Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

07.10.2019 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Просила суд ухвалити рішення, яким визнати спільною сумісною власністю [PERSON] і її, [PERSON] - автомобіль марки «Ford Focus С346М», 2016 року випуску, двигун 1.6, бензин, шасі № [NUMBER] та залишити даний транспортний засіб у власності [PERSON] , зобов`язавши його сплатити їй грошову компенсацію Ѕ частки вартості автомобіля, що становить 100000 грн., а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. 02.12.2019 року [PERSON] пред`явив у даній справі зустрічний позов до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просив суд визнати право спільної власності на будівельні матеріали, техніку та поліпшення приміщення будинку, в якому проживає [PERSON] разом із своїми батьками, за адресою: [ADDRESS] . Також просить визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль марки «Ford», моделі «Focus С346М», 2016 року випуску, шасі № [NUMBER] , стягнути з [PERSON] на його користь компенсацію за спільно нажите майно, яке залишилося в користуванні [PERSON] , у розмірі 83458,20 грн. та понесені ним судові витрати. Згідно ухвали Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18.12.2019 року постановлено прийняти до спільного розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] та її представник, адвокат Куций О.С., свої вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві та просили їх задоволити. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] просили відмовити з підстав наведених у відзиві на зустрічну позовну заяву. Відповідач-позивач [PERSON] та його представник, адвокат Кузик В.І. в судовому засіданні свої вимоги підтримали з підстав, наведених у зустрічній позовній заяві та просили їх задоволити. Відносно первісного позову зазначили, що визнають його частково, зокрема в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 50500 грн. грошової компенсації, а в решті вимог просили відмовити з підстав, наведених у поданому відзиві на позовну заяву. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи та за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно із ч.1 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Із змісту положень глав 7 та 8 СК України, вбачається, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. У відповідності до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 2 ст.77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджуют заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У своїх позовних вимогах позивач-відповідач вказує, що12.03.2016 року вона уклала шлюб із [PERSON] , який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Надвірнянського районного управління юстиції в Івано-Франківській області, про що складено відповідний актовий запис за №60 (а.с.9). В результаті спільного проживання у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Після укладення шлюбу вона з відповідачем-позивачем за спільні кошти (з її сторони було надано 100000 грн. 00 коп.) на підставі договору купівлі-продажу автомобіля №ЕКО000010 від 25.11.2016 року придбали автомобіль марки «Ford Focus С346М», 2016 року випуску, двигун 1.6, бензин, шасі № [NUMBER] , ціною 365000 грн. 00 коп. Право власності на даний автомобіль було зареєстровано у Територіальному сервісному центрі №2643 в Івано-Франківській області м.Коломия на відповідача-позивача [PERSON] . Ствердила, що 14.09.2019 року, напередодні хрестин їхньої новонародженої дочки, відповідач-позивач під час однієї із словесних суперечок почав поводити себе агресивно, наніс їй декілька ударів рукою по обличчі, а потім почав душити. Коли вона почала опиратись і кричати про допомогу, він виштовхнув її за двері, забравши в неї їхню новонароджену доньку. Іншого виходу, як викликати працівників поліції вона не бачила, бо повертатись в квартиру вже боялась. Згодом від нанесених ударів у неї сильно розболілася голова і вона змушена була звернутися за медичною допомогою до приймального покою Надвірнянської ЦРЛ, що підтверджує Догоспітальним клінічним протоколом №4445 від 15.09.2018року. Після цієї події вона зібрала свої особисті речі, забрала дитину і вони переїхали проживати до будинку її батьків у с.Верхній Майдан. З того часу вони з чоловіком не спілкуються і не підтримують жодних стосунків. Також зазначила, що [PERSON] оспорює її право власності на даний транспортний засіб та чинить їй перешкоди у користуванні ним, а саме: на початку січня 2018 року він перейшов проживати до своїх батьків в [ADDRESS] , забрав автомобіль та свідоцтво про його реєстрацію і не дає їй можливості користуватися даним транспортним засобом. Враховуючи наведене та чинне законодавство, [PERSON] вважає, що вона, так як і відповідач-позивач [PERSON] має право на Ѕ частини спірного автомобіля марки «Ford Focus С346М», 2016 року випуску, двигун 1.6, бензин, шасі № [NUMBER] . Однак, незважаючи на це, [PERSON] оспорює її право власності на вищевказаний автомобіль, який належать їм на праві спільної сумісної власності. У зв`язку з цим вона запропонувала відповідачу-позивачу добровільно поділити вищевказане майно та визначити порядок користування ним, проте останній відмовився. Суд констатує, що згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Згідно ч.1ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 даної статті передбачено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч.4 ст.71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Як встановлено судом, спірний автомобіль був придбаний [PERSON] під час перебування у шлюбі з позивачем, а саме 25.11.2016 року. На вказаний час сторони перебували в шлюбі впродовж восьми місяців, і зароблені ними за даний період часу кошти є спільною сумісною власністю подружжя. Також в судовому засіданні встановлено, що сторонам по справі під час святкування їхнього весілля було подаровано грошові кошти в сумі 170000 грн., з яких 69000 грн. в подальшому ними витрачено на поїздку на відпочинок та інші спільні потреби. Решту грошей в сумі 101000 грн., що також являються спільною сумісною власністю, подружжям було використано на придбання спірного на даний час автомобіля марки «Ford Focus С346М», 2016 року випуску, двигун 1.6, бензин, шасі № [NUMBER] . Однак, як вбачається із договору купівлі-продажу автомобіля №ЕКО000010 від 25.11.2016 року, даний транспортний засіб було придбано за ціною 365000 грн. 00 коп. (а.с.10-15). Судом перевірено, що також не заперечується і позивачем-відповідачем [PERSON] , що решту грошей на придбання автомобіля відповідач-позивач позичив у своїх батьків, які повинен був повернути. Зокрема, йому було надано кошти в розмірі 8000 доларів США. Крім того, на придбання даного автомобіля [PERSON] були витрачені 2000 доларів США, виручені ним з продажу автомобіля марки «ВАЗ 2109», що був придбаний ним ще до одруження сторін. Дана обставина підтверджується показаннями допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON] . Кошти, які відповідач-позивач заробляв під час перебування в шлюбі, до моменту придбання автомобіля, використовувались на потреби сім`ї. Норми СК України, зокрема наведені у статтях 57, 60, встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповіднодо п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Враховуючи наведене, суд вважає, що автомобіль марки «Ford Focus С346М», 2016 року випуску, двигун 1.6, бензин, шасі № [NUMBER] слід визнати спільною сумісною власністю сторін по справі. Як вбачається із позовних вимог позивача-відповідача [PERSON] , вона просить залишити даний транспортний засіб у власності [PERSON] , зобов`язавши його сплатити їй грошову компенсацію Ѕ частки вартості автомобіля, що становить 100000 грн. Отже, в даному спорі наявна згода одного з подружжя ( [PERSON] ) щодо залишення автомобіля іншому ( [PERSON] ) та присудження грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно, що визначено ч.4 ст.71 СК України. Разом з тим, суд приходить до висновку, що при стягненні з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації за частку в спірному автомобілі, слід відступити від рівності часток, враховуючи матеріальний вклад кожного з подружжя в придбання вказаного майна. На переконання суду, крім вказаних у ч.2 ст.70 СК України обставин, які дають суду право на відступ від рівності часток при вирішенні спору про поділ майна, встановлений в ході розгляду справи, значно більший вклад відповідача-позивача [PERSON] грошових коштів у придбання спірного автомобіля, є обґрунтованою обставиною та має істотне значення для вирішення справи судом. Зокрема, судом достовірно встановлено, що для придбання автомобіля марки «Ford Focus С346М», 2016 року випуску, двигун 1.6, бензин, шасі № [NUMBER] , було витрачено 101000 грн., подарованих сторонам під час святкування їхнього весілля, які являються спільною сумісною власністю та особисті кошти відповідача-позивача [PERSON] , які складаються із позичених йому грошей його батьками, а також виручених з продажу автомобіля марки «ВАЗ 2109», що був придбаний ним ще до одруження та не спростовано поясненнями позивача-відповідача [PERSON] , її представника, свідка [PERSON] . З огляду на всі зазначені вище, повно та всебічно з`ясовані обставини, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід задоволити частково. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що автомобіль марки «Ford Focus С346М», 2016 року випуску, двигун 1.6, бензин, шасі № [NUMBER] , слід залишити у власності відповідача-позивача [PERSON] та стягнути з нього на користь позивача-відповідача [PERSON] грошову компенсацію вартості автомобіля, що становить 50500 грн. 00 коп. та складає Ѕ частину грошових коштів, які являються спільною сумісною власністю подружжя і були витрачені на його придбання. Вирішуючи питання судових витрат суд прийшов до наступного висновку. Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно наданого стороною позивача-відповідача акту за №1 здачі-приймання виконаних робіт від 04.02.2021 року, витрати на правничу допомогу склали 5000 грн. 00 коп. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] , з відповідача за первісним позовом в користь позивача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2525 грн. 00 коп. згідно акту №1 здачі-приймання виконаних робіт від 04.02.2021 року. Крім того, з відповідача в користь позивача за первісним позовом, слід стягнути також пропорційно розміру задоволених позовних вимог - 505 грн. 00 коп. сплаченого судового збору, а всього судових витрат - 3030 грн. 00 коп. Відносно позовних вимог зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, суд приходить до наступного висновку. Із зустрічного позову [PERSON] вбачається, що він просить визнати право спільної власності на будівельні матеріали, техніку та поліпшення приміщення будинку, в якому проживає [PERSON] разом із своїми батьками, за адресою: [ADDRESS] . Також просить визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль марки «Ford», моделі «Focus С346М», 2016 року випуску, шасі № [NUMBER] , стягнути з [PERSON] на його користь компенсацію за спільно нажите майно, яке залишилося в користуванні [PERSON] , у розмірі 83458,20 грн. та понесені ним судові витрати. В зв`язку з викладеним суд встановив наступне: Оскільки вирішуючи позовні вимоги за первісним позовом, суд прийшов до переконання, що автомобіль марки «Ford Focus С346М», 2016 року випуску, двигун 1.6, бензин, шасі № [NUMBER] слід визнати спільною сумісною власністю сторін по справі, - позовна вимога [PERSON] за зустрічним позовом про визнання за ним права особистої приватної власності на вказаний автомобіль, до задоволення не підлягає. Щодо вимоги [PERSON] про визнання права спільної власності на будівельні матеріали, техніку та поліпшення приміщення будинку, в якому проживає [PERSON] разом із своїми батьками, за адресою: [ADDRESS] та стягнення з [PERSON] на його користь компенсації за спільно нажите майно, яке залишилося в користуванні [PERSON] , у розмірі 83458,20 грн., суд зазначає наступне. Згідно ч.ч.1, 2 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Однак, пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, здійснює їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення суду обґрунтовується лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд зазначає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях». Свої позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] підтверджує долученими видатковими накладними відповідно до яких він придбав ряд будівельних матеріалів та речей. Також до зустрічної позовної заяви відповідачем-позивачем долучено видаткові накладні, в яких відсутня інформація про покупця (ПІП, підпис отримувача), як і в чеках від 03.01.2017 року, від 22.05.2017 року, а тому неможливо встановити хто саме здійснював покупку зазначених в них будівельних матеріалів та іншого майна. Крім того, відповідачем-позивачем не наведено жодного доказу в розумінні ст.ст.76-80 ЦПК України, де вказані ним будівельні матеріали та майно було використано. Також, з часу реєстрації шлюбу по даний час позивач-відповідач не є власником жодного житлового будинку, чи іншого нерухомого майна яке могло б бути поліпшене [PERSON] . Наведене не спростовано показаннями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вказана обставина підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №195443967 від 01.01.2020 року. Як вбачається із ч.1 ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, суд зазначає, що як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Тобто, істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. Другий чинник істотності такого збільшеннямає бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Відповідачем-позивачем [PERSON] та його представником таких обґрунтувань в ході розгляду даної справи та доказів про це - не наведено. Разом з тим, суд констатує, що при поділі майна необхідно виходити із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо цеможливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя. Якщо виділити в натурі частину із загального майна не можна, хтось один із подружжя має право на отримання від іншого грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частини. Проте, така компенсація може бути надана лише за згодою колишньої дружини чи чоловіка. Крім того, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відзначив, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, для визначення якої при необхідності призначається експертиза. В процесі розгляду даної справи, позивач-відповідач [PERSON] відмовилася від розгляду свого клопотання про призначення експертизи для визначення вартості майна, яке підлягає поділу, а відповідач-позивач таке клопотання, як того вимагає ЦПК України, не заявляв, з чого слідує, що відповідачем-позивачем в зустрічному позові вартість майна, що підлягає поділу - нічим не обґрунтована. Відповідно до п.24 від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК). За наведених обставин, на день розгляду справи судом, стороною відповідача-позивача не надано належних доказів щодо підтвердження вартості спірного майна. При ухваленні рішення у даній справі суд враховує приписи Конституції України (ст.41) щодо гарантії права кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, з огляду на всі зазначені вище, повно та всебічно з`ясовані обставини, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про недоведеність відповідачем-позивачем [PERSON] своїх позовних вимог за зустрічним позовом, а тому в їх задоволенні слід відмовити. Як зазначено судом вище, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом, підстави для стягнення з позивача-відповідача [PERSON] на користь відповідача-позивача [PERSON] понесених судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України, відсутні. На підставі наведеного, ст.ст.3, 21, 36, 57, 60, 62, 65, 69, 70, 71 СК України, ст.ст.325, 368 ЦК України,

Outcome: approved