Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

11 вересня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з цим позовом, в якому просить визнати за ним право власності на спадкове майно за законом, що залишилося після смерті [PERSON], яка померла [INFO] в с.Антонівка Томашпільського району Вінницької області, що складається із земельної ділянки розміром 1,8746 га, що розташована на території Антонівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER], виданий 15 квітня 2008 року відділом земельних ресурсів у Томашпільському районі на підставі рішення Томашпільського районного суду від 15 серпня 2007 року. 26 жовтня 2017 року [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог, а саме просить встановити факт проживання однією сім»єю . Позов обґрунтовано наступним. [INFO] в с.Антонівка Томашпільського району померла [PERSON], з якою проживав в цивільному шлюбі з 2005 року і по день смерті. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно, зокрема, на земельну ділянку в с.Антонівка Томашпільського району Вінницької області. Позивач зазначає, що він є єдиним спадкоємцем майна після смерті [PERSON] З [PERSON] позивач проживав однією сім'єю з 2005 року до дня її смерті, вважає себе спадкоємцем четвертої черги спадкування, тому звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Заяву позивача нотаріусом було прийнято, однак відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, зіславшись на ті ж обставини, що і в позовній заяві, позовні вимоги просить задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, однак сільський голова Антонівської сільської ради подав до суду заяву, в якій просить справу слухати у відсутності представника, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.158 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Згідно ст..1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно ч.1 ст. 259 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту проживання однією сім'єю. Судом встановлено, що [INFO] в с. Антонівка Томашпільського району Вінницької області померла [PERSON] (а.с.5). Як вбачається з довідки виданої виконавчим комітетом Антонівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області про те, що [PERSON] з 2006 року по 2012 рік проживав разом однією сім»єю та вели спільне господарство з [PERSON], яка померла [INFO] (а.с.40). Як вбачається з виписки з погосподарських книг Антонівської сільської ради № 1 за 2006-2010 роки житловий будинок переведено на [PERSON] ( а.с.41). Як вбачається з довідки № 480 від 16 серпня 2017 року виданої виконавчим комітетом Антонівської сільської ради [PERSON] проживав з [PERSON] разом в громадянському шлюбі за адресою: с. Антонівка Томашпільського району Вінницької області ( а.с.7). Отже, викладені у позові твердження [PERSON] знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, зокрема, підтверджені належними та допустимими доказами. Оскільки, судом встановлено та доведено, що [PERSON] проживав однією сім»єю не менш як п»ять років до часу відкриття спадщини з [PERSON], яка померла [INFO] в с. Антонівка Томашпільського району Вінницької області, даний факт підтвердився у судовому засіданні випискою з погосподарських книг, довідками сільської ради, факт проживання однією сім»єю має для заявника юридичне значення і впливатиме на оформлення спадщини, тому заява [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю підлягає задоволенню. До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини. Спадщина відкрилась [INFO] в день смерті спадкодавця [PERSON]. В цей час діяв ЦК України (2003 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім»єю не менш як п»ять років до часу відкриття спадщини спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1-2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що [INFO] в с.Антонівка померла [PERSON] (а.с.5). Як вбачається з довідки № 480 від 16 серпня 2017 року виданої виконавчим комітетом Антонівської сільської ради [PERSON] про те, що після смерті [PERSON], яка померла [INFO] та яка проживала в с. Антонівка Томашпільського району Вінницької області залишилось спадкове майно, яке складається з земельної ділянки, яка розташована на території Антонівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області площею 1,8746 га та надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та належить на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] на підставі рішення Томашпільського районного суду від 15 серпня 2007 року № 2-520. Після смерті гр.[PERSON] спадкоємцем за законом залишився [PERSON], який проживав з нею разом в громадянському шлюбі за адресою: с. Антонівка Томашпільського району Вінницької області. Інших спадкоємців передбачених ст.. 1241 та 1261 ЦК України у спадкодавця немає ( а.с.7). Як вбачається із матеріалів справи, на ім'я [PERSON] було видано 15 квітня 2008 року відділом земельних ресурсів у Томашпільському районі Вінницької області на підставі рішення Томашпільського районного суду від 15 серпня 2007 року державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER] площею 1,8746 га, що розташована на території Антонівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, для ведення сільськогосподарського виробництва (а.с.6). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON], як спадкоємець майна спадкодавця [PERSON] за законом, звертався до державного нотаріуса за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину, однак нотаріусом йому у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено в зв'язку з відсутністю оригінала правовстановлюючого документа на спадкове майно (а.с.20). Згідно вищезазначеного, вбачається висновок про те, що [PERSON] прийняв спадщину, однак не отримав свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Згідно абзацу 3 пункту 23 ПОСТАНОВИ Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини. Як вбачається із відповіді нотаріуса Томашпільської державної нотаріальної контори № 481 від 15 вересня 2017 року на запит суду від 11 вересня 2017 року, спадкова справа після смерті [PERSON] не заведена (а.с.26). Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясовування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] спадкоємець за законом на майно [PERSON], який прийняв спадщину та бажає її переоформити в законному порядку. Отже, позивач [PERSON] набув права та обов'язки спадкодавця [PERSON], тобто спадщина після смерті останньої належить йому, а неможливість отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на належне спадкодавцю майно, не може бути перешкодою у набутті права власності на таке спадкове майно. Оскільки відповідачем визнано позовні вимоги, визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, позовна заява [PERSON] підлягає до задоволення. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч.7 ст. 235 ЦПК України, при ухваленні судом рішення (у справах, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення) судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи, що позивач в позовній заяві не просить стягнути судові витрати з відповідача по справі, суд, за таких обставин, вважає за можливе не стягувати понесені позивачем судові витрати з відповідача, залишивши судові витрати за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved