Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

В червні 2018 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою до відповідача [PERSON], в якій просила суд: стягнути з [PERSON] на її корить заборгованість за договором позики у розмірі 7 625 825, 00 грн., що згідно офіційного курсу валют станом на 20 червня 2018 року складає 250 000, 00 Євро; 3% річних у розмірі 107 179, 40 грн., за період часу з 01 січня 2018 року по 20 червня 2018 року. Вимоги обґрунтовує тим, що 25 грудня 2002 року між нею ([PERSON]) та [PERSON] було укладено письмовий договір позики. Відповідно до п.1 договору позики [PERSON] отримав від [PERSON] у борг грошові кошти у сумі 1 372 500, 00 грн., що за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору позики складало 250 000, 00 Євро., які зобов'язався повернути у термін не пізніше 25 грудня 2004 року. В послідуючому, було укладено ряд додаткових угод №№ 1, 2, 3, 4 до договору позики від 25 грудня 2002 року, якими сторони ([PERSON] та [PERSON] ) неодноразово продовжували строк користування позикою, а саме: 24 грудня 2004 року - до 25 грудня 2007 року; 24 грудня 2007 року - до 25 грудня 2009 року; 24 грудня 2009 року - до 21 грудня 2012 року; 21 грудня 2012 року - до 25 грудня 2015 року; 25 грудня 2015 року - до 31 грудня 2017 року. Однак, отримані грошові кошти відповідач по теперішній час в добровільному порядку не повернула, а тому вона змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні представник позивачки на задоволенні позову наполягала в повному обсязі, з підстав викладених у позові та просила суд, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечував. Оскільки, представник позивачки в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягала у повному обсязі, представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по договору позики визнав в повному обсязі, судом, було поставлено ухвалу про можливість проведення розгляду по суті та ухвалення судового рішення у справі в підготовчому засіданні. Суд, заслухав пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, що 25 грудня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. Відповідно до п.п.1, 2, 4, 5 договору позики, позикодавець ([PERSON]) передав, а позичальник ([PERSON].) прийняв у борг грошові кошти у національній валюті України - гривнях, у сумі 1 372 500, 00 грн., що за офіційним курсом НБУ, встановленим на дату укладання цього договору (1 ЕUR=5, 49 UAН) еквівалентно 250 000, 00 Євро. Передачу грошей здійснено в момент підписання даного договору. Підписання даного договору позичальник ([PERSON].), в тому числі підтверджує факт отримання ним грошей у зазначеній вище сумі у день укладення цього договору. Позика є безпроцентною. Зазначену вище суму грошей позичальник ([PERSON].) зобов'язується повернути позикодавцеві ([PERSON]) готівкою, у строк не пізніше 25 грудня 2004 року. Згідно п. 5.3. договору позики, позика повертається у гривнях в еквіваленті до 250 000, 00 Євро, виходячи з офіційного курсу обміну, встановленого Національним банком України на дату фактичного повернення позики. В послідуючому, було укладено ряд додаткових угод до договору позики від 25 грудня 2004 року, якими строк користування позикою було викладено у новій редакції, а саме: -24 грудня 2004 року додаткова угода до договору позики від 25 грудня 2002 року, згідно п.1 якої, "зазначену вище суму грошей позичальник ([PERSON].) зобов'язується повернути позикодавцеві ([PERSON]) готівкою, у строк не пізніше 25 грудня 2007 року"; -24 грудня 2007 року додаткова угода (договір) №2 до договору позики від 25 грудня 2002 року, згідно п.1 якої, "зазначену вище суму грошей позичальник ([PERSON].) зобов'язується повернути позикодавцеві ([PERSON]) готівкою, у строк не пізніше 25 грудня 2009 року"; -24 грудня 2009 року додаткова угода (договір) №3 до договору позики від 25 грудня 2002 року, згідно п.1 якої, "зазначену вище суму грошей позичальник ([PERSON].) зобов'язується повернути позикодавцеві ([PERSON]) готівкою, у строк не пізніше 25 грудня 2012 року включно"; -24 грудня 2012 року додаткова угода (договір) №4 до договору позики від 25 грудня 2002 року, згідно п.1 якої, "зазначену вище суму грошей позичальник ([PERSON].) зобов'язується повернути позикодавцеві ([PERSON]) готівкою, у строк не пізніше 25 грудня 2015 року включно"; -24 грудня 2015 року договір про внесення змін до договору позики від 25 грудня 2002 року, згідно п.2 якого, "зокрема, сторони ([PERSON] та [PERSON]) дійшли згоди про продовження строку користування позикою за договором позики до 31 грудня 2017 року включно". Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором. Даних, які б свідчили про повернення відповідачем [PERSON] вищезазначених коштів судом не встановлено. Як пояснив в судовому засіданні представник позивачки, і це встановлено судом, що відповідач не виконує належним чином умови вищезазначеного договору позики та не вчиняє повернення позичених коштів. Вказані обставини не оспорював під час розгляду справи і представник відповідача. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов?язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшло підтвердження виникнення у відповідача обов'язку щодо повернення [PERSON] позики, відповідно до договору позики від 25 грудня 2002 року та перевіривши наданий представником позивачки розрахунок вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3 % річних за період часу з 01 січня 2018 року по 20 червня 2018 року (як зазначено в позовній заяві) у розмірі 107 179, 40 грн. та 7 625 825, 00 грн., що еквівалентно 250 00, 00 Євро. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що стороною позивача доведено той факт, що між сторонами було укладено договір позики, а тому у відповідача [PERSON] виникли зобов'язання перед позивачкою [PERSON], які передбачені ст. 1049 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 141, 142 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 50 відсотків судового збору - 4 405, 00 грн., та підлягає поверненню позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, шляхом зобов'язання УДКСУ в Шевченківському районі повернути останній - 4 405, 00 грн. згідно квитанції № 0.0.1064961940.1 від 19 червня 2018 року. На підставі викладеного та

Outcome: approved