Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

04 листопада 2008 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про визнання недійсним заповіту. З урахуванням наданих до суду уточнених позовним вимог, які прийняті судом, позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсними заповіти від імені [PERSON] від 08.07.2008 року на ім'я [PERSON], [PERSON] та від 23.07.2008 року на ім`я [PERSON], визнати недійсною довіреність від імені [PERSON] від 01.08.2008 року на ім`я [PERSON] на право розпорядження банківськими рахунками [NUMBER], [NUMBER] в Одеській філії Ощадного банку України. В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог, посилався на те, що 08.07.2008 року та 23.07.2008 року батьком позивача - [PERSON] було складено заповіт на користь [PERSON], а також довіреність від 01.08.2008 року на ім'я [PERSON] на право розпорядження його банківськими рахунками № [NUMBER]; [NUMBER] у філії Одеського міського відділення №7860/0322 Ощадного банку України. [INFO] [PERSON] помер. На момент смерті батьку позивача виповнилось 79 років. На цей час його здоров'я різко погіршилось - з 2003 року батько хворів раком горла і пройшов хіміотерапію, а у 2008 році стан його здоров'я став ще гірше - батько захворів на рак шлунку, в зв'язку з чим приймав сильнодіючі обезболюючі препарати в зв'язку з чим, почастішали випадки несприяння ним дійсних подій, правильної життєвої орієнтації, що за декілька місяців до смерті стали суцільним явищем. Неадекватна поведінка [PERSON] ще у 2007 році зумовила те, що позивач з батьком відвідали лікаря-психіатра в міській поліклініці N16, яким було встановлено батьку діагноз - церебральний атеросклероз 2 стадії. З огляду на викладене, позивач вважає недійсними зазначені заповіти та довіреність складені [PERSON], як такі, що були підписані ним під час коли він не міг розуміти значення своїх дій. Також зазначив, що недійсність вищезазначених документів підтверджується проведеною в справі №5-545/10 посмертною судово-психіатричною експертизою, згідно висновків якої [PERSON] в період з травня 2010 року до моменту смерті не міг керувати та розуміти значення своїх дій. [PERSON] звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON], [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Малиновський районний відділ в м. Одеса ГУ ДМС України в Одеській області, Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права власності на житловий будинок, усунення перешкод в користуванні власністю, виселення та зобов'язання зняти з реєстраційного обліку, усунення від права на спадкування. Уточнюючи позовні вимоги під час судового розгляду, [PERSON] просила суд ухвалити рішення, яким поновити [PERSON] пропущений з поважних причин строк на подання позовної заяви до [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON], [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Малиновський районний відділ в м. Одеса ГУ ДМС України в Одеській області, Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення від права на спадкування; визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] на підставі заповіту [PERSON] від 23.07.2008 року; визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS]; встановити порядок виконання рішення суду шляхом зняття з реєстрації за адресою: [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON];усунути перешкоди в користуванні власністю [PERSON], шляхом виселення з будинку [ADDRESS] по [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON],без надання іншого житлового приміщення; усунути [PERSON], [PERSON], [PERSON] від права на спадкування за законом, після смерті [PERSON], померлого [INFO] На обґрунтування уточненої зустрічної позовної заяви зазначила, що [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємцями за законом є діти [PERSON] - це [PERSON], [PERSON], його онук - [PERSON], дружина онука [PERSON] та неповнолітня [PERSON]. Ще у 2007 році, тобто за життя [PERSON], відносини між ним і відповідачами погіршилися, у зв'язку з цим майже було припинено спілкування із спадкодавцем. У травні 2008 року [PERSON] тяжко захворів на рак сигмовидної кишки, 06 липня 2008 року - перелом шийки стегна та через похилий вік і тяжку хворобу був у безпорадному стані, потребував постійного піклування, догляду та матеріальної допомоги, яку здійснювала позивач за зустрічним позовом. Спадкодавець [PERSON], сподіваючись на добрі стосунки із донькою - відповідачкою [PERSON] разом з нею зробив заповіт від 04.07.2008 року на її ім'я, просив відповідача врахувати стан його здоров'я та доглянути у останні місяці його життя. Але, відповідач відмовила йому, посилаючись на зайнятість, пообіцяла приїхати, коли у неї буде відпустка. Після відмови доньки у допомозі вже 6 липня 2008 року [PERSON] отримав травму - перелом шийки стегна. Стосунки між сином [PERSON], онуком [PERSON] та [PERSON] зі спадкодавцем також були негативними та неприязними. Отже, [PERSON] 23 липня 2008 року склав заповіт при свідках [PERSON] та [PERSON], завірений приватним нотаріусом [PERSON] на її користь, оскільки [PERSON], на протязі останніх місяців життя, а саме з травня до серпня 2008 року допомагала у житті та побуті спадкоємцю, придбавала прописані лікарем ліки, харчі, готувала йому їжу, прала одяг та постільні приналежності, утримувала в задовільному санітарному стані, періодично знаходилася у нічний час в будинку [PERSON] для надання йому допомоги, а також влаштовувала надання медичними сестрами медичної допомоги на дому, а саме капельниці, уколи, інші процедури, укладала угоди з наглядальницями, які цілодобово надавали допомогу [PERSON]. Зазначений заповіт [PERSON] склав добровільно, бажання висловлював самостійно, був переконаний у своїх намірах заповісти свій будинок на користь [PERSON], при підписанні заповіту у присутності приватного нотаріуса [PERSON], свідків [PERSON] та [PERSON] На момент посвідчення заповіту і у подальшому заповідач [PERSON] не був визнаний у судовому порядку недієздатним, ніякими психічними захворюваннями не страждав. Таким чином, позивач вважає, що складений заповіт від 23 липня 2008 року надає повне право їй, як спадкоємиці, отримати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок під [ADDRESS] та іншого майна. Проте, у вказаному будинку зареєстровані відповідачі по справі - [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Своїм перебуванням, реєстрацією у будинку [ADDRESS] відповідачі [PERSON],[PERSON] з їх неповнолітньою дочкою [PERSON] перешкоджають їй у здійсненні прав власника. Тобто у відповідачів [PERSON] та [PERSON] немає правових підстав для перебування на реєстраційному обліку, проживання чи перебування в житлі за адресою [ADDRESS]. У встановлений ст. 1270 ЦК України строк, а саме 30 грудня 2008 року позивач за зустрічним позовом звернулася до приватного нотаріусу [PERSON] для виготовлення заяви про прийняття спадщини на підставі заповіту [PERSON] та відповідну заяву з доданими до неї документами направила до Сьомої Одеської державної нотаріальної контори. Відкрито спадкову справу № 1278/2008. Упродовж майже року (з 2007 року до моменту смерті), спадкодавець окрім фізичного болю, який спричиняла йому хвороба, зазнавав душевних страждань у зв'язку з поведінкою відповідачів, постійно покладав надію, що відповідачі змінять своє ставлення до нього. Отже, вважає, що відповідачі під час тяжкої хвороби батька, який був у безпорадному стані, мали можливість, але свідомо ухилялися від надання спадкодавцю будь-якої матеріальної допомоги та моральної підтримки, допомоги у побуті та лікуванні, у зв'язку з чим вона була змушена звернутись до суду із зазначеним позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечував, просив відмовити у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі. [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечувала, просила відмовити у задоволенні первісного позову у повному обсязі, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала, просила задовольнити зустрічний позов повністю. Відповідач за зустрічним позовом - [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення зустрічного позову заперечувала, просила відмовити у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі. Відповідач за первісним позовом [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи, повідомлялась належним чином. До суду надана заява [PERSON] про розгляд справи за її відсутністю від 03.06.2011 року. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Малиновського районного відділу в м. Одеса ГУ ДМС України в Одеській області, Органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи, повідомлялись належним чином. До суду надані заява представника Органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про розгляд справи за її відсутністю від 24.05.2012 року та 01.04.2014 року та заява представника Малиновського районного відділу в м. Одеса ГУ ДМС України в Одеській області про розгляд справи за її відсутності від 12.02.2014 року. Відповідачі - [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи, повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв та клопотань про порядок розгляду справи до суду не надходило. Відповідач - [PERSON] надав до суду письмові заперечення проти позову, в яких зустрічний позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити. Мотиви та додаткові доводи сторін, учасників процесу зафіксовано технічними засобами фіксації процесу. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, суд вважає, що рішення у справі необхідно ухвалити із відмовою у задоволенні первісного позову та задоволенням зустрічного позову. Судом встановлені наступні фактичні обставини на підставі представлених доказів та пояснень осіб, які беруть участь у справі. На підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок Виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів від 27 вересня 1980 року [PERSON] належав житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] 04 липня 2008 року [PERSON] заповів все своє майно дочці [PERSON], що вбачається із копії заповіту, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Одеської Державної нотаріальної контори Михальовою Л.І., зареєстрованого в реєстрі за №3-2390. 08 липня 2008 року [PERSON], в присутності двох свідків -[PERSON], [PERSON], заповів 2/3 частки належного йому житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та вкладів відкритих на його ім'я у філії - Одеське міське відділення №7860 ТВБВ №032К Відкритого акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України», та знаходиться на рахунку [NUMBER], з усіма компенсаційними та індексаційними виплатами - [PERSON]; 1/3 належного йому житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - [PERSON], що вбачається із копії заповіту, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] 23 липня 2008 року [PERSON], в присутності двох свідків -[PERSON], [PERSON], заповів належний йому на праві власності житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та грошові вклади по ощадним книжкам, які містяться на рахунках: [NUMBER], [NUMBER] у філії Одеського міського відділення №7860/0322 Ощадного банку України - [PERSON], що вбачається із копії заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованого в реєстрі за №1058. Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно ст. З Сімейного кодексу України свідки по заповіту не є членами сім'ї та близькими родичами [PERSON] Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. (ч.1, ч.5 ст.1268 ЦК України). Відповідно до приписів ч. 2 ст. 1254 ЦК України - заповідач має право у будь - який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. У відповідності до ч.3 статті 1254 ЦПК України, кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Отже, заповіти від 04 липня та від 08 липня 2008 року є скасованими новим заповітом, складеним 23 липня 2008 року, таким чином суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача щодо визнання недійсним заповіту від імені [PERSON] від 08.07.2008 року на ім'я [PERSON], [PERSON], оскільки він є недійсним з 23 липня 2008 року. Визнання в даному випадку відповідачем [PERSON] позову не може бути прийнято судом, оскільки таке визнання позову суперечить засадам цивільного законодавства України. 01 серпня 2008 року [PERSON] надав [PERSON] довіреність із правом розпоряджатися від його імені та у його інтересах банківськими рахунками, відкритими на його ім'я, одержувати від його імені належну йому пенсію, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]., зареєстрованим в реєстрі за №1397. Що стосується вимог позивача за первісним позовом про визнання зазначеної довіреності недійсною, суд зауважує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 237, ч.ч. 1, 3 ст. 244, п. 6 ч. 1 ст. 248 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Представництво за довіреністю припиняється у разі зокрема смерті особи, яка видала довіреність. Таким чином, на момент звернення [PERSON] до [PERSON] із вимогою про визнання довіреності недійсною [PERSON] помер, а тому представництво за довіреністю від 01.08.2008 року [PERSON] - припинилося. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦПК України). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER], зареєстрованого Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №6487 від 13 серпня 2008 року, [PERSON] помер у віці 79 років. Відповідно до довідки про причину смерті №281 КУ «Міська поліклініка №16», причина смерті [PERSON] - ракова інтоксикація, злоякісне новоутворення сигмовидної кишки. Згідно довідки КУ «Міська поліклініка №16» б/н, [PERSON] лікарем - невропатологом встановлено діагноз «церебральний атеросклероз 2 стадії». Згідно відповіді Головного лікаря Одеського обласного онкологічного диспансеру №3 від 05.01.2009 року, [PERSON] з 01 жовтня 2003 року знаходився на диспансерному обліку в онкодисансері з діагнозом «рак лівої піднебної міндаліни». Згідно відповіді в.о. головного лікаря КУ «Міська поліклініка №16» від 08.01.2009 року, у [PERSON] 19.05.2008 року, після дослідження встановлений діагноз «рак сигмовидної кишки, численні вторинні зміни печінки», після отриманої травми, у липні 2008 року встановлений діагноз «перелом шейки стегна», у зв'язку із прогресуванням хвороби [INFO] наступила смерть. Згідно відповіді Обласного психоневрологічного диспансеру №1332 від 26.04.2010 року, [PERSON] за даними картотеки та архіву на обліку не значиться. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] зазначили, що психічний стан [PERSON] був задовільний, він міг свідомо та вільно керувати своїми діями та усвідомлювати їх, проте у останні роки життя його діти мали з ним напружені стосунки, допомоги не надавали. У той час, як свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] зазначили, що у [PERSON] в результаті наявних в нього хвороб була розвинена психічна хвороба, результатом якої стали його дії, та висловлювання. Зазначені показання свідків не можуть бути прийняті судом до уваги, як такі, що спростовуються іншими, дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, які повністю спростовують зазначені свідчення. Допитані в якості свідків нотаріуси [PERSON], [PERSON], [PERSON] зазначили, що на час вчинення нотаріальних дій [PERSON] на питання, чому він заповідає сторонній особі своє майно на випадок смерті, та видає довіреність на отримання відповідачем грошових коштів, пояснив, що у нього є діти та онуки, проте на його прохання, допомоги вони йому не надають, у зв'язку з чим він прийшов саме до такого волевиявлення. Лікар психіатр, [PERSON], висновок якого є в матеріалах справи, допитаний в якості свідка зазначив, що психічний стан [PERSON] станом на 28.07.2008 року не був порушений, вказав на відсутність галюцинацій та марення, відсутність психозу - перекручене сприйняття реальності, проте вбачались порушення темпу мислення в силу віку, вказував на в'ялість та слабість [PERSON], він розумів значення своїх дій, також зазначив, що померлий скаржився на проблеми із сином, сугестивності у нього не було, навіюванню не піддавався. У судовому засіданні допитані лікарі [PERSON] та [PERSON], які стежили за здоров'ям [PERSON] за життя, які заявляли про адекватність його поведінки у період з травня по серпень 2008 року. Лікарі спілкувалися з хворим і тоді, коли він не отримував знеболювальних препаратів, а також під час введення промедолу. Крім того, у своїх показаннях лікарями зазначено, що до психіатра [PERSON] хотів звернутися за власної ініціативи, щоб довести сину своє психологічне здоров'я, дане бажання у нього виникло після неодноразових образ і заяв сина [PERSON]. про ненормальність батька. Тобто, не показання порушень здоров'я спонукало його йти до психіатра, а бажання довести сину - [PERSON] власне психологічне здоров'я. Окрім зазначеного, як засвідчив лікар-невропатолог [PERSON] у 2007 році він поставив [PERSON] діагноз церебральний атеросклероз ІІ-ступеня. У судовому засіданні [PERSON], допитаний в якості свідка, пояснив, що це захворювання не впливає на розумову діяльність, під час бесіди [PERSON] зрозуміло висловлювався і був психічно здоровий. Суд бере до уваги показання свідків [PERSON] та [PERSON] та приватного нотаріуса [PERSON], яка також надала показання, як свідок і вважає, що волевиявлення заповідача [PERSON] було доведено. Волевиявлення заповідача було однозначним, зрозумілим для свідків і нотаріуса, висловленим особисто, з огляду на що було відтворено нотаріусом у письмовому правочині - заповіті. Як вбачається з досліджуваного в судовому засіданні оскаржуваного заповіту від 23 липня 2008 року, в ньому зазначено місце, час, дату його посвідчення, роз'яснення заповідачу зміст ст.ст. 1233-1236, 1241, 1245, 1247-1248, 1254, 1257, 1307 ЦК України. Що стосується зазначення позивачем за первісним позовом обставини, що спірний заповіт, був складений та підписаний померлим о 18 годині 40 хвилин, а внесений до реєстру раніше, зазначені обставини вже були предметом розгляду кримінальної справи по факту намагання невстановленою особою та здійснення шахрайства в особо великих розмірах за ознаками ст.15,190 ч.4 КК України, яка набрала законної сили, та доказуванню не підлягають, як преюдиціальні. Матеріалами зазначеної кримінальної справи не виявлено ознак введення в оману, набуття удаваної довіри до спадкоємця, змушення підписання заповіту, ознак та показань психічної хвороби спадкодавця. Показаннями свідків у даній справі встановлено, що спадкодавець [PERSON] розумів та адекватно оцінював реальність, особисто вказував на негативні співвідношення із своїми найближчими родичами, і навпаки - на взаємодовіру та допомогу [PERSON], висловлював бажання скласти заповіт на користь останньої. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня 2009 року по розгляду кримінальної справи по факту намагання невстановленою особою на здійснення шахрайства в особо великих розмірах за ознаками ст. 15, 190 ч 4 УК України постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2008 року залишено без змін. Відповідно до ст. 14, ч. 3 ст. 61, ст. 223 та ст. 233 ЦПК України, вказане рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2008 року по справі № 4а-811/08 набрало законної сили, є обов'язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України, а обставини встановлені ним не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом досліджено п'ять нотаріальних документів, що знаходяться в матеріалах справи, та які були посвідчені різними нотаріусами у період з 21 квітня 2008 року по 01 серпня 2008 року, тобто дієздатність [PERSON] була перевірена чотирма нотаріусами, а саме: 1. 21.04.2008 року довіреність на представництво інтересів, посвідчена державним нотаріусом Сьомої Одеської Державної нотаріальної контори Михальовою Л.І.; 2. 04.07.2008 року заповіт на ім'я дочки [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Сьомої Одеської Державної нотаріальної контори Михальовою Л.І.; 3. 08.07.2008 року заповіт на ім'я [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]; 4. 23.07.2008 року заповіт на ім'я [PERSON], посвідчено приватним нотаріусом приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]; 5. 01.08.2008 року довіреність на розпорядження банківськими рахунками та отримання пенсії, посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]. У відповідності з положеннями ст.44 Закону України «Про нотаріат» встановлений порядок визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи. Це здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. Також, у разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов'язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. Отже, чотири нотаріуса перевіряли дієздатність [PERSON],та у них не виникло жодних сумнівів щодо наявності у [PERSON] будь-якого психічного розладу або захворювання. Зворотнього, а саме - відсутність волевиявлення заповідача на заповідання майна на користь відповідача належними і допустимими доказами в ході судового засідання доведено не було. Відповідно до ст.63 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Показання допитаних свідків переважно збігаються і містять лише певні фразеологічні розбіжності, які не мають істотного значення для розгляду справи і пояснюються значним проміжком часу з моменту посвідчення заповіту, а тому доводи представника позивача про ніби то наявність розбіжностей у показаннях свідків не ґрунтуються на матеріалах справи. Судом встановлено, що при підписані заповіту [PERSON] та свідки підписання заповіту [PERSON] та [PERSON] на день вчинення заповіту були повнолітніми дієздатним особами та відповідали усім критеріям, які висуває ст.1253 Цивільного кодексу України до свідків посвідчення заповіту. А тому суд не бере до уваги доводи позивача про неправосуб'єктність зазначених осіб бути свідками та підписантом заповіту. Законодавство про нотаріат та порядок вчинення нотаріальних дій та норми спадкового цивільного законодавства не вимагають від нотаріуса при посвідченні заповіту документально встановлювати діагноз, анамнез та характер захворювання і хвороб та ступінь і вид фізичних розладів і вад відносячи це питання до дискретних повноважень самого нотаріуса, яка на власний розсуд має переконатися в неспроможності самостійно підписати заповіт і залучити свідків і підписанта, що власне і було зроблено відповідачем. Згідно висновку акта №7 посмертної судово-психіатричної експертизи від 01 липня 2010 року, [PERSON] під час складання заповітів від 08 липня 2008 року о 10 годині 40 хвилин та 23 липня 2008 року о 18 годині 40 хвилин - не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У період з травня 2008 року до 07 липня 2008 року [PERSON] не міг повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у період з 07 липня 2008 року до дня смерті [INFO] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В ухвалі Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2009 року про призначення експертизи на вирішення експертизи поставлені питання «Чи міг [PERSON] під час складання заповіту від 08 липня 2008 року о 10 годин 40 хвилин та 23 липня 2008 року о 18 годин 40 хвилин розуміти значення своїх дій та керувати ними?», а також: Чи міг [PERSON] в період з травня 2008 року до дня смерті [INFO] розуміти значення своїх дій та керувати ними?». Експерти не відповіли на питання постановлені судом та замінили слово «розуміти» словом «усвідомлювати» в обох питаннях експертизи, тобто наявна самочинна заміна запитань, що є грубим порушенням цивільно-процесуального законодавства України та п. 4.13 Наказу міністерства юстиції України від 12.2004 р. № 144/5. У випадку, якщо питання сформульовано неясно, або не відповідає науково-методичним рекомендаціям з питань підготовки і призначення експертиз, експерт повинен дати відповідні роз'яснення до акту, з мотивами доцільності зміни запитання. Суд критично оцінює висновок - акт №7 посмертної судово-психіатричної експертизи від 01 липня 2010 року, також з наступних підстав. Так, в мотивувальній частині акту вказано, що «факт укладення [PERSON] трьох різних заповітів протягом 19 днів на різних осіб свідчить про нестійкість мотивів та їх нелогічність, обумовлену хворобливим станом». Також експертами з посиланням на пояснення свідків [PERSON], [PERSON] зазначається, що [PERSON] висловлював свої думки щодо перетворення суспільства, створення нового державного устрою. Означені висновки експерта прямо суперечать положенням Закону України «Про психіатричну допомогу». Статтею 3 Закону визначена «Презумпція психічного здоров'я». Кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Частиною 1 ст. 7 Закону «Про психіатричну допомогу» визначено, що діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов'язаних із станом її психічного здоров'я. Тобто, експертами зроблено висновок про психічну хворобу [PERSON], у тому числі, на підставі його політичних та моральних поглядів на суспільство. Крім того, судом не ставилося питання перед експертами, щодо надання оцінки мотивів укладання [PERSON] правочинів щодо належного йому майна. В акті експертизи не зазначено, яке конкретно захворювання або захворювання призвели до того, що [PERSON] перестав усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім того, у мотивувальній частині акту експерти вказують на те, що «після об'єктивного обстеження встановлений діагноз «Церебральний атеросклероз ІІ стадії», але в медичній картці хворого [PERSON] відсутні відомості про те, яким чином йому був поставлений діагноз церебральний атеросклероз. Відсутні відомості й про те, які були проведенні заходи по діагностуванню церебрального атеросклерозу, чим керувався лікар визначивши другий ступень для цієї хвороби. Діагноз церебральний атеросклероз не підтверджується якими-небудь інструментальними і лабораторними методами дослідження, точною діагностикою. Для встановлення такого діагнозу необхідно в обов'язковому порядку проведення комп'ютерної томографії головного мозку, доплерсонографію голови, які б свідчили про наявність відповідних порушень та підтвердили діагноз церебральний атеросклероз. В даному випадку жодного з даних чи інших методів дослідження проведено не було і діагноз постановлено по суб'єктивним поглядам з урахуванням похилого віку. Суд, також, критично оцінює висновок експертів про наявність у [PERSON] ще й іншого захворювання - органічного ураження мозку судинного ґенезу поряд з церебральним атеросклерозом. Таким чином, суд не приймає зазначеного висновку у якості належного та допустимого доказу, у зв'язку з тим, що зазначений висновок ґрунтується на припущеннях і не стверджує абсолютної неспроможності особи, яка вчинила правочин, розуміти значення своїх дій та керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.255 ЦК України. Окрім зазначеного, суд оцінює даний висновок в сукупності з іншими, наявними у матеріалах справи письмовими доказами, які прямо вказують на те, що [PERSON] під час складання заповіту діяв добровільно, бажання висловлював самостійно, був переконаний у своїх намірах, розумів та усвідомлював свої дії. На момент посвідчення заповіту, і у подальшому заповідач [PERSON] не був визнаний у судовому порядку недієздатним, ніякими психічними захворюваннями не страждав. З огляду на зазначене, суд оцінюючи в сукупності пояснення учасників судового засідання і докази досліджені в ході судового розгляду вважає, що позовні вимоги в частині визнання заповіту недійсним не знайшли свого підтвердження і в обґрунтування такого висновку суду покладаються усі докази і пояснення у їх сукупності, які на переконання суду не залишають місця для гіпотетичної оцінки фактів, а в повній мірі і цілком, надають суду можливість дійти категоричного висновку про необхідність констатувати не доведеність позовних вимог щодо визнання заповітів та довіреності недійсними, а тому у задоволенні позову у цій частині необхідно відмовити. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України 30 грудня 2008 року [PERSON] подала до Сьомої Одеської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON], посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрована в реєстрі за №3276., та відповідно було відкрито спадкову справу № 1278/2008. Згідно листа - відповіді Сьомої Одеської державної нотаріальної контори №294/02.14 від 23.012009 року на заяву [PERSON] про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлого [INFO], сповіщено [PERSON] про те, що ухвалою про прийняття судом заходів забезпечення позову Малиновського районного суду м. Одеси від 27.11.2008 року по цивільній справі № 2- 7537/08 заборонено визнавати будь-кого спадкоємцем [PERSON] до винесення рішення по справі, в зв'язку з чим позивач за зустрічним позовом вимушена звернутись до суду для захисту і визнання своїх прав саме у судовому порядку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав є договори та інші правочини. [INFO] відкрилася спадщина внаслідок смерті [PERSON]., згідно ст. 1220 ЦК України, правовою підставою для визнання прав власника, усунення перешкод у користуванні власністю, виселенні та знятті з реєстраціїного обліку позивачу за первісним позовом [PERSON] надає заповіт від 23 серпня 2008 року, складений спадкодавцем. Відповідно до ч.1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно положень cт. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку) №72 від 17.03.2008 року, у [ADDRESS] проживають та прописані [PERSON], [INFO] - домоволоділець, [PERSON], [INFO] - онук, [PERSON], [INFO] - онука. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст.ст. 317, 319 ЦК України власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, зняття з реєстраційного обліку є наслідком задоволення вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні його власністю. Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Своїм перебуванням, реєстрацією у будинку [ADDRESS] відповідачі [PERSON] та [PERSON] з їх неповнолітньою дочкою [PERSON] перешкоджають позивачу за зустрічним позовом у здійсненні її прав, як власника. Тобто у відповідачів [PERSON] та [PERSON] немає правових підстав для перебування на реєстраційному обліку, проживання чи перебування в житлі за адресою [ADDRESS], так як вони не є власниками нерухомого майна, разом з визнанням прав власника за [PERSON] втрачають право користування вказаним житлом. Таким чином, і будь-які правові підстави для перебування на реєстраційному обліку у спірному будинку у відповідачів [PERSON] та [PERSON] відсутні. Відповідно до ст. 11 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно зі ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, рішення суду по справі про задоволення позову після набуття ним законної сили є підставою для скасування реєстрації відповідача за вищевказаною адресою. Також реєстрація відповідачів за спірною адресою перешкоджає власнику при укладенні цивільно-правових договорів, незаконно обмежує її право як власника в повному обсязі, утворює перешкоди при здійсненні права користування, володіння, розпорядження житловим приміщенням 12 лютого 2009 року збіг строк для прийняття спадщини, який передбачений ст. 1270 ЦК України. Таким чином, відповідачі за зустрічним позовом повинні припинити право користування спірним будинком, а позивач набуває права власності на будинок за адресою: [ADDRESS] з моменту визнання права на спадщину за заповітом [PERSON]. Отже, як встановлено судом, [INFO] помер [PERSON], [INFO], що постійно проживав за адресою: [ADDRESS] Після його смерті відкрилася спадщина, а саме: житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] Спадкоємцями за законом є діти [PERSON] - це [PERSON], [PERSON], його онук - [PERSON]. За життя [PERSON], відносини між ним і відповідачами погіршилися, у зв'язку з цим майже було припинено спілкування із спадкодавцем. У травні 2008 року [PERSON] тяжко захворів - рак сигмовидної кишки, 06 липня 2008 року - перелом шийки стегна та через похилий вік і тяжку хворобу був у безпорадному стані, потребував постійного піклування, догляду та матеріальної допомоги. Стосунки між сином [PERSON], онуком [PERSON] та [PERSON] зі спадкодавцем також були негативними та неприязними, що вбачається із наявних в матеріалах справи повідомлення оператору « 102» від 02.08.2007 року і поясненнями [PERSON], що між ним і сином відбулася бійка із-за будинку і проживання у ньому онука (кримінальна справа № 10-1455/09 листи 41,43-44 т.2), від сина відібрані зобов'язання не застосовувати до батька фізичного насильства (листи справи 47-48 т.2); відмовними матеріалами Малиновського РО ОГУ УМВД України в Одеській області за № 3700 від 11.06.2007 року по заяві [PERSON] щодо неправомірних дій [PERSON]; від сина відібрані зобов'язання не застосовувати до батька фізичного насильства та сімейні скандали вирішувати мирним шляхом; позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину будинку, на що через представника були надані заперечення 27.07.2008 року, цивільна справа № 2-5585/08, знаходилася у провадженні судді Вербицької Н.В. Малиновського районного суду м. Одеси; позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання недієздатним, цивільна справа № 20-226/08, знаходилася у провадженні Судді Буран О.М. Малиновського районного суду м. Одеси; позовною заявою [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, виселенні в зв'язку з неможливістю суміжного проживання, зобов'язання зняти з реєстраційного обліку, цивільна справа № 2-5307/08, знаходилася у провадженні Судді Савинської І.О. Малиновського районного суду м. Одеси; ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня 2009 року по розгляду кримінальної справи по факту намагання невстановленою особою на здійснення шахрайства в особо великих розмірах за ознаками ст. 15, 190 ч 4 УК України, яка є чинною. Стаття 1 Сімейного кодексу України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім'ї та родичів. П.2 ст.1 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин здійснюється Сімейним кодексом України з метою: утвердження почуття обов'язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім'ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки. Відповідно п.5 ст. 7 СК України, учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Згідно із п.1 ст. 14 СК України, сімейні права є такими, що тісно пов'язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Відповідно п.1 ст.15 СК України, сімейні обов'язки є такими, що тісно пов'язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. У відповідності до положень п.4 ст.15 СК України, невиконання або ухилення від виконання сімейного обов'язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Відповідно п.1 ст.172 СК України, дитина, повнолітні дочка, син зобов'язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Згідно із п.1 ст.202 СК України, повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Відповідно п.1 ст.203 СК України, дочка, син крім сплати аліментів зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. Відповідно п.1 ст.264 СК України, обов'язки особи піклуватися про бабу, діда, прабабу, прадіда, а також про того, з ким вона проживала однією сім'єю: Внуки, правнуки зобов'язані піклуватися про своїх бабу, діда, прабабу, прадіда. Відповідно п.1 ст. 266 СК України, повнолітні внуки, правнуки зобов'язані утримувати непрацездатних бабу, діда, прабабу, прадіда, які потребують матеріальної допомоги і якщо у них немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу. Згідно Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування, а саме п. 6. Правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України (далі - СК). Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього, та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило частини п'ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, суд при вирішенні такої справи, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК установив і факт ухилення спадкоємців за законом від надання спадкодавцеві допомоги, і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через його похилий вік та тяжку хворобу, та його потребу в допомозі зазначених осіб. Безпорадний стан слід розуміти як безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. У П.16 зазначеної Постанови зазначено, при вирішенні спорів у зв'язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК та враховувати, що заповідач, зокрема, має право: 1) призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК); 2) без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом; 5) зобов'язати спадкоємців до вчинення певних дій немайнового характеру, зокрема, щодо розпорядження особистими паперами, визначення місця і форми здійснення ритуалу поховання, дій, спрямованих на досягнення суспільно корисної мети (ст. 1240 ЦК). Суд критично ставиться до доводів позивача за первісним позовом [PERSON], висловлених у запереченнях на уточнену позовну заяву [PERSON], та його пояснень щодо проведення ним капітального ремонту у 2002-2007 роках житлового будинку [PERSON] за адресою [ADDRESS] як таких, що є недоведеними та необґрунтованими та не підтвердженими належними та допустимими письмовими доказами. А саме, до суду позивачем надані копії договорів підряду від 10 січня 2005 року на виконання ремонту систем водоводу, каналізації, опалення житлового будинку, договору субпідряду від 05 лютого 2002 року, предмет якого невизначений, надані копії накладних на будівельні матеріали. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] пояснили, що ремонтні роботи виконувались [PERSON]. Але, суду не надано жодного платіжного документу на підтвердження купівлі будівельних матеріалів, відсутні також акти виконаних робіт за підписами власника житла - [PERSON]. В матеріалах справи містяться письмові заперечення проти позову [PERSON] по цивільній справі №2-5585/08, яка розглядалась Малиновським судом м. Одеси та знаходилась у провадженні судді Вербицької Н.В. на позовну заяву за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину будинку, згідно яких [PERSON] заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, свідчить про виконання будівельних робіт власними зусиллями та вказує на відсутність письмових доказів щодо виконання будівельних робіт [PERSON]. Упродовж майже року (з 2007 року до моменту смерті), спадкодавець окрім фізичного болю, який спричиняла йому хвороба, зазнавав душевних страждань у зв'язку з поведінкою відповідачів, постійно покладав надію, що відповідачі змінять своє ставлення до нього. Отже, судом достовірно встановлено, що відповідачі під час тяжкої хвороби батька, який був у безпорадному стані, мали можливість, але свідомо ухилялися від надання спадкодавцю будь-якої матеріальної, допомоги та моральної підтримки, допомоги у побуті та лікуванні. Відповідно до ч. 3, 5 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Отже, суд вважає вимоги позивача за зустрічним позовом такими, що знайшли підтвердження в процесі розгляду справи та підлягають задоволенню у повному обсязі. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст.267 ЦПК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Окрім зазначеного суд бере до уваги, що [PERSON], на протязі останніх місяців життя [PERSON], а саме з травня до серпня 2008 року допомагала у житті та побуті спадкоємцю, придбавала прописані лікарем ліки, харчі, готувала йому їжу, прала одяг та постільні приналежності, утримувала в задовільному санітарному стані, періодично знаходилася у нічний час в будинку [PERSON] для надання йому допомоги, а також влаштовувала надання медичними сестрами медичної допомоги на дому, укладала угоди з наглядальницями, які цілодобово надавали допомогу [PERSON]; після його смерті вона займалась вихованням своїх дітей та юридичною практикою, у зв'язку з чим нею було пропущено з поважних причин строк на подання позовної заяви про усунення від справа на спадкування, який суд вважає за можливе поновити. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 4 цієї статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно п. 27 зазначеної Постанови, враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. 58, 59 ЦПК України). Позивач за зустрічним позовом в повній мірі довела суду обставини, на які посилається в позовній заяві, суд не має жодних підстав вважати надані йому докази неналежними та недопустимими, оскільки стороною відповідача за первісним позовом не надано жодного доказу, які б спростовували доводи позивача. Відмовляючи в задоволенні первісного позову [PERSON] суд виходить з того, що стороною позивача за первісним позовом не надано жодного доказу, як про визнання недійсним заповів так і про визнання довіреності недійсною. Також, судом враховано наявність взаємопов'язаних обставин зустрічного позову з первісним та досліджені судом докази повністю спростовують доводи позивача за первісним позовом. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. При цьому, захист цивільних прав у випадку їх порушення (або оспорювання) за своїм змістом включає в себе передбачені законом матеріально-правові способи охорони цивільних прав (способи захисту), як загальні, що встановлені статтею 16 ЦК України, так і спеціальні способи захисту цивільних прав, що передбачені правовими нормами, які регулюють конкретні цивільні правовідносини. Взагалі, у будь-якому випадку, у сенсі статей 1, 3, 4, 16 ЦК України, обраний позивачем судовий спосіб захисту його цивільних прав повинен відповідати способам захисту, встановленим законодавством. Тобто, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує цивільні правовідносини. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved