-4 кухню, площею 10,0кв.м, 4а-5 санвузол площею\~ 4,50 кв.м, загальною площею 44,40 кв.м, жилою площею 29,9 кв.м., а також надвірних споруд:\~\~ вбиральню літ. "У", сараю літ. «З». Однак вищевказаний варіант не відповідає рішенню Ленінського районного суду м. Одеси від 06.12.1994 р., тобто є таким, що неможливо прийняти до уваги. Суд також звертає увагу на те, що сарай літ. «З» повинен перебувати у спільній частковій власності сторін, тобто кожних із співвласників має рівні права щодо володіння та користування даним приміщенням. В ухвалі суду про призначення судової будівельно-технічної експертизи судом ставилось питання про можливість виділення [PERSON]\~ в натурі наступні приміщення: частини житлового будинку літ. В, в складі приміщень:\~ 4а- 1 - житлове площею 13,90 кв.м, 4а-2 житлове площею,\~ 8,90 кв.м, 4а-3 - житлове площею,\~ 7,10 кв.м, 4а-4 кухню, площею 10,0кв.м, 4а-5 санвузол площею\~ 4,50 кв.м, загальною площею 44,40 кв.м, жилою площею 29,9 кв.м., а також надвірних споруд:\~\~ вбиральню літ. "У", сарай літ. "З", зі сплатою 1/2 грошової компенсації\~ вартості сараю літ. З\~ на користь [PERSON]. Однак експерт не розрахував суму компенсації, посилаючись на те, що у висновку експерта №2524 від 24.01.1994р. була допущена помилка, що відповідно потягнуло неповну сплату грошових коштів на користь [PERSON]. Сума недоотриманої грошової компенсації з урахуванням коефіцієнта інфляції за період з 24.01.1994 року по квітень 2014 року, належної [PERSON] з боку [PERSON] за частину спадкового майна в домоволодінні № 1а по вул. Ломоносова в м. Одесі на момент проведення експертизи складає 79985 грн.. Суд не погоджується з висновком експерта, оскільки рішення Ленінського районного суду м. Одеси від 06.12.1994р. набуло законної сили, а також не є скасованим та не зміненим до теперішнього часу. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення компенсації у розмірі 79985 гривень не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, суд вважає, що виділення сараю літ. «З» у користування будь-якого із співвласників можливо лише за умови компенсації вартості частки одним із співвласників на користь іншого. В судовому засіданні сторони не просили призначити по справу додаткову або повторну експертизу, у звязку з чим, суд вважає, що суд позбавлений можливості вирішити питання про виділення у користування сторонам сараю літ. «З», а тому він повинен перебувати у спільній частковій власності сторін. Необхідно також зазначити, що оскільки [PERSON] не бажала збереження існуючого порядку користування, то, визначити інший порядок є неможливим. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ст. 358 ЦК України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив, що він не надав згоду на встановлення паркану, що розташований біля літньої кухні під літ. «Д» та сараєм літ. «З», що розташовані на території житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Ломоносова, 1а. Відповідачка [PERSON] також суду не надала жодного доказу, що встановлення паркану було узгоджено між сторонами. На підставі викладеного, суд вважає, не необхідно усунути перешкоди у користуванні власністю [PERSON] шляхом знесення за власний рахунок паркану, що розташований біля літньої кухні під літ. «Д» та сараєм літ. «З», що розташовані на території житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Ломоносова, 1а.

Outcome: partial