Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та зобов"язання вчинити дії, де просив суд: визнати недостовірною, та такою що не відповідає дійсності, порушує права, свободи, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , інформацію поширену [PERSON] відносно позивача опубліковану на особистих сторінках в соціальній мережі Фейсбук, а саме: «обшук є нічим іншим, як політичним тиском на мене з боку чинної місцевої влади, зокрема, чинного мера [PERSON] - який до обрання в міськраду працював у правоохоронних органах»» та зобов`язати [PERSON] спростувати інформацію, поширену ним відносно позивача опубліковану на особистих сторінках в соціальній мережі Фейсбук, шляхом спростування даної інформації та принесення [PERSON] вибачень, опублікувавши їх на особистих сторінках в соціальній мережі Фейсбук, та поширивши їх у всіх групах та на усіх сайтах, де була розміщенна недостовірна, та така що не відповідає дійсності, порушує права, свободи, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] . Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом посилається на наступне. [INFO] [PERSON] на власних офіційних сторінках у соціальній мережіФейсбук:[INFO] ; [INFO] розмістив інформацію, наступного змісту, цитата : «Сьогодні з ранку і до цієї години у моєму домі та офісі тривають обшуки! Ці люди ввірвались у мій дім та до мене на роботу, злякали мою сім`ю та мій колектив. Розумію, що сьогодні я - єдиний справжній альтренативний кандидат та конкурент, який протистоїть чинній міській владі. Я та мої адвокати розцінюємо, що цей обшук є нічим іншим, як політичним тиском на мене з боку чинної місцевої влади, зокрема, чинного мера [PERSON] - який до обрання в міськраду працював у правоохоронних органах. Офіційна версія обшуків - ухилення від сплати податків. В реальності ж ця офіційна підстава не відповідає дійсності. Дозвіл на обшуки дав Солом`янський районний суд. Очевидно, що для вкорінених корупціонерів правила не писані. Саме тому в передвиборчій гонці нечесні політичні опоненти вдаються до використання адмінресурсу з обшуками. Друзі, нам не потрібна така влада! Нам потрібні чесні і порядні люди на чолі громади! Я переконаний, що разом з нашою командою УДАР, ми обов`язково переможемо і нарешті розкриємо справжній потенціал нашої громади, ми зробимо все, щоб Крюківщина та Вишневе розквітли й наша ОТГ стала лідером за всіма показниками розвитку й добробуту серед усіх громад Київщини! Ударимо по корупції разом!» В тексті розміщеного повідомлення, у обшуках та замовленні останніх було звинувачено [PERSON] , цитата: «Я та мої адвокати розцінюємо, що цей обшук є нічим іншим, як політичним тиском на мене з боку чинної місцевої влади, зокрема, чинного мера [PERSON] - який до обрання в міськраду працював у правоохоронних органах». На двох сторінках що належать [PERSON] , перегляд даного посту з вищезазначеним текстом було переглянуто більше 1000 людей читачів Фейсбук, дана інформація, яка не відповідає дійсності та ображає честь і гідність та ділову репутацію Позивача, поширена та висвітлюється в стрічці новин. Зокрема, відповідач виказав особисту неповагу позивачеві та висказав сумнів щодо його порядності, стверджуючи, що позивач здійснює політичний тиск у вигляді обшуків. [PERSON] є зареєстрованим кандидатом на посаду Вишневого міського голови Бучанського району Київської області, на даний час триває агітаційний етап виборів, що розпочався 15 вересня 2020 року. Позивач зазначає, що станом на 07.10.2020 р. цей відеосюжет подивились вже більше 1000 користувачів мережі Інтернет та соціальної мережі Фейсбук, які у повній частині будучі виборцями, спостерігаючи за тим, що відповідач повідомляє про незаконні та ганебні дії позивача могли повірити у дану хибну інформацію, на підставі якої сформувати у відношенні позивача думку що останній є людиною, яка порушує вимоги закону та має надможливості стосовно керування обшуками в будинках та офісах у підозрюваних у злочинах осіб. Зазначені дії відповідача позивач розцінював, як звинувачення його у вчиненні правопорушення та вважав, що поширені відповідачем відомості щодо нього не відповідають дійсності, глибоко принижують його честь, гідність та ділову репутацію в громадській думці перед окремими громадянами. Очевидним фактом є те, що висловлювання відповідача безпосередньо стосуються позивача та побудовані у формі твердження щодо його моральних, суспільних, властивостей з використанням недостовірної, неправдивої інформації та образ. Поширення такої інформації ганьбить честь, гідність та ділову репутацію. Також, розповсюджена відповідачем вищезазначена інформація про позивача є негативною, так як стверджувалось про порушення позивачем норм чинного законодавства та принципів моралі щодо можливості впливати на обшуки в рамках кримінального провадження. Крім того, відповідач є діючим міським головою міста Вишневе, головою Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, тобто є публічною особою, а також є кандидатом на посаду Вишневого міського голови Бучанського району Київської області. Тому висловлювання відповідача сприймається як перешкоджання, вільному формуванню та вільному виявленню волі виборця, тим самим збільшуючи негативні наслідки щодо позивача. 08.10.2020 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Усатову Д.Д. Ухвалою суду від 08.10.2020 року в справі відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та зобов"язання вчинити дії. Визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відзив на позовну заяву відповідачем не подано. Ухвалою суду від 24.11.2020 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та зобов"язання вчинити дії. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилась, звернулась до із заявою про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причину неявки суд до відома не поставив. Відповідно до ч. 3, 5, 8 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідачів про час розгляду справи належним. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.4 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. За положеннями ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на звернення до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Разом із цим, статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Ураховуючи викладене та беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу з іншого боку. Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно приписів ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, позивач звернувся до суду із вимогою про визнання недостовірними відомостей, опублікованих на офіційних сторінках у соціальній мережі Фейсбук https://www.facebook.com/permalink.php?story_Fbid=3443592352387789&id=100002111753659;https://www.facebook.com/stadnikmvkola/posts/162329282195252 розмістив інформацію, наступного змісту, цитата : «Сьогодні з ранку і до цієї години у моєму домі та офісі тривають обшуки! Ці люди ввірвались у мій дім та до мене на роботу, злякали мою сім`ю та мій колектив. Розумію, що сьогодні я - єдиний справжній альтренативний кандидат та конкурент, який протистоїть чинній міській владі. Я та мої адвокати розцінюємо, що цей обшук є нічим іншим, як політичним тиском на мене з боку чинної місцевої влади, зокрема, чинного мера [PERSON] - який до обрання в міськраду працював у правоохоронних органах. Офіційна версія обшуків - ухилення від сплати податків. В реальності ж ця офіційна підстава не відповідає дійсності. Дозвіл на обшуки дав Солом`янський районний суд. Очевидно, що для вкорінених корупціонерів правила не писані. Саме тому в передвиборчій гонці нечесні політичні опоненти вдаються до використання адмінресурсу з обшуками. Друзі, нам не потрібна така влада! Нам потрібні чесні і порядні люди на чолі громади! Я переконаний, що разом з нашою командою УДАР, ми обов`язково переможемо і нарешті розкриємо справжній потенціал нашої громади, ми зробимо все, щоб Крюківщина та Вишневе розквітли й наша ОТГ стала лідером за всіма показниками розвитку й добробуту серед усіх громад Київщини! Ударимо по корупції разом!» В тексті розміщеного повідомлення, у обшуках та замовленні останніх було звинувачено [PERSON] , цитата: «Я та мої адвокати розцінюємо, що цей обшук є нічим іншим, як політичним тиском на мене з боку чинної місцевої влади, зокрема, чинного мера [PERSON] - який до обрання в міськраду працював у правоохоронних органах». У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказується, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Пунктом 19 зазначеної постанови визначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. З Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи вбачається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи зазначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Яновський проти Польщі» від 21 січня 1999 року суд зазначив, що державні службовці, які виступають в своїй офіційній якості, повинні бути готові витримувати більше критики, ніж приватні особи. У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується. Разом з цим, в таких справах як «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. У рішенні ЄСПЛ у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom» від 26 листопада 1991 року суд зазначив, що повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства». З аналізу зазначених рішень випливає, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням ст. 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року в справі № 742/1159/18. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). За таких обставин, оскільки позивачем доведено сукупність вище перелічених обставин, відповідачем позовні вимоги не спростовано, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження у матеріалах справи.

Outcome: approved