Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

У жовтні 2014 року ПАТ КБ «Надра» звернулось до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувало на те, що 31.08.2007 року між банком та відповідачем укладено договір [NUMBER], відповідно до умов якого відповідачу відкрито картковий рахунок [NUMBER] типу Visa Gold та встановлено ліміт кредитування в сумі 3000,00 дол. США зі сплатою 19,8 % в місяць. При цьому, [PERSON] належним чином своїх зобов'язань за договором не виконав, внаслідок чого у нього станом на 28.08.2014 року утворилась заборгованість в розмірі 17929,96 грн., яка складається з наступного: 2984,01 дол. США, що еквівалентно 40075,25 грн. відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 28.08.2014 року; 21568,58 грн. - відсотки, пеня та штрафи, що еквівалентно 1606 дол. США. Про наявність вказаної заборгованості та необхідність її погашення відповідач неодноразово повідомлявся банком в усній та в письмовій формі, проте продовжував порушувати свої зобов'язання. На підставі викладеного, посилаючись на норми права, умови укладеного між сторонами договору, просив стягнути з відповідача на користь банку вище вказану заборгованість та судовий збір в сумі 616,44 грн. В судове засідання представник позивача не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з'явились, від представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, в якій також він просив в задоволенні позову відмовити з підстав пропуску позивачем встановленого законом строку позовної давності, оскільки термін дії платіжної картки, виданої відповідачу на виконання умов укладеного між ним та позивачем договору закінчився в 2010 році, останній платіж на виконання умов договору [PERSON] здійснив 29.09.2009 року, а тому трирічний строк позовної давності минув. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Частинами 1, 2 п.1 ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як убачається з матеріалів справи, 31.08.2007 року між банком та відповідачем як фізичною особою укладено договір [NUMBER] на відкриття карткового рахунку та обслуговування кредитної картки, відповідно до умов якого банку відкриває клієнту картковий рахунок та видає кредитну картку терміном на 1 рік за тарифним пакетом «Кредитная карта для частных лиц предпринимателей (малый бизнес)». Кредитний ліміт на картці становить 3000 дол. США (а/с 10). Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності до ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином, підписавши вказаний вище договір, відповідач приєднався до умов визначеного договором тарифного плану використання кредитної картки та між ним та позивачем виникли кредитно-договірні відносини. При цьому, відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Факт отримання відповідачем картки та використання грошових коштів з встановленого договором кредитного ліміту підтверджується відповідною розпискою та щомісячним звітом по рахунку кредитної картки (а/с 4,9). Згідно умов договору клієнт несе відповідальність за повне або часткове невиконання своїх зобов'язань за договором, яким передбачено щомісячну сплату платежів, шляхом сплати штрафів та пені відповідно до умов Тарифного плану, обумовленого в договорі. Судом встановлено, що відповідно до розрахунку заборгованості за вказаним вище договором, відповідач належним чином умов договору не виконав, у зв'язку з чим у нього станом на 28.08.2014 року утворилась заборгованість, яка становить 2984,01 дол. США, що еквівалентно 40075,25 грн. відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 28.08.2014 року; 21568,58 грн. - відсотки, пеня та штрафи, що еквівалентно 1606 дол. США (а/с 7). Разом з тим, представником відповідача подано на адресу суду заяву про застосування до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності. Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Крім того, згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Наведене також узгоджується з правовою позицією, сформованою у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-14цс14, яка відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Зокрема, згідно п. 13.1 укладеного між сторонами договору, договір набирає чинності з моменту підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами всіх зобов'язань за вказаним договором. Таким чином, аналізуючи умови кредитного договору, укладеного між сторонами, а також зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за вказаним кредитним договором установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, й відповідно перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). При цьому, судом встановлено, що зобов'язання за вказаним договором на момент розгляду справи в суді відповідачем не виконанні, за таких обставин договір діє, разом з тим, його умовами передбачено щомісячне погашення відповідачем суми основної заборгованості, нарахованих відсотків та інших платежів передбачених договором, а тому строк позовної давності в даному випадку розраховується саме з моменту настання строку погашення чергового платежу. Крім того, як убачається із розрахунку заборгованості, останній платіж на виконання умов договору відповідачем був здійснений 28.08.2009 року та наступний платіж мав бути здійснений 29.09.2009 року, проте з цього моменту відповідач перестав виконувати свої зобов'язання та банком доказів на спростування вказаного суду не надано (а/с 5,7). Таким чином, позивачу було відомо про порушення його прав з 29.09.2009 року, проте з даним позовом до суду він звернувся лише 30.10.2014 року, тобто з пропуском встановленого 3-річного строку позовної давності. Крім того, варто також зазначити, що відповідно до умов п. 1.1 укладеного між сторонами договору, термін дії виданої позивачем відповідачу картки становить 1 рік та згідно 10.1, 10.2 договору, картка дійсна до останнього місця року (включно) вказаного на ній, при випуску нової картки, картку з простроченим строком дії банк анулює. За умови виконання держателем всіх положень договору, картка автоматично перевипускається, а договір вважається продовженим на наступний строк, якщо держатель не повідомив про бажання розірвати (припинити) договір за 20 календарних днів до дня закінчення строку дії основної картки. Разом з тим, як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 12.11.2014 року за наслідками розгляду справи № 6-167цс14, пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений. Проте, ураховуючи вищевказане, банком не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що після закінчення строку дії договору банк видавав боржнику грошові кошти та нову платіжну картку, а також не надано і боржником доказів належного виконання своїх зобов'язань за договором. Таким чином, судом встановлено, що банком при зверненні до суду із вказаним позовом, передбачений законом строк позовної давності не дотримано та не зважаючи на те, що відповідач не виконував взятих на себе зобов'язань щодо погашення кредиту та після закінчення строку дії картки нова картка для відповідача не перевипускалась, останній платіж на виконання умов договору відповідачем здійснено 28.08.2008 року та з 29.09.2009 року жодного щомісячного платежу відповідачем здійснено не було, однак ПАТ "КБ "Надра" звернулось до суду з позовною заявою про захист свого порушеного права лише 30.10.2014 року, тобто з пропуском установленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності. Так, відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, у зв'язку з пропуском строку позовної давності, оскільки позивач звернувся з позовом до суду про захист свого порушеного права поза межами встановленого законом строку позовної давності. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed