Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ «Альфа Банк» та просила суд визнати недійсним кредитний договір №490069286 від 14.05.2008 року, що украдений між [PERSON] та ЗАТ «Альфа Банк». Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що між [PERSON] та ЗАТ «Альфа Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк») 14.05.2008 року було укладено кредитний договір №490069286, згідно умов якого позивач зобов'язувався надати позивачу кредитні кошти у сумі 15 534,59 доларів США, а позивач забов"язувалась прийняти, належним чином використати і повернути банку кредитні кошти (кредит) у порядку та на умовах зазначених у вказаному договорі. Однак укладений кредитний договір, на думку [PERSON], не відповідає нормам чинного законодавства та порушує права позичальника, як споживача кредитних послуг, що надаються банком, а саме: зобов'язання банком надати кредитні кошти в іноземній валюті, суперечить цивільному законодавству України, яким визначено, що зобов"язання має бути виражене виключно у грошовій одиниці України - гривні. Разом з тим, позивач зазначає, що укладений договір має бути визнаний судом недійсним у зв'язку з неправомірним здійсненням банком операцій в іноземній валюті за відсутності індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції. У судове представник позивача з'явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст. 169 ч. 4, 224-226 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позов залишити без задоволення виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що між ЗАТ «Альфа Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк») та [PERSON] 14.05.2008 року було укладено кредитний договір №490069286, згідно умов якого банк надав позивачу кредит у сумі 15 534,59 дол. США, а позивач у свою чергу зобов"язувалась погасити кредит у термін до 14.05.2015 року та сплатити за його користування проценти у розмірі 14,5% річних (а.с.7-8). Частиною 1 ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. ЗАТ «Альфа Банк» виконав умови згаданого договору та надав [PERSON] у кредит грошові кошти у сумі 15 534,59 дол. США, вказаний факт сторонами не оспорюється. Укладений договір є двостороннім правочином і він укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч.ч.1- 6 ст.203 ЦК України. Згідно ст.203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Приписами, передбаченими ч.1 ст.215 ЦК України, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як на правову підставу задоволення свого позову, [PERSON] посилається на ч.1 ст.227 ЦК України, яка регламентує, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Суд не погоджується з такими доводами [PERSON], з огляду на наступне. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що кредитний договір був підписаний обома сторонами, тобто за правилом ч.1 ст.638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч.2 ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно зі ст.36 «Про Національний банк України» Національний банк встановлює офіційний курс гривні до іноземних валют та оприлюднює його. [PERSON] зазначає, що банк не отримував у НБУ індивідуальної ліцензії на здійснення валютної операції по кредитному договору. Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу жодною зі сторін кредитного договору. Крім того, інформація щодо коливання валюти та щоденного встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют є загальновідомою і позивач, укладаючи договір з відповідачем щодо отримання кредитних коштів в іноземній валюті, передбачала і брала на себе зобов'язання повернути кредитні кошти в цій же валюті. При цьому відповідач, укладаючи договір, розраховував на повернення кредитних коштів так само у визначеній договором валюті. Частиною 1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому вимогу про визнання недійсним генерального договору про надання кредитних послуг необхідно відхилити, та як наслідок залишити без задоволення вимогу про визнання недійсними договорів іпотеки. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed