Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

08.09.2017 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом до [PERSON] , третя особа Миколаївська міська рада, в якому просили визначити порядок користування земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок [NUMBER], що знаходиться в [ADDRESS] , виділивши [PERSON] в користування 49/100 частини земельної ділянки, площею 236,13 кв.м., на якій розташована його 49/100 частина житлового будинку; визначити порядок користування земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок [NUMBER], що знаходиться в [ADDRESS] , виділивши [PERSON] в користування 51/100 частини земельної ділянки, площею 273,87 кв.м., на якій розташована її 51/100 частина житлового будинку. Свої вимоги мотивували тим, що ними було придбано у спільну часткову власність домоволодіння за адресою: [ADDRESS] по 49 /100 частки за [PERSON] та 51/100 частки за [PERSON] відповідно. Згідно з Генеральним планом міста Миколаєва земельна ділянка вказаного домоволодіння відноситься до території громадської забудови загальноміського центру. При зверненні до ММР з метою отримання земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння, у власність, їм було роз`яснено, що необхідна письмова згода усіх співвласників нерухомого майна на розподіл вказаного домоволодіння. Іншим співвласником домоволодіння є [PERSON] , якому належить на праві приватної власності 1/1 частка житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 24.2 кв.м. Не зважаючи на те, що житлові будинки належать їм та відповідачу на праві спільної власності, із визначенням часток, а також встановлено порядок його користування, земельна ділянка фактично знаходиться у їхньому спільному користуванні. Без визначення меж та розміру їх земельної ділянки, на якій розташовані їхні частки житлового будинку, домоволодіння, якою вони фактично мають право користуватись з метою обслуговування свого житла, вони не можуть реалізувати своє право на безоплатну приватизацію землі, яка знаходиться під їх частиною житлового будинку та яка необхідна їм для обслуговування будинку. Крім того, вони не можуть знайти відповідача з метою отримання від нього згоди з приводу встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 12.09.2017 року відкрито провадження у справі. 09.01.2018 року ухвалою суду призначено підготовче засідання по справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа Миколаївська міська рада, про визначення порядку користування земельною ділянкою, на якій знаходяться житловий будинок та господарські споруди на 28.03.2018 року. 14.05.2018 року ухвалою суду зупинено провадження у справі на час проведення експертизи. 04.09.2018 року ухвалою суду провадження у справі поновлено. 14.11.2018 року представник позивача [PERSON] надав суду уточнену позовну заяву, в якій посилаючись на те, що позивачі бажають отримати земельну ділянку на якій розташовано житловий будинок, господарські будівлі та споруди у власність але для цього слід вказану прибудинкову територію розподілити між ними та відповідачем, просив визначити порядок користування прибудинковою територією за адресою: [ADDRESS] між власниками будинків [NUMBER] та [NUMBER] , надавши у користування [PERSON] та [PERSON] , згідно до схеми поділу, земельну ділянку орієнтованою площею 537 кв.м. для обслуговування будинку, господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] без зміни її цільового призначення. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти заочного порядку розгляду справи. Відповідач до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Судом було ухвалено про проведення заочного розгляду справи на підставі ст.280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у їх сукупності, встановивши всі обставини та відповідні їм правовідносини сторін, суд дійшов переконання про наявність підстав для задоволення позову враховуючи наступне. [PERSON] та [PERSON] було придбано у спільну часткову власність домоволодіння, за адресою: [ADDRESS] по 49/100 за [PERSON] та 51/100 за [PERSON] , що підтверджено договором купівлі-продажу 17/100 часток у праві спільної часткової власності на домоволодіння від 29.07.2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Черніковою О.Є., витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 64871526 від 02.08.2016 року, свідоцтвом на нерухоме майно, виданим Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради від 06.07.2011 року, Витягом про державну реєстрацію прав Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації № 30853502 від 04.08.2011 року, Витягом про державну реєстрацію прав Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації № 31167270 від 02.09.2011 року, Договором дарування від 10.08.2011 року посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Літвінчук А.А., Технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], виданим КП ММБТІ від 08.07.2016 року. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 94634052 від 15.08.2017 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №698 від 15.06.2008 року посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С . А ., належить житловий будинок [NUMBER], розташований за адресою: [ADDRESS] , (частка власності 1/1). Згідно відповіді заступника начальника Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради Нефьодова О.А. від 05.07.2017 року №15-1817, на підставі ст.24 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності", Управління вважає за можливе надання у власність [PERSON] та [PERSON] частини земельної ділянки із території домоволодіння за адресою: [ADDRESS] орієнтовною площею - 537 кв.м. (згідно схеми розподілу) для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Як вбачається з висновку судової земельно-технічної експертизи № 125-052 від 20.08.2018 року на підставі вимірів, виконаних розрахунків, площі земельних ділянок, що знаходяться в користуванні кожного співвласника на день обстеження, складають: [PERSON] та [PERSON] - 537,0 кв.м., зокрема: під будівлями - 179,4 кв.м.; під інд. землею - 357,6 кв.м. [PERSON]. - 32,0 кв.м., зокрема: під будовами - 32,0 кв.м.; під інд. землею - кв.м. Ділянка загального користування між співвласниками - 39,0 кв.м. Фактично співвласники користуються земельними ділянками в домоволодінні на момент дослідження : 1. [PERSON] та [PERSON] - 567,42 кв.м., що на 93,18 кв.м. більше від ідеальної долі - 474,24 кв.м. 2. [PERSON] . - 40,58 кв.м., що на 93,18 кв.м. менше від ідеальної частки - 133,76 кв.м. В судовому засіданні експерт [PERSON] пояснила, що при проведенні судової земельно-технічної експертизи був розроблений один варіант користування земельною ділянкою. Частина нерухомості виділена в окрему адресу [PERSON] без виділу земельної ділянки. При визначенні порядку користування земельною ділянкою є ділянка загального користування. Все інше знаходиться в користуванні у двох співвласників які мають вже частки сьогодні, після виділу частки нерухомості, яка належить [PERSON] , в окрему адресу. Але порядок користування земельною ділянкою визначався по первісним часткам, які були на момент, коли у них утворювалась власність. [PERSON] не надав ніяких документів. По первісним часткам у [PERSON] було у користуванні 78/100 часток, у [PERSON] у користуванні було - 22/100 частки. Згодом частки були змінені, тому що нерухомість [PERSON] була виділена в окрему адресу та [PERSON] вже перерахували за одиницю взявши залишок будинку без врахування 100 %. У [PERSON] у користуванні знаходиться те, що визначено за сформованим порядком. Ніякої частини у [PERSON] під городом немає. Згідно з ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на момент видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування (ч. 2 ст. 120 ЗК України). Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення (пункти 3 та 4 частини другої статті 16 ЦК України). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (абзац другий частини другої статті 16 ЦК України). Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 391 ЦК України). Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частини перша та друга статті 113 ЗК України). Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України). Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (частина перша статті 103 ЗК України). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них (згідно із частиною третьою статті 103 ЗК України). Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі статтею 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частина друга статті 120 ЗК України передбачає виняток із загального правила, встановленого статтею 125 ЗК України, щодо виникнення права власності з моменту «державної реєстрації права». Право на земельну ділянку у набувача будинку, будівлі або споруди виникає «автоматично» з моменту набуття права на будинок, будівлю або споруду незалежно від будь-яких дій набувача щодо оформлення права на земельну ділянку. Таке оформлення може мати місце в подальшому. З матеріалів справи вбачається що державний акт на землю [PERSON] та [PERSON] не видавався. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 21 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов`язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України необхідно виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Разом з тим відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватися до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою). Відтак право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України).

Outcome: approved