Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

09 листопада 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 18.09.2015 року відповідач взяв у нього у борг 1300 доларів США під заставу автомобіля [NUMBER]. Строк повернення займу у розписці не встановлений. 20.10.2015 року позивач звернувся до відповідача з проханням про повернення йому грошей, однак відповідач зобовязання за договором позики не виконав, та гроші не повернув, тому позивач звернувся до суду з даною заявою. Відповідно до курсу НБУ 1300 доларів США при курсі долара США 2301,5217 за 100 доларів США станом на 03.11.2015 року становить 29919,78 грн.. Позивач належним чином повідомлений у судове засідання не зявився, заяву про розгляд справи за його відсутності не надавав. Відповідач будучи у встановленому чинним законодавством порядку увідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не увідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не подавав. Суд розглядає справу, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню із таких підстав. Встановлено, що спір між сторонами виник з договірних правовідносин. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно зі ст.1046 ЦК України,за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно з вимогами ч. 2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією, викладеною Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13, застосування якої в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зі змісту розписки вбачається, що саме між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики від 18 вересня 2015 року на суму 1300 доларів США під заставу автомобіль ВАЗ 2104 д/з 25219 АН. Строк повернення позики не встановлений (а.с. 3). 20.10.2015 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення йому грошових коштів у сумі 1300 доларів США (а.с. 4). Зобовязання за договором позики відповідач не виконав, зазначені кошти не повернув. Відповідно до курсу НБУ 1300 доларів США при курсі долара США 2301,5217 за 100 доларів США станом на 03.11.2015 року, що становить 29919,78 грн. (1300х2301,5217=29919,78 грн.). Зобов'язання, як зазначено у статті 526 ЦК України, має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно вимог ч.2 ст.530 ЦК України встановлено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства Таким чином, підтвердженням передачі грошей та укладання договору позики є розписки сама по собі з викладеного слідує, що відповідач визнає факт написання розписки саме ним. Судом встановлено, що відповідач на даний час кошти не повернув. А наявність боргового документу у позивача згідно ст.545 ЦК також підтверджує той факт, що боржник не виконав свого зобов'язання. У Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" зазначено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. У разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст.192,207,530,533,545,625,1046, 1047 ЦК України,

Outcome: approved