Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

У травні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", про поділ спільного майна подружжя. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 04 березня 2005 року між нею та відповідачем укладено шлюб. Позивач зазначила, що подружнє життя з відповідачем не склалось, у них різні погляди на подружнє життя, внаслідок чого подальше збереження сім`ї є неможливим, а тому у квітні 2020 року нею подано до суду заяву про розірвання шлюбу, укладеного між нею та [PERSON] . Як стверджувала [PERSON] , у період шлюбу, 23 червня 2005 року, сторони справи за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS] та автомобіль Citroen C3, 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , а тому це майно є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] . У зв`язку з тим, що донька сторін справи [PERSON] мешкає з матір`ю, на підставі норми ч. 3 ст. 70 СК України, позивач просила суд у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] та автомобіль Citroen C3, 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Відповідач відзив на позовну заяву [PERSON] до суду не подав. Третя особа пояснень щодо позову [PERSON] до суду не подала. У підготовчому судовому засіданні представник позивача подав до суду заяву про відмову від позову його довірителя в частині визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] автомобіля Citroen C3, 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , та поділу цього майна. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27 серпня 2020 року прийнято відмову представника [PERSON] від позову його довірителя в частині визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] автомобіля Citroen C3, 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , і поділу цього майна, закрито провадження у справі в цій частині. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримав, просив суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. У судовому засіданні 17 листопада 2020 року судом було відмовлено у прийнятті визнання відповідачем [PERSON] позову у зв`язку з тим, що воно суперечить закону. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась, про причини неявки в судове засідання свого представника суд не повідомила. Заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. 04 березня 2005 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №77 (а. с. 8). За рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року у справі №756/5302/20 шлюб, укладений між сторонами справи, було розірвано (а. с. 61). За приписами ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. За положеннями ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ч. 3 ст. 70 ЦПК України передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Ст. 71 СК України визначено способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Цивільне законодавство України виділяє два види права спільної власності: право спільної сумісної власності та право спільної часткової власності (ч. ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Водночас спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України). Слід зауважити, що праву спільної сумісної власності, як і праву часткової власності, притаманні такі риси, як множинність її суб`єктів (співвласників) та єдність її об`єкта. Тому єдиною вирішальною ознакою виділення сумісної власності, як різновиду права спільної власності, є факт відсутності існування в ньому ідеальних часток кожного із співвласників, які б давали можливість виявити обсяг їх прав за наявності бажання одержати частину у спільному майні та розпоряджатися нею. Виходячи з логічного й системного тлумачення наведених вище законодавчих положень ЦК України та СК України, можна зробити висновок, що об`єктом спільної сумісної власності подружжя є майно, що належить подружжю без визначення часток кожного з них у праві власності. Якщо частки у майні визначені, то майно належить подружжю на праві спільної часткової власності. За договором купівлі-продажу від 23 червня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В., зареєстрованим в реєстрі за №2852, [PERSON] та [PERSON] придбали у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . У цьому договорі вказано, що покупці придбали об`єкт нерухомості у рівних частках. У реєстраційному написі на правовстановлюючому документі зазначено, що квартира [ADDRESS] належить сторонам справи у рівних частках (а. с. 20-22). Зважаючи на те, що частки [PERSON] та [PERSON] у праві власності на квартиру [ADDRESS] визначені, цей об`єкт нерухомості належить їм на праві спільної часткової, а не спільної сумісної власності. Отже, застосувати до спірних правовідносин положення ст. ст. 60, 61, 70, 71 СК України не можливо, позаяк вони регламентують умови та підстави віднесення майна, придбаного за час шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя, визначають розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі такого майна, способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] , вона не може бути поділена між сторонами справи у порядку ст. ст. 70, 71 СК України. З огляду на викладене суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Outcome: dismissed