Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

05.11.2018 року [PERSON] звернулася із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що 06 вересня 2013 року між сторонами укладено шлюб. [INFO] у сторін народилась спільна дитина [PERSON]. Кожен із сторін має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Різниця в поглядах на права та обов'язки подружжя, відсутність взаєморозуміння призвели до поступового погіршення взаємовідносин і як наслідок до фактичного припинення шлюбних стосунків. Шлюбні стосунки сторони фактично припинили, примирення з відповідачем та збереження сім'ї позивач вважає неможливим, сім'я фактично розпалась, в зв'язку чим виникла необхідність юридичному оформленні розлучення. Дитина сторін проживає разом з позивачем. Утримання дитини, надання їй матеріальної допомоги є природним обов'язком батьків, зокрема ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно положень ст. 181 СК України, у разі відсутності домовленості між батьками про способи виконання обов'язку з утримання неповнолітньої дитини тим із батьків, хто проживає окремо, іншим з ким проживає така дитина, має право звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів на її утримання. На підставі викладеного позивач просила позовні вимоги задовольнити. У підготовче судове засідання позивач не з'явилася, надала до суду заяву, у якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала. Відповідач у підготовче судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, проти позовних вимог не заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у зв'язку із визнанням позову відповідачем згідно ч.3 ст. 200 ЦПК України, позов підлягає задоволенню у підготовчому засіданні. Як встановлено у судовому засіданні, 06.09.2013 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON], який був зареєстрований Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 413. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Проте спільне життя сторін не склалося. Кожен із сторін має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Різниця в поглядах на права та обов'язки подружжя, відсутність взаєморозуміння призвели до поступового погіршення взаємовідносин і як наслідок до фактичного припинення шлюбних стосунків. Сторони подружніх відносин не підтримують, відновляти їх не мають наміру. Нормами ст. 51 Конституції України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 №11, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Вище викладені вимоги законодавства регламентовані також ст.112 СК України. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно ст.ст. 110, 112 СК України позовна заява про розірвання шлюбу підлягає задоволенню, якщо подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них і мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, вище викладені обставини свідчать про те, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим та таким, що суперечить інтересам сторін. Крім того, судом встановлено, що сторони не досягли згоди щодо розміру аліментів, які відповідач має сплачувати на утримання дитини. Добровільно відповідач кошти на утримання дитини не надає. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів, відповідно до ст.182 СК України, суд враховує - стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно ч.2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу ) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Оскільки з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання їх дитини, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Враховуючи, що відповідач проти позовних вимог не заперечує, суд вважає, що він в змозі сплачувати аліменти, а тому виходячи з принципу справедливості та розумності, вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі ? частини всіх видів заробітку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений при подачі позову 704,80 грн. На підставі п.3 ст.5 ЗУ "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Отже, в зв'язку зі звільненням позивача від сплати судового збору та задоволенням позовних вимог, судовий збір в сумі 704,80 грн. покладається на відповідача.

Outcome: approved