Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-29 00:00:00

06.10.2020 [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 26.03.2019 р між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Шкапій В.Я., та договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 09.05.2019 р між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Шкапій В.Я. З позовної заяви вбачається, що квартира [ADDRESS] рішенням суду визнана спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Не припиняючи режиму спільної сумісної власності подружжя, суд визначив ідеальні частки кожного із співвласників без виділення конкретних часток кожному зі співвласників в натурі. Проте, з метою утруднення виконання рішення суду відповідач [PERSON] здійснив відчуження спільного майна - квартири [ADDRESS] , подарувавши її 26.03.2019 р своєму батьку - відповідачу [PERSON] без згоди позивачки. Відповідач [PERSON] , в свою чергу, усвідомлюючи, що квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , 09.05.2019 р подарував її своєму братові [PERSON] без наміру створення правових наслідків, а лише з метою уникнення виконання рішення суду. Тому в позовній заяві [PERSON] просить визнати недійсними договори дарування квартири [ADDRESS] від 26.03.2019 р між [PERSON] та [PERSON] та від 09.05.2019 р між [PERSON] та [PERSON] . Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Маринюк С.О. в судове засідання не з`явилися, а в письмовій заяві до суду просять розглянути справу за їх відсутності. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відзиви на позов не подали; належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи судом, однак в судове засідання не з`явились, а в письмових заявах просять розглянути справу за їх відсутності. Треті особи - приватний нотаріус Славутського міського нотаріального округу Артемова Н.А., приватний нотаріус Славутського міського нотаріального округу Шкапій В.Я. належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи судом, подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Дослідивши позовну заяву та письмові докази, суд встановив. 26 березня 2019 р між [PERSON] та його батьком - [PERSON] укладений договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Шкапій В.Я. та зареєстрований в реєстрі за № 629 (а.с. 110). Підставою для нотаріального посвічення договору дарування квартири від 26.03.2019 р було Свідоцтво про право власності на об`єкт нерухомого майна від 27.11.2012 р, видане [PERSON] про право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 112); витяг про державну реєстрацію права власності [PERSON] на цю квартиру від 29.12.2012 р (а.с. 113); постанова Хмельницького апеляційного суду від 06 листопада 2018 р про скасування рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 червня 2018 р та про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майнак, усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення (а.с. 114-116); довідка, видана ОСББ "Ізяславський" про те, що у квартирі [ADDRESS] зареєстрованих осіб немає (а.с.117); нотаріально посвідчена заява [PERSON] від 26.03.2019 р про те, що у зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах на момент фінансування будівництва квартири він не перебував, а квартира належить йому особисто на праві приватної власності та придбана без участі інших осіб до реєстрації шлюбу (а.с. 118). 26 березня 2019 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.5-6). 09 травня 2019 року відповідач [PERSON] подарував щойно отриману у власність квартиру [ADDRESS] рідному брату - [PERSON] , що стверджується договором дарування квартири від 09 травня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Артемовою Н.А (а.с.133). Однак, рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 червня 2018 р було встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з січня 2012 р по 09.06.2012 р [PERSON] та [PERSON] ; визнано квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; усунені [PERSON] та малолітньому сину [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою шляхом примусового їх вселення (а.с.12-19). Постановою Хмельницького апеляційного суду від 06 листопада 2018 р скасоване рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 червня 2018 р та відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майнак, усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення (а.с. 114-116). Постановою Верховного Суду від 05 серпня 2020 р постанову Хмельницького апеляційного суду від 06 листопада 2018 р скасовано, а рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 червня 2018 р залишене в силі (а.с. 21-28). Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Славутський міськрайонний суд Хмельницької області у рішенні від 20 червня 2018 р встановив, що квартира [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] , незалежно від того, що воно було оформлене на ім`я відповідача [PERSON] . За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. Недотримання такої умови зумовлює визнання правочину недійсним у відповідності до ст. 215 цього ж Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18). Позивач [PERSON] при укладенні оспорюваних договорів не надавала своєї згоди на відчуження спірного майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, як того вимагає частина третя статті 65 СК України. Судом встановлено, що предметом договорів дарування від 26.03.2019 р та від 09.05.2019 р є об`єкт нерухомого майна - квартира [ADDRESS] , а не його частина. Відповідно до ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). Спір щодо права спільної сумісної власності на квартиру між [PERSON] та [PERSON] на час укладення оспорюваних договорів перебував на розгляді суду касаційної інстанції. Докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям [PERSON] у шлюбі, відсутні. Частки подружжя визначені не були, оскільки рішення суду першої інстанції від 20.06.2018 р на той час було скасоване постановою апеляційної інстанції від 06.11.2018 р. В такому разі співвласник [PERSON] не мав права самостійно розпорядитися спільним сумісним майном і своєю часткою у праві спільної сумісної власності, яка не була виділена . Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому. Такий правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі N 430/1281/14-ц (провадження N 61-43510сво18). Таким чином, [PERSON] та [PERSON] були співвласниками спірної квартири, правовий режим права власності - це право спільної власності, що стверджується постановою Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 05.08.2020 р у справі № 682/2493/16-ц (провадження № 61-48605св18), а отже, при відчуженні такого майна потрібна взаємна згода подружжя. Оскільки встановлено, що згоди позивачки не було, оспорювані договори дарування квартири [ADDRESS] слід визнати недійсними в цілому з підстав, передбачених статтями 203, 205, 215 ЦК України, так як вони укладені з порушенням вимог закону, без отримання згоди позивача, яка є співвласником цього майна, і розмір ідеальних часток сторін на час укладення договорів визначений не був. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Статтею 236 ЦК України встановлено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, підставними та обгрунтованими, а договори дарування квартири, укладені 26 березня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] та 09 травня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] слід визнати недійсними. Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви до суду та судового збору за подання до суду заяви про забезпечення позову всього в сумі 1261,20 грн підлягають стягненню з відповідачів в користь позивачки по 420 грн 40 коп з кожного.

Outcome: approved