Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

У червні 2016 року позивача [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, свої вимогу мотивувавши тим, що 30 грудня 2006 року між [PERSON] та [PERSON], відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції в місті Києві було зареєстровано шлюб. Відповідно до зазначеної події в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 900. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 01 квітня 2016 року шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано та встановлено, що з січня 2016 року сторони не підтримують сімейно - шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сім'єю. Від шлюбу колишнє подружжя має двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. За час спільного проживання в шлюбі між сторонами було набуто майно, та позивач просить визнати за [PERSON] право власності на 1 / 2 частину квартири [ADDRESS]. В свою чергу, в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі адвокатської угоди № 18 - 05 / 16 від 18 травня 2016 року заявив клопотання про об'єднання цієї справи в одне провадження зі справою № 753 / 17557 / 16 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, яка перебувала в провадженні судді Дарницького районного суду міста Києва Даниленка В. В., відповідно до ухвали суду від 09 грудня 2016 року позовні вимоги об"єднані в одне провадження цивільну справу № 753 / 10906 / 16 ( провадження 2 / 753 / 5535 / 16 ) за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя справи в одне провадження з цивільною справою № 753 / 17557 / 16 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. В судовому засіданні 19 лютого 2018 року представником [PERSON] - [PERSON] було подано заяву про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить Припинити за [PERSON] ( ідентифікаційний номер [NUMBER] ) право власності на автомобіль марки Mercedes - Benz Vito 113 2011 року випуску ( державний номерний знак [NUMBER] ); Визнати за [PERSON] право приватної власності на автомобіль марки Mercedes - Benz Vito 113 2011 року випуску ( державний номерний знак [NUMBER] ); Стягнути з [PERSON] ( ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( ідентифікаційний номер [NUMBER] ) кошти у розмірі 202 080 гривень 00 копійок ( двісті дві тисячі вісімдесят гривень 00 копійок ), що складають половину вартості автомобіля марки Mercedes - Benz Vito 113 2011 року випуску ( державний номерний знак [NUMBER] ); Стягнути [PERSON] ( ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( ідентифікаційний номер [NUMBER]) кошти у розмірі - 185 900 гривень 00 копійок ( сто вісімдесят п'ять тисяч дев'ятсот гривень 00 копійок ), що складають половину вартості автомобіля марки Hyundai Sonata 2012 року випуску ( державний номерний знак [NUMBER] ); Визнати за [PERSON] ( ідентифікаційний номер [NUMBER] ) право приватної власності на 1 / 2 частини офісного приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 10, 60 кв. м., що складає 25 / 100 частини від нежитлових приміщень № 1, № 2, № 3 ( групи приміщень № 15, № 17 ( в літері А ) ) площею 41, 8 кв. м. Визнати за [PERSON] ( ідентифікаційний номер [NUMBER] право приватної власності на 1 / 2 частини офісного приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 10, 60 кв. м., що складає 25 / 100 частини від нежитлових приміщень № 1, № 2, № 3 ( групи приміщень № 15, № 17 ( в літері А ) ) площею 41, 8 кв. м. Визнати за [PERSON] ( ідентифікаційний номер у [NUMBER] ) право приватної власності на 3 / 4 частини квартири [ADDRESS], вартістю 695 391 гривень 00 копійок ( шістсот дев'яносто п'ять тисяч триста дев'яносто одна гривень 00 копійок ); Визнати за [PERSON] ( ідентифікаційний номер [NUMBER] ) право приватної власності на 1 / 4 частини квартири [ADDRESS], вартістю 231 797 гривень 00 копійок ( двісті тридцять одна тисяча сімсот дев'яносто сім грн. 00 копійок ); В судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] просить задовольнити первинний позов в повному обсязі, визнала частково зустрічні позовні вимоги стосовно стягнення коштів за автомобіль в решті заявлених вимог просила відмовити. Представник [PERSON], що діє на підставі довіреності від 01 листопада 2017 року [PERSON] ( а. с. 193 ) просила відмовити в задоволенні первісного позову та повністю задовольнити зустрічні вимоги. Заслухавши пояснення сторін їх представників, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст .ст. 76 - 83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 30 грудня 2006 року між [PERSON] та [PERSON], відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції в місті Києві було зареєстровано шлюб. Відповідно до зазначеної події в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 900. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 01 квітня 2016 року шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано та встановлено, що з січня 2016 року сторони не підтримують сімейно - шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сім'єю. Від шлюбу колишнє подружжя має двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] та [PERSON] у період шлюбу. Відповідно до договору купівлі продажу квартири від 29 листопада 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Старостіною Н. С., вартість квартири складала 927 188 гривень 00 копійок , договір було укладено на ім'я [PERSON], [PERSON] було надано згоду на придбання вказаної квартири ( п. 6 вказаного договору ) [PERSON] здійснив продаж автомобіля Hyundai Sonata 2012 року випуску, приховавши дану обставину від [PERSON] Щодо офісного приміщення за адресою: [ADDRESS]. Офісне приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 10,60 кв. м., що складає 25 / 100 частини від нежитлових приміщень № 1, № 2, № 3 ( групи приміщень № 15, № 17 ( в літері А ) ) площею 41, 8 кв. м. було придбано [PERSON] та [PERSON] у період шлюбу за спільно зароблені кошти. Відповідно до договору купівлі - продажу 25 / 100 частин нежилих приміщень від 19 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О. М., договір було укладено на ім'я [PERSON] за згодою [PERSON] ( п. 7. 3. вказаного договору ) . Стосовно визнання за позивачкою права власності на 1 / 2 частину офісного приміщення, що знаходиться по [ADDRESS], відповідач не заперечує. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об"єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року по справі № 6 - 843цс17. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя » суд, вирішуючи спори між подружжям про майно, повинен встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з"ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що перебуває у третіх осіб. Ст. 69 Сімейного кодексу України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 Сімейного кодексу України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу ) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Оскільки належним чином повідомлений про дату слухання справи відповідач відзиву до суду та доказів на його підтвердження, не надав, враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та не спростовані відповідачем, суд дійшов висновку, що під час шлюбу сторонами набуто у власність квартиру [ADDRESS], автомобіль марки Hyundai Sonata 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]., офісне приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 10, 60 кв. м., що складає 25 / 100 частини від нежитлових приміщень № 1, № 2, № 3 ( групи приміщень № 15, № 17 ( в літері А ) ) площею 41, 8 кв. м, які розділити в порядку поділу майна по 1 / 2 кожному з подружжя. Що стосується вартості автомобіля Хюндай слід зазначити наступне належним, допустимим, достатнім та достовірним доказом вартості автомобіля Хюндай Соната 2012 року випуску може бути лише висновок експерта В матеріалах справи знаходиться копія договору купівлі - продажу транспортного засобу № 0198 / 05 / 8046 / 2016 від 30 березня 2016 року, де зазначена ціна автомобіля, за якою він був відчужений, що становить 149 000 гривень ( а. с. 176, 177 ) Стосовно автомобіля марки Mercedes-Benz Vito 2013 року випуску. Позивачка просить суд припинити її право власності на зазначений автомобіль, визнати за відповідачем право приватної власності на зазначений автомобіль та стягнути з відповідача на користь позивачки кошти у розмірі 202 080 грн., що складають половину вартості автомобіля марки Mercedes - Benz Vito 2013 року випуску. Проте, Позивачкою не враховано вимоги п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11, де зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 Сімейного Кодексу щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя ( одного з них ) до суду з таким позовом ( ст. 11 ЦК України ) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, присудження грошової компенсації на користь Позивачки та виділ на користь відповідача автомобіля можливі лише у випадку, коли Відповідач заявить до суду вимогу про припинення права на частку автомобіля у Позивачки та внесе на депозитний рахунок суду відповідну грошову суму. Позивачка в свою чергу має надати згоду на отримання цієї компенсації. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої 1997 року з усіма її додатками та протоколами: « Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права», право власності є непорушеною норму у сучасних правових державах й її порушити не можна жодним чином, будь-якою фізичною чи юридичною особою, а отже, зазначена норма є гарантією непорушності права власності й попередження свавільного захоплення власності. Вказане повною мірою узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини у справах: « Спорронг і Льоннрот проти Швеції » від 23 вересня 1982 року, « Новоселецький проти України » від 11 березня 2003 року й « Федоренко проти України » від 01 червня 2005 року. Конституція України ( ст. 41 ), ст. 316 - 319, 321 ЦК України передбачають, що власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право приватної власності є непорушним. Оскільки право власності складається з таких його невід'ємних складових як право володіння, користування та розпорядження, то позбавлення особи хоча б одного з них ущемить права власника, які охороняються законом. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial