Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

03.03.2015 року до Волноваського районного суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на ? частину квартири. В своїй позовній заяві позивач вказала, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 14.11.1992 року до 08.05.2013 року. Від спільного життя мають двох неповнолітніх доньок [PERSON] та [PERSON]. Вказувала, що в період шлюбу за рахунок спільних коштів 07.09.1995 року придбана трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS], в якій вона прописана разом із доньками. У зв'язку з тим, що відповідач вважає себе єдиним власником квартири та зареєстрував квартиру на своє ім'я просила визнати за нею право власності на ? частку квартири та стягнути з відповідача судові витрати по справі. 30.03.2015 року позивач уточнила свої позовні вимоги, доповнивши вимогою визнати квартиру [ADDRESS] спільною власністю подружжя. У судовому засіданні позивач [PERSON] наполягала на задоволенні позовних вимог по тих підставах, які викладені в позовній заяві та надала відповідні пояснення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні не визнав, просив з задоволенні позову відмовити, посилаючись, що квартиру придбав на власні кошти, отримані до укладення шлюбу. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, наявні в матеріалах справи докази, надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі-ЦПК України), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. 14.11.1992 року сторони зареєстрували шлюб у Волноваському районному відділі ЗАГСу, актовий запис № 197, який 02.12.2012 рішенням Волноваського районного суду розірвано (а.с.3) та зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Волноваського районного управління юстиції у Донецькій області 08.05.2013 року, актовий запис №20 (а.с.4). Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх доньок - [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO], що вбачається з відповідних свідоцтв про народження серії [NUMBER] та [NUMBER] (а.с.11). З договору купівлі-продажу квартири від 07.09.1995 року вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с.6), що також підтверджено технічним паспортом, виготовленим станом на 24.02.2015 року (а.с.7-9), довідкою характеристикою (а.с.6). Згідно довідки про склад родини №204 від 26.02.2015 року, виданої «Будинкоуправлінням» смт. Донське (а.с.12) в спірній квартирі зареєстровані сторони та їхні діти з 09 жовтня 1995 року. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України, сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається , як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків передбачених статтею 61 цього кодексу. Згідно частини 1 статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно частини 2 статті 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд не враховує посилання відповідача на те, що він придбав квартиру за власні кошти, які заробив до укладення шлюбу з позивачем, оскільки статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд, має виходити з презумпції рівності часток. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що спірна квартира придбана подружжям в період зареєстровано шлюбу, а тому її необхідно визнати спільною сумісною власністю подружжя, поділити спільне майно, визнавши за позивачем та відповідачем право власності за кожним на ? ідеальну частку квартири [ADDRESS]. Відповідно до статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved