Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-04 00:00:00

Позивачка просить позбавити батьківських прав відповідача відносно сина [PERSON], [INFO]. Позовні вимоги мотивує тим, що з лютого 2008 року відповідач покинув сина та вона виховує його сама, [PERSON] не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, не приймає участі у її вихованні, не забезпечує належним харчуванням, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали. Відповідач та його представник позов не визнали. Відповідач [PERSON] пояснив, що після розірвання шлюбу з позивачкою він продовжив з нею проживати разом та разом з сином, перестав спільно проживати з відповідачкою тільки з лютого 2011 року. Він не палить, зовсім не вживає алкогольних напоїв, займається спортом, сповідує релігію іслам та бажає виконувати батьківські обов'язки. Однак, починаючи з лютого 2011 року [PERSON] почала перешкоджати йому спілкуватися з дитиною, створює у сина негативне відношення до нього, на його думку це пов'язано з прийняттям ним ісламу. Він неодноразово приходив, щоб поспілкуватися з дитиною, однак позивачка не давала. Також пояснив, що батько позивачки займає високу посаду в структурі СБУ України і йому неодноразово погрожували працівники УБОЗ та СБУ, казали щоб відмовився від дитини, також вони приїзджали в смт. Недригайлів до його брата та батька, також погрожували. Крім того [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, згідно якого просить суд визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] разом з матір'ю та визначити спосіб його участі у вихованні сина, а саме мати періодичні побачення з сином до досягнення ним 14-річного віку за згоди матері [PERSON] у будь-який день з 09:00 год. ранку до 21:00 год. вечора, періодично брати сина додому, зокрема на вихідні та святкові дні, брати сина на відпочинок терміном 30 календарних днів в період літніх канікул, періодично забирати сина з шкільних та освітніх закладів. Зустрічний позов мотивує тим, що починаючи з 2011 року відповідачка перешкоджає йому у виконанні батьківських обов'язків, забороняє спілкуватися з сином, постійно створює у сина негативне відношення до нього. В судовому засіданні [PERSON] та його представник зустрічний позов підтримали. Відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] цей позов не визнала, пояснила, що ніколи не перешкоджала в спілкуванні батька з сином, вважає, що [PERSON] слід позбавити батьківських прав в зв'язку з ухиленням від виконання батьківських обов'язків. Прокурор та представник третьої особи служби у справах дітей Сумської міської ради заперечили проти позбавлення батьківських прав [PERSON], вважають, що підстави для задоволення позову відсутні. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає, а зустрічний позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 2003 року та в 2008 році їх шлюб був розірваний, що підтверджується копіями свідоцтв (т.1 а.с. 10-11). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO] (т.1 а.с. 12). Після розірвання шлюбу сторони проживали разом та підтримували шлюбні відносини до лютого 2011 року, що підтверджується поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] а також фотокартками (т.1 а.с. 69-75), з яких вбачається, що 12.09.2010 року сторони відпочивали разом на природі. Також ця обставина підтверджується копіями документів, які свідчать про те, що сторони протягом 2009 - 2010 років разом їздили на відпочинок за кордон (т.1 а.с. 113 - 115, т.2 а.с. 4-7, 11). Таким чином твердження [PERSON] про те, що [PERSON] покинув дитину ще в 2008 році не відповідає обставинам справи. Після припинення шлюбних відносин син сторін [PERSON] залишився проживати разом з матір'ю та проживають вони в належній позивачці квартирі [ADDRESS] (т.1 а.с.13-14). Малолітній [PERSON] відвідував дитячий садок „Казка" протягом 2008 - 2012 років та всі витрати за навчання та харчування несла [PERSON] (т.1 а.с. 46-47). Згідно довідки Сумської міської дитячої клінічної лікарні (т.1 а.с. 48) в листопаді [PERSON] знаходився на лікуванні, під час лікування [PERSON] його не відвідував. 14 травня 2011 року [PERSON] прийняв релігію іслам (т.1 а.с. 77), в релігійній громаді характеризується позитивно (т.2 а.с. 113). За місцем проживання [PERSON] характеризується позитивно (т.2 а.с. 111-112), є кандидатом в майстри спорту з боротьби дзюдо (т.2 а.с. 114). За місцем проживання [PERSON] створені належні умови для перебування дитини, що підтверджується актом (т. 1, а.с. 97). З 27.04.2012 року [PERSON] працював в товаристві, розташованому в м. Москва (т.1, а.с. 99). З пояснень представника [PERSON] вбачається, що останній, працюючи на російському підприємстві, на території України перебував близько 8-ми місяців на рік. Свідок [PERSON] суду пояснив, що є хрещеним батьком сина сторін, [PERSON] знає з дитинства, під час проживання з [PERSON] [PERSON] був турботливий батько, у останнього з сином були гарні відносини. Однією з причин, що сторони розійшлися було те, що [PERSON] прийняв іслам. Він знає, що [PERSON] не дають спілкуватися з сином, йому також не дають бачити дитину. Свідок [PERSON] дав покази, аналогічні показам свідка [PERSON] та додатково повідомив, що йому сестра [PERSON] казала, що остання не хоче спілкуватися з [PERSON], бо останній прийняв іслам. Тобто свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили пояснення [PERSON] відносно того, що йому чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною. Свідки зі сторони [PERSON], а саме [PERSON], яка є вчителем [PERSON], а також [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які лікували [PERSON], пояснили, що жодного разу не бачили [PERSON] В той же час пояснення цих свідків не спростовують пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] в частині вчинення перешкод у спілкуванні батька з дитиною. З висновку служби у справах дітей Сумської міської ради (т.1 а.с.94-95) вбачається, що зазначена юридична особа вважає за можливе не позбавляти батьківських прав [PERSON] та вважає за можливе визначити порядок участі батька у вихованні дитини враховуючи її завантаженість у загальноосвітній школі та інші чинники, щоб не порушувати для дитини звичний спосіб життя. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Згідно з пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази, враховуючи бажання батька брати участь у вихованні дитини, те що він позитивно характеризується, наявність певних перешкод у спілкуванні з дитиною, висновок служби у справах дітей СМР та те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд вважає, що підстави для позбавлення батьківських прав відсутні. Тому позовна вимога про позбавлення батьківських прав [PERSON] задоволенню не підлягає. Вимога про визначення місця проживання дитини задоволенню не підлягає, оскільки це питання було вирішене при розірванні шлюбу (т.1 а.с. 110). Правовідносини щодо визначення порядку участі у вихованні дитини врегульовані ст. 159 СК України. Враховуючи обставини справи, суд вважає необхідним визначити участь [PERSON] у вихованні дитини у формі періодичних побачень з сином кожної суботи або неділі, за домовленістю з матір'ю дитини [PERSON], з 09:00 год. до 20:00 год. з урахуванням стану здоров'я дитини та протягом трьох тижнів в період літніх канікул за погодженням з [PERSON].

Outcome: partial