Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

08 жовтня 2004 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу, вказуючи, що він є власником двокімнатної квартири в [ADDRESS], загальною площею 66,7 кв.м., на підставі договору дарування від 19.05.1992 року. З 1994 року він здавав квартиру в найм квартирантам. 26.10.2004 року в квартиру поселилася сім'я [PERSON] на підставі нотаріально завіреного договору купівлі-продажу від 24.10.2004 року. [PERSON] придбала квартиру у громадянки [PERSON], яка придбала вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 16.10.2004 року у [PERSON], що діяв від імені позивача на підставі довіреності від 13.10.2004 року, посвідченою приватним нотаріусом [PERSON], яку він не видавав, оскільки з 04.09.2004 року по 29.09.2004 року знаходився за кордоном у службовому відрядженні за межами України, його ідентифікаційний номер в довіреності вказаний неправильно. Позивач вважає, що по відношенню його власності скоєні шахрайські дії, порушені його права на користування, володіння та розпорядження вказаною квартирою. Наміру на відчуження квартири у нього не було. (т.1 а.с. 3-5) Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 07 лютого 2005 року позов задоволений (т. 1 а.с.102), яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2005 року (т.2 а.с.69-70) та ухвалою колегії суддів апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2007 року. (т.2 а.с. 130) Ухвалою Верховного суду України від 19 лютого 2009 року скасовані зазначені судові рішення, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, в зв'язку з неналежним повідомленням [PERSON]. (т.2 а.с. 197-199) В процесі нового розгляду справи, 17 серпня 2010 року позивач доповнив позовні вимоги та просить визнати недійсною довіреність від 13 вересня 2004 року, видану від імені [PERSON], посвідчену приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу [PERSON], зареєстровану у реєстрі № 6036, яка уповноважує [PERSON] продати квартиру [ADDRESS]; визнати недійсним вчинений 16 вересня 2004 року договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON], який діяв від імені [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 4397; витребувати від [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] у його власність; виселити [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] разом з усіма проживаючими з ними в цій квартирі особами. (т.2 а.с.287-290) Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов не визнали, звернулись до суду з зустрічним позовом. Ухвалою суду від 27 лютого 2015 року залишений без розгляду зустрічний позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю Агенція нерухомості „Капітал", треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] про визнання права власності та стягнення моральної шкоди залишений без розгляду. Сторони в судове засідання 27 лютого 2015 року не з'явились, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутністю, просить вимоги задовольнити у повному обсязі. Приватний нотаріус [PERSON] надала суду заяву у який просить суд розглянути справу за її відсутності. Представник фірми «Капітал» у формі ТОВ звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутністю. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 19 березня 1992 року, який посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 8-1914, [PERSON] отримав у дар квартиру [ADDRESS]. (т.3 а.с. 112) 13 вересня 2004 року приватним нотаріусом приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчена довіреність від імені [PERSON] про надання повноважень [PERSON] бути його представником в різних питань, в тому числі укладання та підписання договорів відчуження належних їм квартир та інше. (реєстровий № 6036). 16 вересня 2004 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 4397 (т.3 а.с. 112-113). Після чого, 24 вересня 2004 року [PERSON] (продавець) продала, а [PERSON] (покупець) придбала зазначену квартиру, про що свідчить договір купівлі-продажу за реєстровим № 12942, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] (т.3 а.с. 114-113). Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 12 липня 2007 року визнано право власності [PERSON], [PERSON] на спільне майно подружжя - двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 66,7 кв.м. Рішення набрало законної сили. (т.3 а.с. 117-118) На теперішній час [PERSON] та [PERSON] є власниками спірної квартири та проживають в ній. Оспорюючи дійсність довіреності, позивач посилається на те, що 13 вересня 2004 року він до нотаріальної контори в місті Одесі не їздив, довіреності не видавав та не підписував, оскільки перебував за межами країни. Так, в паспорті громадянина [PERSON], [INFO] знаходиться відмітка про виїзд за межі України 04 вересня 2004 року та повернення 29 вересня 2004 року. Педставництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. (ч.1 ст.237 ЦК України) Згідно ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Так, в довіреності вказаний ідентифікаційний номер - [NUMBER] (т.1 а.с.51), якій належить не позивачу, а іншій особі, замість дійсного номеру - [NUMBER], якій наданий позивачу 09.08.1996 р (т.1 а.с.6). Отже, з 04 вересня 2004 року по 29 вересня 2004 року позивач [PERSON] перебував за межами України, тому не міг видавати та підписувати довіреність на території України. По факту шахрайських дій відносно майна, яке належало [PERSON], 06.10.2004 року була порушена кримінальна справа за ст. 190 ч.4 КК України, по факту отримання шляхом обману, невстановленою особою права на заволодіння [ADDRESS]. В рамках кримінальної справи була проведена почеркознавча експертиза, з якої вбачається, що підпис в графі: „Підпис" довіреності серійний номер ВВК № 928904 від 13.09.2004 року, представленої на дослідження, виконаний не [PERSON], а іншою особою. Крім того, постановою від 28 лютого 2005 р. досудове слідство, по вказаної кримінальної справі припинено, до моменту встановлення особи, яка скоїла даний злочин. Однак тієюж постановою встановлено, що «24 вересня 2004 року у приміщенні нотаріальної контори, розташованої по [ADDRESS] невстановлена особа, шляхом обману заволоділа квартирою [ADDRESS] яка належала громадянину [PERSON], причинив йому значний матеріальний збиток на суму 300000 гривень. Згідно ч.2, 3 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином, [PERSON] намір на відчуження квартири не мав, довіреності з цією метою не видавав, тому довіреність на імя [PERSON] підлягає визнанню недійсною, а також всі подальші правочини по відношенню спірної квартири, а саме договір її купівлі - продажу на користь [PERSON] також має бути визнаний недійсним. У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його статтях (пунктах). У ст. 203 ЦК, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Таким чином, договір купівлі продажу є недійсним, оскільки майно, яке було предметом відчуження, вибуло із володіння власника [PERSON] поза його волею. У відповідності до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК України). Отже, договір купівлі-продажу порушує права позивача, в зв'язку з відсутністю волевиявлення власника квартири на її відчуження. Стаття 41 Конституції України передбачає, що, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно до ч.1 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 317 ЦК України передбачено, що власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно із п. 2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо прямо не випливає із закону або незаконність набуття право власності не встановлена судом. Як було роз'яснено п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Згідно п.4 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення. Стаття 387 ЦК України визначає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що спірна квартира, яка на даний час перебуває у володінні [PERSON] та [PERSON] та набули право власності на зазначене майно та визнаний недійсним, підлягає витребуванню із незаконного володіння та поверненню [PERSON]. При цьому, підлягають задоволенню вимоги про виселення [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] разом з усіма проживаючими з ними в цій квартирі особами. Суд критично відноситься до стверджень представника [PERSON], [PERSON] про те, що [PERSON] мав намір продати вказану квартиру, оскільки їм був замовлений технічний паспорт на об'єкт нерухомості у 2004 році. У судовому засіданні представник [PERSON] пояснював, що технічний паспорт був замовлений [PERSON] у зв'язку з тим, що він зробив у квартири ремонт та перепланування, зокрема переніс дверний отвір у кімнату. У якості підтвердження цієї обставини представник [PERSON] надав суду: технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] від 20.05.2004 року, договір дарування від 19 березня 1992 року; копію схеми перепланування; копію фотокартки зробленої до моменту перепланування, на якої існує дверній отвір, який надалі був закладений і якого вже не існує у технічному паспорті від 20.05.2004 року. На підставі викладеного і

Outcome: approved