Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

09 червня 2017 року [PERSON] звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовною заявою до Куцурубської сільської ради обєднаної територіальної громади, в якій просить визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю, виданий на підставі рішення Солончаківської сільської ради 7 сесії від 05 травня 1993 року № 28 на ім'я [PERSON], який зареєстрований в книзі записів актів на право приватної власності на землю за № 82, який посвідчує право власності на земельну ділянку площею 0,24 га, розташовану на території Солончаківської сільської ради с.Дніпровка Очаківського району за цільовим призначенням для ведення підсобного господарства. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що на підстав рішення Солончаківської сільської ради від 05 травня 1993 року № 28 на ім'я його дружини [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,24 га для ведення підсобного господарства. На вказаній земельній ділянці розташований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який дружина придбала згідно договору купівлі-продажу від 21 грудня 1991 року. 25 серпня 2016 року його дружина [PERSON] померла. Після її смерті він, як спадкоємець першої черги за законом прийняв спадщину. Однак, звернувшись до нотаріальної контори, отримав відмову у отриманні свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із тим, що акт оформлено з порушенням вимог ст.ст. 56, 67 Земельного кодексу (далі - ЗК) України, чинного на час його видачі. У судове засідання позивач та його представник не з'явилися. Від представника позивача надійшла заява у якій він просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача - Куцурубської сільської ради обєднаної територіальної громади у судове засідання не з'явився, на адресу суду надійшов лист за підписом голови сільської ради, у якій вона просить розглядати справу без участі представника сільської ради, з позовом згодні. Розглянувши позовну заяву, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 21 грудня 1991 року [PERSON] придбала у радгоспі "Родина" одноповерховий жилий будинок загальною площею 26,4 кв. м. з надвірними будівлями в с.Дніпровка Очаківського району по вул. Набережній 46. Рішенням Солончаківської сільської ради народних депутатів 7 сесії від 05 травня 1993 року № 28 [PERSON] передано у приватну власність земельний наділ площею 0,24 га в межах території Солончаківської сільської ради с.Дніпровка для ведення підсобного господарства, про що видано державний акт про право власності на землю від 22 червня 1993 року, зареєстрований за № 82 (а.с.6). 25 серпня 2016 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [PERSON] І-ФП № 235237 від 20 серпня 2016 року. Позивач є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] Звернувшись до Другої очаківського державної нотаріальної контори Миколаївської області з питання оформлення спадкових прав на земельну ділянку, на якій розташований успадкований будинок, позивач отримав письмове роз'яснення № 455/02-14 від 15 травня 2017 року про те, що державний акт, виданий на ім'я [PERSON], у державному акту невірно зазначено цільове призначення земельної ділянки (а.с. 8). Вирішуючи спір, суд виходить з такого. За змістом ч. 2 ст. 23 ЗК (в редакції 1993 року), право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами. Згідно зі ст. 67 ЗК України, що діяв на час видачі оскаржуваного державного акту, громадянам у сільській місцевості за рішенням сільської ради може бути виділена у приватну власність земельна ділянка для будівництва жилих будинків та їх обслуговування у розмірі не більшому, ніж 0,25 га. З аналізу вказаних норм ЗК України слідує, що громадянам може бути виділено у приватну власність земельні ділянки для будівництва жилих будинків та їх обслуговування. Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки позивачем) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, що передбачено ст. 126 ЗК України. Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, визнається судом незаконним та скасовується. Стаття 155 ЗК України закріплює, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що виданий спадкодавиці державний акт оформлений з порушенням вимог земельного законодавства, що позбавляє спадкоємця отримати свідоцтво про право на спадщину, суд задовольняє позовні вимоги та скасує вказаний державний акт.

Outcome: approved