Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

12 жовтня 2016 року [PERSON] звернулась до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є власницею квартири [ADDRESS], яку вона придбала у відповідача. Вищевказана квартира належить позивачу на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу від 20 серпня 2016 року, реєстровий № [NUMBER] посвідчений приватним нотаріусом Словміськнотокругу Бігуном В.В., зареєстрований в реєстрі речових прав 25 серпня 2016 року за № [NUMBER]. Відповідно до п. 10 даного договору відповідач був зобов'язаний звільнити квартиру від своїх речей та знятись з реєстраційного обліку до 25 серпня 2016 року. Однак відповідач не виконав вимоги договору та на теперішній час зареєстрований у вказаній квартирі. Відповідач [PERSON] в даній квартирі не проживає з 2014 року. Відповідач внаслідок переходу права власності за договором на зазначену квартиру втратив право власності на належну йому частку квартири та наявність його реєстрації за вказаною адресою перешкоджає позивачу реалізувати своє право власності, а тому вона була змушена звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON], який діє на підставі договору про надання юридичних послуг від 21 вересня 2016 року (а.с. 5-6) будучи належним чином повідомленими про дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явились, подали до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у їх відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, до судового засідання не з'явився, відомостей про причини неявки суду не повідомив. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним норми чинного законодавства. У судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON] 20 серпня 2016 року, як покупець придбала у [PERSON], яка діяла від себе та в інтересах [PERSON] квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 20 серпня 2016 року посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Бігун В.В., зареєстрований в реєстрі речових прав 25 серпня 2016 року за [NUMBER] (а.с. 16-17). Відповідно до п. 10 вказаного договору Продавці, а саме [PERSON] та відповідач [PERSON] повинні знятися з реєстраційного обліку з займаної площі в строк до 25 серпня 2016 року (а.с. 16 з.б.). Однак відповідач [PERSON] не виконав вимоги договору та на теперішній час зареєстрований у спірній квартирі, що підтверджується довідкою ТОВ «Арагорн» № 1001 від 05 вересня 2016 року (а.с.18). Згідно актуальних даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № [NUMBER] від 25 серпня 2016 року слідує, що за позивачем [PERSON] у Державному реєстрі на підставі договору купівлі-продажу від 20 серпня 2016 року, реєстровий [NUMBER] посвідчений приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Бігуном В.В., зареєстрований в реєстрі речових прав 25 серпня 2016 року за [NUMBER], дійсно зареєстровано право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] (а.с. 11). Як видно із акту обстеження складеного самою [PERSON], [PERSON], [PERSON], які проживають по сусідству спірної квартири, що належить позивачу, а також паспортистом ЖЕК ТОВ «Арагорн» Бондаренко Т.А. від 05 вересня 2016 року було проведено огляд житлового приміщення - квартири [ADDRESS], на предмет проживання у ній [PERSON], за наслідками якого було встановлено, що останній, у вказаній квартирі з 2014 року і по теперішній час - не проживає (а.с. 19). Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. У сенсі ст. 391 ЦК України власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно із ст.ст. 379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом. За ч. 4 ст. 156 ЖК збереження такого права користування житлом існує лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Відповідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Аналізуючи фактичні обставини по справі і надані докази, судом достовірно встановлено, що відповідач є колишнім власником спірної квартири та не є членом сім'ї (колишнім членом сім'ї) дійсного власника. Договірні відносини позивачки [PERSON] як нового власника квартири з відповідачем [PERSON] щодо винаймання спірного житла відсутні. Тому слід вважати, що у зв'язку із припиненням права власності на квартиру [PERSON] у зв'язку із її продажем, відповідач втратив і право користування цим житловим приміщенням. Відповідач тривалий час не проживає у спірній квартирі і добровільно знятися з реєстрації не бажає. Крім того, реєстрація [PERSON] у квартирі [ADDRESS], створює перешкоди у реалізації позивачкою права користування та розпоряджання своїм майном як власником, та у зв'язку із реєстрацією відповідача, позивачка несе додаткові витрати зі сплати житлово-комунальних послуг. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що слід визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] у зв'язку із тим, що право власності на вказану квартиру належить позивачці, а відповідач, при відчуженні вказаного майна, відповідно втратив і право користування спірною квартирою. На підставі наведеного,

Outcome: approved