Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в 2006 році в компанії "БНН" в м. Рівне він придбав легковий автомобіль "Тоуоtа Ніluх", 2006 року випуску, та оформив його реєстрацію у ВРЕР ДАІ м. Рівне ВДАІ УМВС України в Рівненській області з державним номерним знаком ВК7001АС. У 2010 році він отримав інформацію про нібито наявність судового рішення про стягнення з позивача боргу на користь певної фізичної особи у сумі 20 тисяч доларів США. Хоча про такий борг позивачеві відомо не було, однак, з метою уникнення можливого звернення стягнення з боку позивача на рухоме майно він оформив право власності на вказаний автомобіль на дочку - [PERSON], яка на той момент була зареєстрована в [INFO]. Передача права власності відбулася 01.09.2010 р. через оформлення довідки-рахунка КІМ-171882, за позивачем збереглося право керування автомобілем. Водночас, дана угода була фіктивною, реального правочину купівлі-продажу не відбулося, оскільки жодних грошей від своєї дочки позивач насправді не отримував. А транспортний засіб, відповідно, ніколи їй не передавав. Позивач продовжував користуватися автомобілем, продовжував утримувати його, на підтвердження чого додає чеки на запчастини. Крім того [PERSON], вказуючи цей автомобіль у майновій декларації державного службовця зазначала, що він перебуває у користуванні позивача. Покликається на положення п. 1 та п.2 ч.2 ст.16, п.3 і п.5 ст.203, ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України і зазначає, що способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання права на визнання правочину недійсним. Для чинності правочину є волевиявлення учасника правочину, що має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, та правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. За наведеного просить суд постановити рішення, яким визнати недійсним фіктивний усний договір про передачу права власності на автомобіль "Toyota Hilux" 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER], номерний ВК7001АС, укладений між [PERSON] та [PERSON] 01.09.2010 р.; визнати за позивачем право власності на зазначений легковий автомобіль. В судовому засіданні позивач позов підтримав та пояснив суду про обставини, що описані вище. Відповідачка повторно не зявилася в судове засідання. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідачка є належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Крім того, на веб-сайті суду розміщується список справ, що призначені судом до розгляду, і така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідачка мала можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Від сторони не надходили заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без її участі. Судом приймається до уваги, що за положеннями частини 3 статті 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. Тому суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості проведення заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Згідно ст.cт.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак суд не може постановити рішення про задоволення/відмову в задоволенні позову на підставі тільки тих усних пояснень, що були надані позивачем. Адже, окрім тексту позовної заяви на двох аркушах, позивач подав суду лише копію свого паспорта та свого пенсійного посвідчення. За нормам ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні й письмові пояснення судові, подавати свої доводи, висловлювати міркування та заперечення (ст. 27 ЦПК України). Доказуванням є діяльність суб'єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з'ясування дійсних обставин справи, прав і обов'язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Обов'язок з доказування покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду. Невиконання обов'язку з доказування для сторін й інших суб'єктів правового спору має матеріально-правові і процесуально-правові наслідки. Суд сприяв тому, щоб позивач подав суду належні і допустимі докази на підтвердження свої позовних вимог. Але позивач заявив, що більше ніяких доказів окрім сказаного він надати не може. А рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на наведене суд вважає, що заявлений позов є як необґрунтованим, та і недоведеним, а тому не підлягає до задоволення. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України. Оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат, то вони покладаються на державу.

Outcome: dismissed