Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

Позивач ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON]про стягнення заборгованості за договором кредиту № 380/1229/06-А від 02.10.2006року в розмірі 18275,12 доларів США, з яких: 8721,77 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом; 294,36 доларів США - строкова заборгованість по нарахуванню відсотків, 9258,99дол.США-прострочена заборгованість по нарахованим відсоткам, посилаючись на те, що між сторонами укладено кредитний договір, внаслідок невиконання відповідачами вимог кредитного договору з якого виникла зазначена заборгованість. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.07.2018р. відкрито провадження по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Представникі позивача в судовому засіданні вимоги підтримали з викладених обставин у позові та просили задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи своєчасно сповіщена у встановленому законом порядку, а саме судовою повісткою, направленою рекомендованим листом за адресою реєстрації місця проживання та повідомлялась через офіційний веб-портал «Судова влада України». Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У зв'язку з чим, суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідачів, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. За згодою позивача суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.10.2006року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (14.06.2010 року було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційно - правової форми, шляхом перейменування Акціонерного -комерційного банку соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» в Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК») та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 380/1229/06-А від 02.10.2006 року, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 34090,00 доларів США. Відповідно до п.1.1. договору № 380/1129/06-А кредитор надає, а Позичальник отримує, на умовах цього Договору, грошові кошти в сумі 34090,00 доларів США з обов'язком виплати 12,50% процентів річних та повернення Кредиту до 10-го числа кожного місяця, згідно з графіком з кінцевим терміном повернення його частини в сумі 436,00 доларів США не пізніше 01 жовтня 2012року, а також обов»язком дострокового повернення Кредиту відповідно до умов цього Договору та/або договорів, що забезпечують виконання позичальниклм його обов»язків за цим Договором, та/або чинного законодавства України Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Відповідно до пункту 1.2. договору № 380/1129/06-А кредит надається Позичальнику на купівлю транспортного засобу марки MITSUBISHI, моделі LANCER EVO, випуску 2006 року, ідентифікатор № [NUMBER] (далі - Транспортний засіб), згідно з Договором № 2509-0706 від 25 липня 2006 року, укладеним Позичальником з ТОВ «Ніко-Україна». Відповідно до пункту 4.1. договору № 380/1129/06-А у разі порушення Позичальником умов цільового використання Кредиту він зобов'язується, на вимогу Кредитора, сплатити йому штраф у розмірі 5% (п'ять) відсотків від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням. Відповідно до пункту 4.2. договору № 380/1129/06-А у разі прострочення Позичальником строків/термінів повернення Кредиту чи відповідної його частини та/або строків/термінів сплати Процентів чи комісій у випадках, визначених в будь-якому з п.п. 1.1, 2.5, 2.8.2, 3.2.3, 3.3.2, 4.4, 5.5 цього Договору, Позичальник має оплатити Кредиторові пеню в розмірі 1% (одного) відсотка від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, діючої у період порушення. Відповідно до пункту 4.3. договору № 380/1129/06-А у разі порушення Позичальником вимог будь-якого з п.п, 3.3.2 - 3.3.15 цього Договору, Позичальник зобов'язується, на вимогу Кредитора, сплатити Кредитору штраф у розмірі 1% (одного) відсотка від суми Кредиту, визначеної в п. 1.1 цього Договору, за кожний випадок. Відповідно до пункту 4.4. договору № 380/1129/06-А у разі порушення Позичальником будь-якого обов'язку за п.п. 3.3.4, 3.3.5, 3.3.10 - 3.3.14 цього Договору протягом п'ятнадцяти календарних днів поспіль та/або порушення Позичальником будь-якого обов'язку за п.п. 3.3.7, 3.3.8 цього Договору протягом одного календарного місяця поспіль, та/або при настанні обставин за л. 3,2.3 цього Договору, та/або при перевищенні сумою простроченої заборгованості Позичальника за цим Договором суми Кредиту за п. 1.1 цього Договору більш як на 10% (десять) відсотків, та/або несплати позичальником більше однієї виплати за цим договором, яка перевищує 5 % відсотків суми Кредиту за п. 1.1 цього Договору, Позичальник має протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати отримання повідомлення з вимогою Кредитора про повернення заборгованості за цим Договором, повернути Кредитору в повному обсязі свою заборгованість за цим Договором (строкову та прострочену), а також погасити вимоги Кредитора, що випливають з цього Договору, р тому числі: Кредит, Проценти, комісії, неустойку (пеню, штрафи), передбачені цим Договором. Відповідно до пункту 4.5. договору № 380/1129/06-А у разі порушення Кредитором строку надання Кредиту Кредитор має сплатити Позичальнику пеню в розмірі 0,005% (нуль цілих п'ять тисячних) відсотка від суми несвоєчасно наданого Кредиту за кожний день прострочений, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, діючої у період порушення. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. Банком зобов'язання за договором виконались, а саме відповідачу надались кредитні кошти в розмірі 34090,00 доларів США. Відповідач порушив умови договору в частині неповернення кредиту та несплати відсотків за його користування та не виконав взяті на себе зобов'язання, тобто в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов'язань. Оскільки відповідач у встановлений договором строк, суму боргу в повному обсязі не повернув позивачу, та відповідач не вчиняв жодних дій, спрямованих на повернення, позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Згідно статей 1049, 1054 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов"язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків. Відповідач порушив умови договору та не виконав взяті на себе зобов"язання. Відповідно до ч.2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідач порушив вимоги ст. 530 ЦК України, відповідно до якої, якщо у зобов"язанні встановленний строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14. За змістом статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції, чинній на час укладення кредитного договору, банки мають право здійснювати кредитні операції в іноземній валюті та підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями. Відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії (індивідуальної ліцензії) дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). На підставі наявних у справі доказів судом встановлено, що наявність у позивача ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями надає йому право як видавати кредити в іноземній валюті, так і стягувати грошові кошти у цій валюті. Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме в розмірі 18275,12 доларів США, з яких: 8721,77 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом; 294,36 доларів США -строкова заборгованість по нарахуванню відсотків, 9258,99 доларів США-прострочена заборгованість по нарахованим відсоткам. На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмірі 7170,12грн,

Outcome: approved