Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до до [PERSON], третя особа: Першотравневий РВ УДМС України в Чернівецькій області про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації. Посилалася на те, що їй на праві власності належить квартира №6, що по вул.Руській, 26 м.Чернівці. У 2013 році вона на прохання свого сина [PERSON] надала дозвіл на його реєстрацію у зазначеній квартирі та проживання у ній. Протягом певного часу вони проживали разом у вказаній квартирі, однак відповідач зі своєю дружиною переконали її переїхати проживати до сусідньої квартири №5, що по вул.Руській, 26 м. Чернівці, яка належить на праві власності її доньці. З часом стосунки між ним погіршилися та стали неприязними, оскільки [PERSON] заборонив їй відвідувати власну квартиру, почав вчиняти сварки побутового характеру та перешкоджати їй у користуванні власною квартирою. У звязку з цим вона звернулась до відповідача з проханням звільнити її квартиру та добровільно знятись з реєстрації за вказаною адресою, на що той відмовився. Просила усунути перешкоди у користуванні її власністю шляхом зобовязання Першотравневого районного відділу Управління міграційної служби України в Чернівецькій області скасувати державну реєстрацію відповідача [PERSON], [INFO] за адресою м.Чернівці вул.Руська, 26/6. Позивач у чудовому засіданні позовні вимоги підтримала. Пояснила суду, що відповідач їй погрожує, не дозволяє зайти до квартири навіть за своїми речами. Просила позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні також позов підтримав та підтвердив, викладені в ньому обставини. Просив позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що не заперечує проти проживання матері у спірному житлі та не створює їй перешкод у цьому. Іншого житла у нього не має. Просив відмовити в задоволенні позову. Представники відповідача також заперечували проти задоволенні позову. Вважають, що підстав для зняття з реєстрації відповідача за вказаною адресою не має. Представник третьої особи Першотравневого РВ УДМС України в Чернівецькій області у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що квартира №6, що по вул. Руській, 26 м.Чернівці належить на праві власності [PERSON]. Зазначена обставина підтверджується копією договору дарування від 20.10.2004 року (а.с.5). Згідно ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. [PERSON], [INFO] є сином позивача та був зареєстрований у вказаній квартирі за її згодою 03.12.2010 року. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому особа самостійно обирає спосіб захисту цивільного права. Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права власності своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Як вбачається із змісту позовних вимог, позивач обрала спосіб захисту свого права шляхом зняття з реєстраційного обліку відповідача за адресою м.Чернівці вул.Руська, 26/6. Відповідно до ст. 7 Закону від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, аналізуючи зазначену норму Закону, суд приходить до висновку, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі порушення прав власника він має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із зазначених вище вимог, у даному випадку про позбавлення права користування житловим приміщенням. Вирішуючи питання про зняття відповідача з реєстраційного обліку, суд зауважує, що в даному випадку необхідно встановити наявність підстав для позбавлення останнього права користування спірним жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК). Зазначена правова позиція викладена у висновку Верховного Суду України, що викладений в постанові №6-57цс11 від 16.01.2012 року, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України. Тому вирішенні даного спору суд керується нормами Житлового кодексу України та нормами Цивільного кодексу України, якими врегульовано спірні правовідносини. Так, відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сімї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Аналогічні положення визначені у ст.405 ч.1 ЦК України. Підстави та порядок позбавлення членів сімї власника права користування жилими приміщеннями визначені у ст.157 ЖК України, якою встановлено, що членів сімї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. За змістом ст.116 ЖК України, виселення члена сімї наймача (власника) будинку та інших осіб, які проживають разом із ним, можливо в тому випадку, коли вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Таким чином, законом передбачено декілька підстав, за наявності яких члена сімї власника квартири може бути примусово виселено. В якості підстави для усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку позивач посилалась на порушення правил співжиття відповідачем, що робить неможливим її подальше проживання у квартирі. Як розяснив Пленум Верховного суду України у п.17 постанови №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження тих обставин, що [PERSON] допустив порушення правил співжиття з [PERSON], а так само застосування до відповідача будь-яких заходів попередження або громадського впливу. Крім того, суд вважає, що в даному випадку відсутні підстави для застосування положень ч.2 ст.405 ЦК України, оскільки відповідач постійно проживає в квартирі №6, що по вул.Руській, 26 м.Чернівці Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 57-60 ЦПК України. Положеннями ч.3, ч.4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експерта. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позивач належними та допустимими доказами по справі не довів обґрунтованості заявлених позовних вимог. При цьому, суд зауважує, що у відповідності до статті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини "Кривіцька та Кривіцький проти України" (N 8863/06) від 2 грудня 2010 року Судом було зазначено, що втрата житла є\~найбільш крайньою формою втручання у\~право на\~повагу до\~житла. Втручання держави є\~порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не\~переслідує законну мету, одну чи\~декілька, що\~перелічені у\~пункті 2 статті 8, не\~здійснюється «згідно із\~законом» та\~не\~може розглядатись як\~«необхідне в\~демократичному суспільстві». Крім того, втручання у\~право заявника на\~повагу до\~його житла має бути не\~лише законним, але й\~«необхідним у\~демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із\~переслідуваною законною метою. Міжнародною судовою установою було встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації необґрунтовані та задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed