Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, обгрунтовуючи свій позов, посилаючись на те, що з 01 лютого 2014 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем , зареєструвавши його у Лівобережному відділі державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 88. Від шлюбу з відповідачем мають двох малолітніх дітей : сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]. На протязі сумісного сімейного життя між ними стосунки поступово погіршувалися, що в кінцевому результаті призвело до припинення між ними шлюбних відносин. З січня 2015 року не підтримують шлюбні відносини, проживають окремо, спільного господарства також не ведуть, примирення між ними не можливе. Щодо утримання та виховання неповнолітніх дітей - спору не виникає. оскільки за рішенням суду відповідач сплачує аліменти на утримання дітей. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та наполягала на розірванні шлюбу, оскільки збереження сім'ї та примирення між ними не можливе , пояснивши, що основною причиною розірвання шлюбу є психологічна несумісність подружжя, на даний час у неї інший чоловік. Щодо утримання та виховання неповнолітніх дітей - спору не виникає. оскільки за рішенням суду відповідач сплачує аліменти на утримання дітей. Відповідач не заперечував проти викладених позовних вимог та проти розірвання шлюбу, пояснивши суду, що надає матеріальну допомогу дітям та приймає участь у їх вихованні по мірі можливості, майнового спору не виникає. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.Визнання відповідачем позовних вимог прийнято судом. Вислухавши пояснення сторін , дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 01 лютого 2014 року зареєструвавши його у Лівобережному відділі державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 88 ( а.с.3 ). Від шлюбу з відповідачем мають двох малолітніх дітей : сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]. ( а.с. 4-5). Спільне життя сторін не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігноруванням налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати довіри, почуття поваги та любові. Сторони з січня 2015 року не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сім'єю. Від можливості призначення судом додаткового строку на примирення сторони відмовилися, вказавши про те, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально, а тому вони свідомо прийняли рішення про розірвання шлюбу. Разом з тим, у позивачки є інший чоловік, з яким остання бажає створити сім"ю. Суд вважає, що сторони довели дійсність та незмінність волевиявлення про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного із них. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Проте судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні. Судом встановлено, що сім'я розпалась остаточно із-за непорозумінь, психологічної несумісності сторін, небажання відновити сімейні відносини, а тому подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу є недоцільним та суперечить їх інтересам. Щодо утримання та виховання неповнолітніх дітей , сторони визначилися у примусовому порядку. Майнового спору у сторін на день розгляду позову про розірвання шлюбу не виникає. На підставі викладеного, ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя" та,

Outcome: approved