Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

10 вересня 2019 р [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право на користування житловим будинком по [ADDRESS] , посилаючись на те, що відповідачка відсутня за вказаною адресою з 2008 року, договір про користування будинком з відповідачкою не укладався. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала і пояснила, що вона є власником житлового будинку по [ADDRESS] . У цьому будинку з моменту народження, тобто з 1985 року також зареєстрована її дочка - відповідачка [PERSON] , [INFO] . Але з 2009 року [PERSON] за вказаною адресою не проживає, добровільно не знялась з реєстрації, що створює перешкоди в користуванні житлом та оформленні субсидії. Близько десяти останніх років відповідачка за місцем реєстрації не з`являється, участі в утриманні будинку та оплаті за комунальні послуги не приймає. Враховуючи наведені обставини, просить позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась без поважних причин, хоча належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не повідомила про причини неявки, відзив на позов не подала. Заслухавши пояснення позивачки, свідків, дослідивши письмові докази, суд знаходить, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07 травня 1992 року (а.с.8) За даними довідки відділу з питань реєстрації місця проживання виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області за адресою в [ADDRESS] зареєстровані: позивачка [PERSON] , 1951 р.н., син - [PERSON] , 1976 р.н., дочка - [PERSON] , 1985 р.н., онук - [PERSON] , 2006 р.н., та онук - [PERSON] , 2015 р.н. (а.с.6). Свідки [PERSON] , [PERSON] показали, що вони є сусідами [PERSON] , знають її дочку [PERSON] , яка у 2008 р одружилася і виїхала на постійне прождивання в іншу місцевість. Понад десять років вони не бачили [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Як вбачається з акта, складеного квартальним комітетом виконавчого комітету Славутської міської ради від 08.10.2019 № 39, [PERSON] , [INFO] , з 2009 року не проживає за адресою [ADDRESS] (а.с.18). Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Будь-які договори щодо порядку користування належною позивачці квартирою між сторонами відсутні. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу сторони справи на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов`язками щодо предмета спору (стаття 13 ЦПК України ), а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти учасникам процесу в реалізації таких прав та виконанню обов`язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом. Відповідно до частин першої та другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з частини першої статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, відповідачкою [PERSON] не надано належних та допустимих доказів про те, що в період з 2009 року вона з поважних причин не проживає у належному на праві власності позивачці житловому будинку по [ADDRESS] , а також, що її відсутність в указаний період була пов`язана з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для нього на вчинення дій щодо зняття з реєстрації за вказаною адресою. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Тому, враховуючи наведене, суд знаходить доведеним факт відсутності відповідачки без поважних причин в житловому будинку [ADDRESS] понад один рік без поважних причин та відсутність між сторонами будь-яких домовленостей з приводу користування цим житлом. Отже, суд знаходить позовні вимоги підставними, законними та обґрунтованими, а тому їх слід задовольнити. Позивачка не порушує питання відшкодування судових витрат.

Outcome: approved