Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із дійсним позовом, в обґрунтування позовних вимог якого зазначив, що він є власником житлового будинку №35 на вул.Кооперативна у с.Багачка, Троїцького району, Луганської області. У даному будинку зареєстровані: він, його дружина [PERSON], син [PERSON], онук [PERSON] та відповідач [PERSON]. Однак відповідач фактично з 23.06.2014 року разом з ними не проживає. З червня 2014 року по грудень 2015 року [PERSON] проживала за адресою: [INFO], а з грудня 2015 року по 29 квітня 2018 року [PERSON] за адресою: вул.Лозова, б. 73, с.Багачка, Троїцького району, Луганської області. На даний час відповідач вибула на інше місце проживання, участі в утриманні житла не приймає, комунальні платежі не сплачує, особистих речей за місцем реєстрації не має та спільного господарства з членами родини не бере. Однак реєстрація відповідача за вказаною адресою створює позивачу перешкоди як власнику у користуванні а розпоряджанні своєю власністю. Тому він просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а також зняти її з реєстраційного обліку. В судове засідання сторони не зявились. Позивач надав письмову заяву, згідно якої просив справу розглядати без його участі. Від відповідача до початку судового засідання до суду надійшла письмова заява, відповідно до якої вона визнала позовні вимоги в повному обсязі, просила справу розглядати без її участі. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі, у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступне. Згідно копії свідоцтва про право власності на житловий будинок від 16.02.2001 року, право власності на житловий будинок на вул.Кооперативна, б. 35, с.Багачка, Троїцького району, Луганської області, зареєстровано за [PERSON] (а.с.5). Відповідно до копії довідки №401 від 21.08.2018 року, виданої виконавчим комітетом Троїцької селищної ради Троїцького району Луганської області, [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: вул.Кооперативна, б. 35, с.Багачка, Троїцького району, Луганської області та має наступний склад сімї: дружна [PERSON], син [PERSON], зареєстрований, але проживає за адресою: вул.Лозова, б. 73, с.Багачка, Троїцького району, Луганської області, онук [PERSON], зареєстрований, але проживає за адресою: вул.Лозова, б. 73, с.Багачка, Троїцького району, Луганської області, [PERSON], зареєстрована, але не проживає з 23.06.2014 року (а.с.9). Згідно копії будинкової книги [PERSON] зареєстрована за адресою: вул.Кооперативна, б. 35, с.Багачка, Троїцького району Луганської області з 29.05.2014 року (а.с.10). [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з 23.05.2014 року, що підтверджується копією довідки №399 від 21.08.2018 року, виданої виконавчим комітетом Троїцької селищної ради Троїцького району Луганської області (а.с.13). Згідно Довідки №400 від 21.08.2018 року, [PERSON], зареєстрована за адресою: вул.Кооператина, б. 35, с.Багачка, Троїцького району, Луганської області, останнім фактичним місцем проживання якої була адреса: вул.Лозова, б. 73, с.Багачка, Троїцького району, Луганської області, на території Багачанського старостинського округу Троїцької селищної ради не проживає (а.с.16). Як вбачається з інформації, наданої відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання, [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: вул.Кооперативна, б. 35, с.Багачка, Троїцького району, Луганської області з 29.05.2014 року (а.с.57). Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статей 379 - 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - жилий будинок, садиба, квартира. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до статті 7 Закону № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таких самих висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 30 червня 2015 року у справі № 21-1438а15. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є її відсутність без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України, якщо особа не проживає у житловому приміщенні понад 6 місяців без поважних причин, така особа за рішенням суду може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, де зареєстрована [PERSON]. Остання з 29.04.2018 року в будинку не проживає, однак добровільно відмовляється знятись з реєстрації. Враховуючи той факт, що відповідач визнала позовні вимоги в повному обсязі, суд приходить до висновків про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, так як в даному випадку у власника будинку виникають перешкоди у розпоряджанні своєю власністю. Згідно ст. 267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Таким чином, дане рішення є підставою для реєстраційного органу для зняття з реєстрації відповідача [PERSON] з реєстрації за місцем мешкання. На підставі викладеного, ст.71, 150, 156 ЖК України, ст. 15, 317, 319, 379-382, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved