Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], та [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. В обгрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 29.10.2010 року вона уклала договір дарування житлового будинку з усіма надвірними будівлями розташованого за адресою: [ADDRESS], зі своїм сином [PERSON], який належав їй на праві власності. ЇЇ син, [PERSON], був зареєстрований та фактично мешкав у будинку за адресою: [ADDRESS]. Позивачка ж після укладення договору договору дарування залишилася проживати у своєму будинку. Договір дарування вона укладала з сином, з яким була в добрих стосунках і якому повністю довіряла. З сином у неї була домовленість про те, що вона передає йому свій будинок, в якому продовжуватиме жити, а він догляне її у старості аж до самої смерті. Про те, що така угода оформляється шляхом укладання договору довічного утримання їй та сину не було відомо, та вони щиро вірили, що таким договором є договір дарування. Своє рішення вона вирішила оформити угодою нотаріально, помилково вважаючи, що суть вищезазначених умов буде дотримана у рамках договору дарування, у зв»язку з цим помилково уклала саме договір дарування. [INFO] її син [PERSON], після не тривалої хвороби помер. Після його смерті згадуваний будинок перейшов за правом спадкування до спадкоємців: 1/3 успадкувала дружина сина [PERSON], 1/3 її внук [PERSON], а 1/3 мала б успадкувати вона, але її внук запевним, що буде дотримуватися домовленості, що була у неї з сином - буде доглядати її, а вона доживе у будинку до самої смерті. Тому вона відмовилася від спадщини на користь онука, і він отримав 2/3 спадкового майна. Після отримання частини будинку у спадок її онук переїхали до нього мешкати разом зі своєю співмешканкою, з якою у позивачки стосунки не склалися. Тому під час сварок їй стали натякати, що вона не має права жити в цьому будинку та їй необхідно переїжджати до будинку для людей похилого віку. Позивачка просить визнати договір дарування недійсним, оскільки визнання його таким є єдиним способом захисту її прав, зокрема зберегти єдине житло і не опинитися в безпорадному стані на вулиці. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Представник позивачки [PERSON] також підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнає. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що 29.10.2010 року між позивачкою та її покійним чоловіком був укладений договір дарування, згідно якого [PERSON] подарувала, а її чоловік прийняв у дар будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивачка в момент укладення правочину усвідомлювала умови угоди, діяла добровільно, тому не має підстав визнавати договір дарування недійсним. Вподальшому дійсно між позивачкою, нею та онуком позивачки [PERSON] склалися напружені відносини, але ні вона, ні онук позивачки ніколи не говорили їй, що це не її будинок, не виганяли її з нього. Дійсно сварки траплялися між співмешканкою [PERSON] та позивачкою, але цьому не придавали великого значення, оскільки враховували похилий вік позивачки. Розірвати договір дарування позивачку підмовляє її сусідка [PERSON], яка обіцяє доглянути її, якщо та перепише на неї будинок. [PERSON] просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON]. Адвокат відповідачки [PERSON] вказала, що позивачка добровільно укладала договір дарування. Вважає, що не має підстав для визнання договіру дарування недійсним, тому позовні вимоги позивачки задоволенню не підлягають. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що в 2010 році [PERSON] за своїм бажанням подарувала своєму сину [PERSON] будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В [INFO] син позивачки помер. Спірний будинок за правом спадкування перейшов до спадкоємців: 1/3 успадкувала дружина сина [PERSON], 1/3 внук - [PERSON], а 1/3 мала б успадкувати [PERSON], але вона відмовилася від своєї частини на користь онука. Після отримання частини будинку у спадок, онук разом зі своєю співмешканкою переїхав до нього мешкати. У позивачки з онуком та його співмешканкою, стосунки не склалися. Під час сварок, співмешканка стала натякати, [PERSON], що це не її будинок. Сама позивачка [PERSON] проживала окремо від сім"ї онука, в літній кухні, що знаходиться на одному подвір"ї з будинком онука. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з"явилися причина їх неявки суду невідома, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Суд, заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. В судовому засіданні встановлено, що 29.10.2010 року між позивачкою [PERSON] та її сином [PERSON], був укладений договір дарування будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], договір посвідчений державним нотаріусом Голуб В.М. (а.с.8). Згідно умов договору [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар будинок. [INFO] [PERSON] помер ( а.с.10). З позовної заяви вбачається, що після смерті [PERSON] будинок що знаходиться за адресою: [ADDRESS], перейшов за правом спадкування до спадкоємців: 1/3 успадкувала дружина сина [PERSON], 2/3 її внук [PERSON], так як позивачка [PERSON] відмовилася від спадщини на користь онука. Після отримання будинку у спадок онук позивачки [PERSON] переїхав до нього мешкати разом зі своєю співмешканкою, з якою у позивачки стосунки не склалися. Тому під час сварок, їй стали натякати, що вона не має права жити в цьому будинку та їй необхідно переїжджати до будинку для людей похилого віку. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ст. 717 ЦК України). У відповідності до ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що перед укладенням оспорюваного правочину, її покійний син [PERSON] обіцяв їй утримання та догляд, а тому вона вважала, що укладає саме з ним договір довічного утримання, а не договір дарування. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06 листопада 2009 р., обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Як встановлено судом, позивачка на момент укладання договору дарування була ознайомлена з усіма умовами, наслідками укладання договору дарування. Укладання договору дарування проводилось з ініціативи позивачки, яка розуміла значення прав та обов»язків сторін за цим договором, що являється предметом договору дарування. Протягом всього часу розгляду справи в суді, позивачкою в порушення положень ст. ст. 57-60 ЦПК України не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування вимог про визнання договору дарування недійсним. Суд, оцінюючи належність та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не знайшли своє доведення в судовому засіданні, є необґрунтованими, а тому не можуть бути задоволені.

Outcome: dismissed