Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до Приватного Акціонерного Товариства «Євраз Дніпровський металургійний завод», третя особа Первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Свобода Праці» Публічного Акціонерного Товариства «Євраз Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського» про стягнення невиплаченої зарплати за час простою. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2017 року по справі № 203/2773/16-ц його було поновлено на роботі в Приватному акціонерному товаристві «Євраз Дніпровський металургійний завод», на посаді складача поїздів 5 розряду Східного району служби експлуатації залізничного цеху з 13.05.2016 року. Наказом № 16/Д від 16.01.2017 року, з яким його було ознайомлено 20.01.2017 року, було поновлено на роботі на посаді складача поїздів 5 розряду Східного району служби експлуатації залізничного цеху, наказано пройти медичний огляд, стажування з питань охорони праці, промислової безпеки та приступити до роботи. Після проходження медичного огляду він з'явився для проходження стажування до начальника залізничного цеху, який видав незаконне розпорядження № 120 від 25.01.2017 року, яким передбачено його переведення з посади складача поїздів 5 розряду Східного району служби експлуатації залізничного цеху на посаду складача поїздів 5 розряду Північно-Західного району служби експлуатації залізничного цеху. Від вказаного переведення він відмовився, про що вказав письмово у розпорядженні № 120 від 25.01.2017 року. При ознайомленні з Наказом № 16/Д від 16.01.2017 року позивачем було письмово повідомлено відповідача про те, що позивач є членом виборного профспілкового органу -Виконавчого комітету Первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Свобода Праці» Публічного акціонерного товариства «Євраз Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського». Посада та робоче місце входять до умов трудового договору, тому їх зміна має здійснюватись за попередньою згодою виборного профспілкового органу, у разі членства працівника в ньому. Оскільки відповідач не звертався до третьої особи для отримання попередньої згоди на зміну умов трудового договору, розпорядження № 120 від 25.01.2017 року є незаконним. На підставі вказаного незаконного розпорядження було видано перепустку, яка дозволяє перетинати лише пропускні пункти Північно-Західного району залізничного цеху, який є віддаленим від інших структурних підрозділів та з якого немає проходу в Східний район залізничного цеху. В насідок цього позивач не може потрапити на своє робоче місце для проходження стажування з питань охорони праці, промислової безпеки та приступити до роботи. Своїм незаконним рішеннями та діями відповідач не відновив позивачу колишні умови праці відповідно до рішення суду, що призвело до неможливості виконувати роботу, передбачену трудовим договором. У зв'язку з цим позивач фактично знаходиться у простої не з своєї вини з 25.01.2017 року по теперішній час. Відповідно до Колективного договору відповідача, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку 100% тарифної ставки (окладу). Однак, відповідач не виплачує вказані кошти за час простою. В зв"язку з чим, позивач просив суд, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, стягнути з Приватного Акціонерного Товариства "Євраз Дніпровський металургійний завод" незаконно не нараховану та не виплачену заробітну плату за час простою не з вини працівника у розмірі: 28800 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги з урахуванням уточнень та змін в остаточній редакції підтримав та просив суд їх задовольнити. Під час судового розгляду представник позивача та третьої особи позовні вимоги підтримали, у судових дебатах участі не приймали. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, надала письмові пояснення де вказала, що згідно зі статтею 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, дійсно допускається тільки за згодою працівника, однак, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках передбачених законодавством. У частині другій статті 32 КЗпП України вказано, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я. З урахуванням зазначених норм власник не має права вийти за межі трудового договору і його право на переміщення працівників обмежується умовами трудового договору: в межах цих умов переміщення можливе, поза ним - протизаконне. Таким чином, при переміщенні діє принцип незмінності істотних умов договору, тобто залишаються незмінними всі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади). Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-1178цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Як вбачається зі змісту розпорядження від 25.01.2017 №120 «Про проходження стажування», позивач зобов'язаний був виконувати роботу складача поїздів 5-го розряду в структурному підрозділі залізничного цеху на станції Новопрокатна Північно-Західного району згідно графіком роботи №1а, з тривалістю робочої зміни 12 годин 00 хвилин, у строк до одного календарного місяця, з оплатою по виконаній роботі. Згідно із наказом (розпорядженням) №227/1 від 17.09.2014 про прийняття на роботу позивач був прийнятий на роботу (укладений трудовий договір) з 17.09.2014 в структурний підрозділ - залізничний цех, по професії - складач поїздів 5-го розряду Східного району служби експлуатації, з тривалістю робочої зміни - 12 годин 00 хвилин, по графіку №1а. Наказом від 16.01.2017 №16/Д позивач був поновлений на роботі по професії складача поїздів 5-го розряду Східного району служби експлуатації залізничного цеху. Отже, розпорядженням від 25.01.2017 №120 тимчасово до одного календарного місяця було переміщено позивача на інше робоче місце - складача поїздів 5-го розряду станції «Новопрокатна» Північно-Західного району в одному структурному підрозділі - залізничному цеху (штатний розпис залізничного цеху міститься в матеріалах справи) з оплатою праці згідно зі штатним розписом за 12-годинною робочою зміною. При цьому, вказаним вище розпорядженням не скорочено та не змінено робоче місце позивача і найменування професії позивача, які були обумовлені трудовим договором, укладеним з позивачем. Крім того, про переміщення позивача на інше робоче місце з дотриманням вимог частини другої статті 32 КЗпП України свідчить те, що функціональні обов'язки складача поїздів 5-го розряду станції Новопрокатна Північно-Західного району залізничного цеху (робоча інструкція №РИ (МП)-3300-149-2015) не відрізняються від функціональних обов'язків складача поїздів 5-і розряду Східного району служби експлуатації залізничного цеху (робоча інструкція №РИ (МП)-3300-152-2015), на яку позивач був поновлений на роботі. Отже, з викладеного вище слідує, що умови трудового договору позивача на підставі розпорядження «Про стажування» не змінились, фактично відбулось переміщення позивача на інше робоче місце з дотриманням вимог, передбачених частиною 2 статті 32 КЗпП України (істотні умови трудового договору не змінились). При цьому, закон не передбачає отримання згоди позивача на його переміщень на інше робоче місце. Таким чином, розпорядження начальника залізничного цеху від 25.01.2017 №120 є законним та прийнято з дотриманням вимог трудового законодавства. А отже, таке розпорядження, згідно із ст.139 КЗпП України, є обов'язковим для виконання позивачем. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані сторонами докази, а також матеріали справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Судом встановлено, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2017 року по справі № 203/2773/16-ц позивача було поновлено на роботі в Приватному акціонерному товаристві «Євраз Дніпропетровський металургійний завод», на посаді складача поїздів 5 розряду Східного району служби експлуатації Залізничного цеху з 13.05.2016 року. (том 1 а.с.51-54) Згідно Наказу № 16/Д від 16.01.2017 року, з яким [PERSON] було ознайомлено 20.01.2017 року, поновлено на роботі на посаді складача поїздів 5 розряду Східного району служби експлуатації залізничного цеху, наказано пройти медичний огляд, стажування з питань охорони праці, промислової безпеки та приступити до роботи. (том 1 а.с.4-5). 25.01.2017 року начальником залізничного цеха видано розпорядження № 120 «Про проходження стажування», яким складача поїздів 5 розряду [PERSON] направлено на ст. Новопрокатну, Північно-Східного району. Розпорядження містить посилання на виробничу необхідність та тривалу непрацездатність складача поїздів залізничного цеху [PERSON].(а.с.6-7) Після ознайомлення з розпорядженням № 120 від 25.01.2017 року, позивач письмово повідомив відповідача про те, що він не згоден з переведенням та вимагає надати йому перепустку для проходження на робоче місце, а саме, на Східний маневровий район. Крім того, позивач повідомив відповідача про те, що він є членом виборного профспілкового органу - Виконавчого комітету Первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Свобода Праці» Публічного акціонерного товариства «Євраз Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського», і його посада та робоче місце входять до умов трудового договору, тому їх зміна має здійснюватись за попередньою згодою виборного профспілкового органу, у разі членства працівника в ньому. Згідно матеріалів справи, а саме, актів складених 27.01.2017 року та відеозаписів, позивач декілька разів намагався потрапити на територію підприємства через прохідні: Підземна, Цунтральна, Фасонно-літєйна та Заводоуправління, однак перепустка яка йому була видана на цих прохідних не спрацьовувала. Через неможливість потрапити на Східний маневровий район, позивач звертався з заявами до начальника відділу кадрів та на гарячу лінію Публічного акціонерного товариства «Євраз Дніпропетровський металургійний завод», в яких зазначив, що згідно розпорядження №120 від 25.01.2017 року йому було запропоновано переведення на роботу складача поїздів Північно-Західного маневрового району залізничного цеху, від переведення користуючись своїм правом передбаченим ч.1 ст. 32 КЗпП України він відмовився, через що просив надати йому перепустку на територію підприємства яка надає можливість проходу до його робочого місця у Східному маневровому районі, однак ці його вимоги виконані не були. В наслідок чого позивач стверджує, що він фактично знаходиться у вимушеному простої не з своєї вини з 25.01.2017 року та вимагає стягнення заробітної плати за час простою. Згідно ст.34 КЗпП України, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. Під час судового розгляду, позивач та його представник, в обґрунтування позовних вимог, посилалися на незаконність розпорядження про переведення, оскільки згідно рішення суду, позивача було поновлено на саме посаді складача поїздів Східного району служби експлуатації залізничного цеху, і крім того, переведення відповідно до ч.1 ст.32 КЗпП України допускається лише за згодою працівника, а уразі зміни умов трудового договору лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу. Крім того, зазначили, що і в наказі про прийняття на роботу і в посадовій інструкції та трудовій книжці, посада позивача зазначена як складач поїздів Східного району служби експлуатації залізничного цеху. Однак, норма ст. 32 КЗпП України передбачає, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві в установі, організації або в іншу місцевість хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускаються тільки за згодою працівника, за винятком випадків передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках передбачених законом. У частині 2 ст. 32 КЗпП України зазначається, що не вважається переведення на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я. У постановах Верховного Суду України від 16.12.2015 року та 01.11.2017 року викладена правова позиція щодо переведення працівника, з якої витікає, що власник не має права вийти за межі трудового договору і його право на переміщення працівників обмежується умовами трудового договору і межах цих умов переміщення можливе поза ним протизаконне; при переміщенні діє принцип незмінності істотних умов договору, тобто залишаються незмінними усі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади). Згідно матеріалів справи, а саме, розпорядження про прийняття на роботу №227 від 17.09.2014 року та розпорядження про проходження стажування №120 від 25.01.2017 року суттєві умови трудового договору залишились незмінними. Крім того слід зазначити, що у відповідному розділі Національного класифікатора України «Класифікатор професій» ДК003:2010, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 28 липня 2010 року № 327 міститься чітко визначена посада «складач поїздів». В штатному розписі залізничного цеху також зазначено посаду «складач поїздів» (том 2 а.с. 63-67). Відповідно до п.2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 року в трудовій книжці в графі 3 розділу «Відомості про роботу» як заголовок пишеться повне найменування підприємства, а далі у тієї ж графі конкретизується: «прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії або посади на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у «Класифікаторі професій». Таким чином, зазначення у трудових книжках структурного підрозділу не є частиною найменування посад працівників, а є лише конкретизацією тимчасового закріплення працівників за певним структурним підрозділом підприємства-роботодавця, що здійснюється на виконання Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. Крім того робоча інструкція №РИ (МП)-3300-152-2015 складача поїздів 5-го розряду станції «Прокатна» Східного району служби експлуатації залізничного цеху не відрізняються за своїм змістом та функціональними обов'язками від робочої інструкції №РИ (МП)-3300-149-2015 складача поїздів 5-го розряду станції «Новопрокатна» Північно-Західного району служби експлуатації залізничного цеху (том 1 а.с.70-77) Таким чином, зміст розпорядження від 25.01.2017 року №120 вказує на те, що підприємство здійснило переміщення позивача, що у сенсі положень частини 2 статті 32 КЗпП України не потребує згоди працівника. Позивача переміщено на тому ж підприємстві в тому самому структурному підрозділі у тій самій місцевості у межах спеціальності та кваліфікації, однак на інше робоче місце. Посилання позивача на необхідність його згоди безпідставні, оскільки має місце не переведення відповідно до частини 1 статті 32 КЗпП України, а переміщення, передбачене частиною 2 статті 32 КЗпП України. Суд погоджується з доводами відповідача стосовно того, що у зв'язку з виданням розпорядження від 25.01.17 року №120 на підприємстві не відбулось скорочення кількості посад та чисельності працівників, та не було змінено суттєві умови трудового договору. Тобто, позивача [PERSON]- складача поїздів 5 розряду Східного району служби експлуатації залізничного цеху було переміщено на підставі ч.2 ст.32 КЗпП України з Східного району служби експлуатації залізничного цеху на ту ж саму посаду Північно-Західного району залізничного цеху у межах посади, обумовленої трудовим договором, із збереженням істотних та усіх інших умов праці, що повністю відповідає правовій нормі ч.2 ст.32 КЗпП України, та не потребує згоди працівника та профспілкового органу. Стосовно позовної вимоги про відшкодування заробітної плати за час вимушеного простою слід зазначити наступне. Оцінюючи дії самого працівника, приходжу до висновку, що розпорядження про переміщення було надано позивачу для ознайомлення, що підтверджується його власноруч написаними на тексті розпорядження запереченнями. Тобто позивач був повідомлений про переміщення належним чином, свою незгоду з розпорядженням про переміщення виклав в письмовому вигляді, поставивши до відома адміністрацію про своє не бажання явки на роботу на станцію «Новопрокатна» Північно-Західного району залізничного цеху, та явку у дні відсутності на Східний район служби експлуатації залізничного цеху. Згідно ст.139 КЗпП України - працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці. Виходячи з викладеного позивач свідомо не виконав розпорядження власника (розпорядження про переміщення), а при незгоді з розпорядженням про переміщення мав змогу оспорювати це розпорядження в судовому порядку, одночасно дотримуватися виробничої дисципліни відносно виходів на роботи в робочі зміни на станцію «Новопрокатна» Північно-Західного району залізничного цеху. Натомість позивач обрав спосіб захисту своїх прав такий як невихід на роботу. Згідно з ч.3 ст.64 ГК України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. За приписами ч.2 ст.65 ГК України, власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. Виходячи з вище викладеного, не ґрунтуються на нормах права вимоги позивача про оплату йому заробітної плати за час простою, оскільки, відповідно до вимог ч. 1 ст. 34 КЗпП України простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Наявності такого процесу під час трудових відносинах позивача та відповідача судом не встановлено. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо факту простою позивача. Крім того, як простій можуть бути кваліфіковані лише ті випадки, коли працівник приходить на роботу, але не працює з причин відсутності матеріально-технічного забезпечення виробництва, незабезпечення технологічною документацією, несправності устаткування, простою з інших причин, не пов'язаних з виною працівника. Якщо працівник самовільно не приходить на роботу чи іде з роботи, він не має права вимагати оплати відповідного часу простою з підстав, передбачених ст. 113 КЗпП України. З огляду на вищезазначені положення чинного законодавства, виходячи з характеру спору, а також враховуючи те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до Приватного Акціонерного Товариства «Євраз Дніпровський металургійний завод», про стягнення невиплаченої зарплати за час простою слід відмовити. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, в позові відмовлено, то згідно ст.81,88 ЦПК України судовий збір слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed