Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

У травні 2016 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 17.06.2005 року вона працювала на різних посадах в КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» та наказом по підприємству №12 о/с від 09.02.2016 року її було звільнено з займаної посади за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. З отриманої на адвокатський запит інформації у березні 2016 року та після ознайомлення з матеріалами цивільної справи №725/379/15ц у травні 2016 року їй стало відомо, що наказом по підприємству з 01.04.2013 року по 01.10.2014 року для неї та інших працівників аеропорту, крім керівників, було встановлено робочий час в розмірі 50% від місячної норми робочого часу - 87,5 годин, а з 01.10.2014 року для неї введено підсумковий облік робочого часу у відповідності з графіком виходу на роботу із 80 %-ю оплатою заробітної плати до її звільнення включно. Вважає, що всі накази відповідача про встановлення неповного робочого часу, в тому числі наказ №01-04/217 від 30.10.2015 року «Про встановлення особливого неповного робочого часу за листопад 2015 року» до 22.02.2015 року не відповідають положенням галузевої угоди, колективного договору та законодавства про працю, оскільки не доводились до працівників за два місяці до їх прийняття, а також у зв'язку з невідповідністю строку на який може встановлюватися неповний робочий день умовам колективного договору діючого на підприємстві і обмеженням у виплаті доплат і надбавок, які встановлені галузевою угодою і колективним договором. Крім того зазначала, що відповідачем на протязі тривалого періоду виплачувалась їй занижена заробітна плата про отримання якої вона розписувалась у розрахункових відомостях, вважаючи що розписувалась за отримання розрахункових листів, які їй надані не були. Починаючи з наступного дня після звільнення по день звернення з даним позовом до суду позивачем затримано виплату їй заробітної плати в сумі 20394,39 грн., та враховуючи час затримки заробітної плати при звільненні, а саме 84 дні та середньоденної заробітної плати за січень-лютий 2014 року, розмір заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 14266,56 грн. В процесі судового розгляду вказаної справи позивачем було уточнено позовні вимоги та просила визнати незаконними дії КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» щодо зміни істотних умов праці із встановленням неповного робочого часу [PERSON], працюючої на посаді агента з організації обслуговування авіаперевезень (пасажирських) служби організації авіаційних перевезень КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» з 01.04.2015 року по 22.02.2016 року за відповідними наказами; стягнути з відповідача на її користь незаконно занижену та несплачену заробітну плату в якості розрахунку при звільненні в сумі 20394,39 грн. та компенсацію за невчасну виплату в сумі 5923,31 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Вказувала на те, що у 2013 році працівникам аеропорту, в тому числі і їй, було повідомлено в усній формі про зміну істотних умов праці, проте відповідні накази не виносились та з ними працівників у встановленому законом порядку не ознайомлювали. Вважає, що при звільнені з нею не було проведено відповідних розрахунків та відомості про заробітну плату, які подані до пенсійного фонду відповідачем не збігаються з фактично отриманими нею сумами. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, вказуючи на те, що про зміну істотних умов праці позивач була повідомлена належним чином. На протязі встановленого законом часу позивачем накази про зміну істотних умов праці не оскаржувались та вона прийняла нові умови праці, оскільки продовжувала працювати за новим графіком роботи. При звільнені з [PERSON] були проведені усі необхідні розрахунки відповідно до відпрацьованого неї робочого часу. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 17.06.2005 року позивач працювала на різних посадах в КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» та 01.12.2015 року її було призначено на посаду агента з організації обслуговування авіаперевезень (пасажирських) служби організації авіаційних перевезень (а/с 5-6). Відповідно до витягу з наказу №12 о/с від 09.02.2016 року, [PERSON] . було звільнено з роботи з 22.02.2016 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з наданням грошової компенсації за невикористану відпустку в кількості 16 календарних днів (а/с 7). Судом встановлено, що відповідач 29.03.2013 року видав наказ №1.6-50, згідно якого призупинив з 01.04.2013 року виплату працівникам КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» всіх доплат встановлених Галузевою угодою і Колективним договором, здійснювати оплату тільки за посадовий оклад і вислугу років та встановив на квітень 2013 року для заступників директора, начальників відділів та служб КП "Міжнародний аеропорт "Чернівці", робочий час у розмірі 40% від місячної норми робочого часу - 70,0 год.,а для працівників інших категорій робочий час в розмірі 50% від місячної норми робочого часу - 87,5 год., зокрема і для позивача. Головного бухгалтера зобов'язано здійснювати нарахування заробітної плати згідно встановлених посадових окладів за фактично відпрацьований час (а/с 13). В подальшому дія наказу № 1.6-50 від 29.03.2013 року «Про встановлення неповного робочого часу на квітень 2013 року» продовжена по жовтень 2014 року та з 01.01.2014 року норма робочого часу підлягала постійному коригуванню (а/с 14-32). Згідно наказу відповідача №01-04/217 від 30.10.2015 року для позивача введено підсумковий облік робочого часу у відповідності з графіком виходу на роботу із 80%-ю оплатою заробітної плати (а/с 10). Як вбачається зі змісту колективного договору на 2014-2015 роки, схваленого загальними зборами трудового колективу КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці», на роботодавців покладено наступні обов'язки вживати заходів щодо недопущення звільнення працівників з ініціативи власника, перед якими не погашена заборгованість із заробітної плати та інших виплат; за працівниками, які працюють в режимі неповного робочого часу, зберігаються права, пільги та гарантії, передбачені колективними договорами (а/с 32). Також, сторони колективного договору домовились про встановлення мінімальної тарифної ставки (посадовий оклад) робітника першого розряду у розмірі не менш 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Величина тарифних ставок за кожним із розрядів 6-ти розрядної тарифної сітки визначається в діапазоні 1-1,95 (1 р. - 1,0; 2 р. - 1.15; З р. -1.32; 4 p.- 1,51; 5 p.- 1,72; 6 p.-1,95). Відповідно до п. 6.1 Колективного договору сторони домовились узгоджувати з профспілковою стороною будь-які зміни тривалості робочого дня (тижня), режиму праці і відпочинку на підприємстві, в окремих підрозділах, для категорій або окремих працівників та попереджувати працівників про такі зміни за два місяці до їх запровадження (крім екстремальних випадків). У відповідності до вимог ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди», ст.. 18 КЗпП України, умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов'язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України до істотних умов праці віднесено: система та розмір оплати праці, пільги, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад та інші. Зміна істотних умов праці відбувається з дотриманням встановленої процедури їх здійснення і тільки у випадках зміни в організації виробництва та праці. Про зміну істотних умов праці працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Отже, зміна обсягу робочого часу відноситься до істотних умов праці та про їх зміну працівник повідомляється не пізніше ніж за два місяці. При цьому у відповідності до вимог ч. 4 ст. 32 КЗпП України, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З наявних в матеріалах справи копій наказів, відповідно до яких позивачу було змінено істотні умови праці, вбачається, що в них відсутня письмова відмітка позивача про те, що вона письмово ознайомлена з їх змістом, проте про зміну істотних умов праці в цілому на підприємстві було відомо усім працівникам КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці», оскільки такі зміни були суттєвими та відчутними, при цьому позивач в судовому засіданні не заперечувала той факт, що вона працювала меншу кількість часу, а також пояснила, що в усній формі вона була повідомлена про зміну суттєвих умов праці відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України, яка була обумовлена змінами в організації виробництва і праці, що надають керівництву КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» право на встановлення неповного робочого часу. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України зазначені права захищаються судом. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Статтею 233 КЗпП України встановлено тримісячний строк оскарження працівником дій чи бездіяльності, які порушують його трудові права та згідно роз'яснень, які містяться в п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Як було встановлено в судовому засіданні [PERSON] продовжувала працювати на нових умовах праці, а саме: при неповній тривалості робочого часу та заробітній платі згідно відпрацьованого часу, при цьому до суду з позовом про оскарження неправомірних дій відповідача щодо зміни істотних умов праці та скасування відповідних наказів не зверталась, при цьому не надала суду належних та допустимих доказів наявності поважних причин пропуску встановленого законом строку на оскарження вказаних наказів. За таких обставин вимоги позивача щодо визнання незаконними дії Комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Чернівці» щодо зміни істотних умов праці із встановленням неповного робочого часу [PERSON], працюючої на посаді агента з організації обслуговування авіаперевезень (пасажирських) служби організації авіаційних перевезень КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» з 01.04.2013 року по 22.02.2016 року задоволенню не підлягають. Як наслідок не підлягає також задоволенню решта вимог позивача, при цьому варто також зазначити наступне. Так, у відповідності до вимог ст.ст. 1,2 Закону України «Про оплату праці» та ч. 2,3 ст. 56 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків. Оплата праці у випадку неповного робочого часу проводиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників. Як було встановлено в судовому засіданні позивачу була нарахована та виплачена заробітна плата згідно фактично відпрацьованого часу та матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що відповідачем не в повному обсязі було проведено розрахунок з позивачем з підстав на які посилається [PERSON] та відповідно до наданих нею розрахунків. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed