Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просила стягнути з [PERSON] на її користь аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], до її повноліття, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня надходження позовної заяви, а також надати [PERSON], [INFO] дозвіл на виготовлення проїзного документа особи, що не досягла 16-річного віку для виїзду за кордон України терміном до досягнення нею 18 річного віку, без згоди батька [PERSON] та надати [PERSON], [INFO], дозвіл на виїзд за межі України у період з 01.07.2015р. по 18.08.2025 року на тимчасове місце проживання за кордоном в країну - Чорногорія, у супроводі матері [PERSON], яка буде забезпечувати проїзд та перебування за кордоном своєї доньки без згоди та супроводу батька [PERSON] В обґрунтування позову посилалась на те, що 25.06.2005р. між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Від цього шлюбу у них є неповнолітня дитина [PERSON] [INFO] Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01.10.2013р. по цивільній справі №2035/7518/13-ц було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], даним рішенням суду м. Харкова було встановлено, що спору щодо проживання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] між батьками не має, дитини буде проживати разом із матірю - [PERSON] Дитина знаходиться на утриманні матері і проживає разом з нею, але з жовтня 2013 року відповідач ніякої допомоги на утримання своєї дитини не надає, всіляко ухиляється від будь-якої своєї майнової участі в її утриманні. Досягнути із відповідачем домовленості про його участь в утриманні дитини не виявляється можливим, у звязку з чим, з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітньої доньки. Крім того, вказувала, що 25 березня 2015 року вона уклала контракт з Товариством з обмеженою відповідальністю "GROUP ES Budva, місцезнаходження Чорногорія, м. Будва, Ядранський шлях бб. Згідно п.п. 1.1, 2.1.- 2.4.,5.1,5.7 Контракту ТОВ "GROUP ES" Budva наймає для управління свого відділу нерухомості [PERSON] на посаду головного менеджера відділу нерухомості. На підставі цього Контракту Працівник призначається на посаду і приступає до своїх обов'язків з "17" серпня 2015. Робота з даного Контракту є основним місцем роботи Працівника з "17" серпня 2015 по "17" серпня 2025. Місцем роботи Працівника є офіс Товариства, розташований за адресою: Чорногорія, місто Будва, Ядранський шлях бб. За виконання передбачених цим Контрактом робіт Товариство виплачує Працівнику щомісяця заробітну плату в розмірі 3000 (три тисячі) євро (посадовий оклад). Працівнику відшкодовуються всі витрати, пов'язані з орендою квартири в Чорногорії для власного проживання та проживання членів сім'ї в період дії контракту. Так, 26.03.2015р. [PERSON] уклала з [PERSON] договір оренди квартири, площею 62 м2, що розташована за адресою Маїнський путь Б/Б, Будва, Чорногорія. З урахуванням зазначеного, [PERSON] разом з донькою [PERSON] переїжджає на тимчасове місце проживання в Чорногорію на роботу за контрактом, де [PERSON] продовжить навчання в приватному закладі міжнародному центрі освіти «Адріатікколедж» в м. Будва. Перебуваючи в Чорногорії з 23.03.2015р. по 29.03.2015р. [PERSON] пройшла співбесіду у зазначеному навчальному закладі та готова до зарахування в 4 клас з 01.09.2015р., що підтверджується відповідною заявою директора зазначеного навчального закладу на перевід. Крім того, 27.12.2014р. [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомості на етапі будівництва, згідно якого, [PERSON] придбала квартиру №6 загальною площею 52,79 м2 та гаражне місце на етапі будівництва в рамках Блока 3 в межах ДУП «Дубовіца 1» на урбаністичній ділянці №8 в м. Будва, що також є підставою для отримання [PERSON] тимчасового виду на проживання в Чорногорії. Крім того, 20.06.2015р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб. Так згідно закордонного паспорту чоловіка позивача - [PERSON], [PERSON] має тимчасовий дозвіл на проживання в Чорногорії для здійснення господарської діяльності. Таким чином, вважає, що оскільки її чоловік [PERSON] має тимчасове право на проживання в Чорногорії, то і вона, як дружина, [PERSON] також має право на отримання тимчасового виду для проживання в Чорногорії на підставі воззєднання сімї, а також на підставі наявності нерухомого майна та трудової діяльності. Таким чином вважає, що умови подальшого тимчасового проживання за кордоном [PERSON] з урахуванням особистих побажань дитини, а також умов контракту, сприятливі для її виховання і матеріального утримання, донька буде мати належні умови для проживання, матеріального забезпечення, навчання, виховання, оздоровлення, відпочинку тощо. Але відповідач заперечує проти виїзду доньки разом з матірю на тимчасове місце проживання в Чорногорію без пояснення причин та не надає дозвіл на виїзд за кордон [PERSON], а також відмовляється від нотаріального посвідчення клопотання про оформлення проїзних документів дитини для виїзду за кордон без поважних на те причин. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив визначити місце проживання [PERSON], [INFO] з батьком [PERSON], [INFO] В обґрунтування зустрічного позову посилався на те, що ще в процесі розірвання шлюбу він та [PERSON] уклали мирову угоду від 28 серпня 2013 року відповідно до п.8 якої вони домовились, що [PERSON] зобов'язалася не чинити будь яких перешкод у його спілкуванні з їх донькою Гуйвiною Фєліциєю, [INFO], у тому числі систематичних побачень, можливості спільного відпочинку, відвідування дитиною місця проживання батька, тощо. Також, п.9 мирової угоди від 28.08.2013 року сторони домовились, що їх спільна донька Фєліция буде проживати з понеділка по п'ятницю з [PERSON] за її місцем проживання, з пятниці по понеділок з [PERSON] При цьому, [PERSON] зобов'язався забирати доньку зі школи кожну п'ятницю після закінчення уроків та привозити її до школи зранку кожного понеділка. Місце проживання [PERSON] Фєлiциї в період канікул буде визначатись за попередньою домовленістю сторін, з обов'язковим врахуванням особистого бажання доньки. Пунктом 10 цієї ж мирової угоди визначено, що [PERSON] зобов'язується своєчасно забезпечувати доньку продуктами харчування, одягом та всім необхідним для забезпечення навчання та виховання доньки. Пунктами 22 та 23 передбачено, що одностороння відмова від виконання угоди не допускається i зміни та доповнення можуть бути внесені тільки за спільною згодою сторін. Так, 11 грудня 2013 року в зв'язку із зміною місця проживання [PERSON] сторони внесли зміни до мирової угоди від 28.08.2013 року, які закріпили пунктом 5 i.8 i виклали в такій редакції: «сторони домовились, що жодна із сторін не буде чинити будь яких перешкод в спілкуванні протилежної сторони з їх спільною донькою Гуйвiною Фєліциєю у тому числі систематичних побачень, можливості спільного відпочинку, відвідуванні дитиною як місця проживання Гуйвiна О.В., так i місця проживання [PERSON] за особистим бажанням доньки. При цьому особисте бажання доньки є першочерговим фактором при визначенні місця знаходження дитини. Пунктом 6 змін та доповнень до мирової угоди від 28.08.2013 року внесено зміни до п.9, яким визначено, що донька Гуйвiна Фєліция буде проживати з понеділка по четвер із матірю [PERSON] за її місцем проживання, а з четверга по неділю включно із батьком - [PERSON] При цьому [PERSON] зобов'язався привозити доньку кожного понеділка та у четвер забирати її зі школи, а [PERSON] в свою чергу зобов'язалась кожного понеділка забирати доньку зі школи, а кожного четверга привозити її до школи. Кожна зі сторін зобов'язалась забезпечувати навчальний та виховний процес в повному обсязі, проживання доньки в період канікул визначається за домовленістю сторін з урахуванням бажання дівчинки. Сторони визнали, що у будь якому випадку інтереси доньки та забезпечення її нормального навчання та виховання є найвищою цінністю та першочерговим обов'язком батьків. В період з 28.08.2013 року по березень 2015 року досягнуті домовленості сторонами виконувались. В зв'язку з тим, що у доньки знизилася успішність в навчанні та змінився розпорядок тижня, 18 березня 2015 року Сторони знову внесли зміни до п.9 мирової угоди від 28.08.2013 року, де визначили, що донька з понеділка по п'ятницю буде проживати з [PERSON], а з пятниці по неділю включно з батьком [PERSON] Кожна із сторін зобов'язалась забезпечувати навчальний та виховний процес, а також у разі неможливості однією із сторін виконання угоди, ця сторона зобов'язалася завчасно за 3 дні попередити іншу сторону про наявність перешкод для виконання свого обов'язку за цією угодою відносно доньки, а у разі порушення строку попередження, кожна із сторін несе особисту відповідальність за негативні наслідки та зобов'язується самостійно забезпечити виконання даного пункту. Крім того, сторони домовились, що час перегляду телевізору донькою має бути кожний день не більше 30 хвилин перед сном; батьки [PERSON] та [PERSON] зобов'язались допомагати виконувати доньці домашні завдання, перевіряти якість виконання; напередодні навчального дня перевіряти наявність підручників та зошитів, необхідних на наступний день; привозити доньку до школи завчасно за 10 хвилин до початку занять; перевіряти усвідомлення дівчинкою вивченого напередодні матеріалу; забезпечити обмеження користування телефоном та планшетом під час дороги до школи, а в цілому обмежити користування ними до 30 хвилин в день. Також, сторони домовились, що з понеділка по суботу вони зобовязанні контролювати здійснення наступних завдань донькою: читання книги протягом 30 хвилин та переказування тексту; заняття гімнастикою протягом 30 хвилин; переписування по 2 речення російською та українською мовами; перевірка домашнього завдання; підведення підсумків пройденого шляхом проведення бесіди; відхід до сну о 21-00 годині. Неділю сторони визначили вихідним днем. Одночасно, [PERSON] та [PERSON] дійшли згоди, що донька Гуйвiна Ф. за її особистим бажанням буде відвідувати спортивні секції, гуртки та інше, які направлені на духовний, фізичний та моральний розвиток дитини; батьки в свою чергу мають контролювати перелік відвідуваних донькою інтернет-сайтів; забезпечувати періодичне відвідування психолога, при цьому [PERSON] взяв на себе обов'язок оплати та забезпечення спортивним спорядженням для занять доньки великим тенісом, а також оплату занять з психологом. Зважаючи на ті обставини, що [PERSON] як за час шлюбу, так i після розлучення не має місця роботи, [PERSON] взяв на себе всі обов'язки по матеріальному забезпеченню доньки, про що було зазначено в мировій угоді між сторонами від 28.08.2013 року та змін до неї від 11.12.2013 року i від 13.03.2015 року. З наведеного вбачається, що батьки дитини досягли домовленості між собою щодо обєму їх прав та обовязків по вихованню та утриманню доньки, виконували їх нарівні, оскільки жодна із сторін питань щодо невиконання мирової угоди до теперішнього часу не ставила. Також зазначив, що з самих позовних вимог [PERSON] вбачається, що вона має намір вивезти доньку на постійне місце проживання до досягнення нею повноліття до країни Чорногорія та унеможливити спілкування доньки з батьком. Вважає, що такий виїзд доньки за межі України на 10 років до країни Чорногорія буде порушувати її права на спілкування з батьком, право на належне батьківське виховання рівно як і порушувати права [PERSON] на виховання доньки та спілкування з нею. Також зазначив, що у червні 2014 року донька разом з [PERSON] перебувала на базі відпочинку у с. Старий Салтів, який організував та оплатив [PERSON]. З липня 2014 року по 11 серпня 2014 року донька проживала разом з ним, а з 11 серпня 2014 року по 25 серпня 2014 року [PERSON] разом з донькою відпочивали у санаторії в м. Трускавець. [PERSON] весь цей час перебувала на відпочинку за межами України. Осінні канікули [PERSON] разом з донькою провів в країні Єгипет. У грудні 2014 року дівчинка хворіла та проживала разом з батьком, який займався її лікуванням під наглядом лікаря. Новий 2015 рік та всі новорічні свята донька зустрічала разом з батьком, так як [PERSON] в цей період перебувала за межами України. Вищевикладене свідчить про те, що батько належним чином виконував свої обов'язки по вихованню та утриманню доньки, а [PERSON] на довгий термін залишала проживати доньку з батьком, так як вважала це нормальним i допустимим. Позивач [PERSON] заперечує проти виїзду доньки за кордон на 10 років ще і з тих підстав, що само по собі підписання контракту не є гарантією працевлаштування і отримання відповідної роботи, а також гарантією того, що [PERSON], яка ніколи не працювала, буде належним чином виконувати свої трудові обовязки i не буде звільнена з роботи через місяць. Зважаючи на ті обставини, що [PERSON] тимчасово змінює місце проживання та переїздить до країни Чорногорія, де не має постійного місця проживання, не має тісних соціальних звязків в цій країні, не одружена, не має ніякого досвіду роботи, вважає що місцем проживання дитини слід визначити за місцем проживання батька. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, проти зустрічного позову заперечував та зазначив, що [PERSON] фактично вже створені сприятливі умови для виховання і матеріального утримання доньки, при цьому донька буде проживати в повній сімї, в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості, мати належні умови для проживання, навчання, виховання, оздоровлення, відпочинку тощо. Твердження [PERSON] про те, що [PERSON] начебто не має тісних соціальних звязків в цій країні, не одружена, не має ніякого досвіду роботи є лише припущеннями [PERSON] При цьому [PERSON] надала беззаперечні докази того, що вона одружена і її чоловік має тимчасовий вид на проживання в Чорногорії, оскільки здійснює господарську діяльність в даній країні, тобто має тісні соціальні звязки, [PERSON] буде мати високооплачуване довгострокове місце роботи, вже має місце для проживання та фактично вже придбала квартиру у власність. При цьому [PERSON], яка виїжджає до місця проживання свого чоловіка [PERSON], із за особистих амбіцій [PERSON] не повинна проживати окремо на великій відстані від свого чоловіка [PERSON], який тимчасово проживає в Чорногорії та відмовлятись від високооплачуваної роботи, під час якої буде суттєво покрашений матеріальний стан родини, і насамперед створенні найкращі умови для навчання та виховання доньки. Тобто виїзд на тимчасове місце проживання до Чорногорії [PERSON] разом з донькою робиться саме в інтересах дитини, яка буде проживати в повній сімї, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. При цьому [PERSON] не зазначає жодних виняткових обставин, за яких дитини повинна бути розлучена з матірю, а сам по собі виїзд матері на тимчасове місце проживання до свого чоловіка, який проживає та працює в іншій державі, не являється такою винятковою обставиною. Таким чином, вважає, що посилання Гуйвiна О.В. щодо обмеження його прав та обовязків у вихованні доньки є необґрунтованими та є припущеннями, адже виїзд малолітньої доньки за кордон не є обмеженням або перешкодою у виконанні своїх обовязків щодо виховання дитини, оскільки при бажанні батька спілкуватися з донькою не буде ніяких перешкод, так як існує телефон, інтернет, листування, [PERSON] у будь який час зможе приїхати до доньки, відпочивати разом під час канікул, вихідних днів тощо. Таким чином, оскільки надання дозволу на виїзд малолітньої доньки за межі України на тимчасове місце проживання, на час проживання разом зі своїм чоловіком [PERSON], а також на час роботи матері [PERSON] за трудовим контрактом, не буде суперечити інтересам дитини, а навпаки буде сприяти найкращому вихованню, матеріальному забезпеченню та оздоровленню дитини, оскільки Чорногорія знаходиться на берегу Адріатичного моря, а також враховуючи те, що відсутні будь які виняткові обставини за яких дитини повинна бути розлучена з матірю [PERSON], вважає, що зустрічний позов [PERSON] є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Крім того, зазначив, що оскільки двосторонній міжнародний договір між СССР та Югославією про правову допомогу по цивільним, сімейним та кримінальним справам від 24.02.1962р. є чинним у двосторонніх відносинах між Україною та Чорногорією, та застосовується Україною в порядку правонаступництва, то документи, які на території Чорногорії розглядаються як офіційні документи, користуються і на території України доказовою силою офіційних документів без легалізації, а тому документи, які були видані в Чорногорії та засвідчені підписом та офіційною печаткою та надаються [PERSON] у якості письмових доказів у даній цивільній справі, не потребують додаткової легалізації та проставляння апостилю. Крім того, представник [PERSON] [PERSON] визнав, що [PERSON] являється хорошим батьком і нарівні з матірю [PERSON] приймає участь у вихованні та матеріальному забезпеченні доньки, але лише під час перебування доньки з [PERSON], при цьому ніяких аліментів [PERSON] від [PERSON] ані будь яких інших осіб з моменту розлучення не отримувала. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали зустрічний позов, просили його задовольнити, проти первісного позову заперечували в повному обсязі. При цьому зазначили, що в даному випадку винятковою обставиною для визначення місця проживання з батьком є виїзд матері [PERSON] на тимчасове місце проживання в Чорногорію, а тому дитини повинна залишитись з батьком, де у неї є своя кімната, друзі та усталений спосіб життя. Також вказали, що з огляду на норми законодавства країни Чорногорія, а саме статті 1,37,40,42,45,61,64-67,70,73,76 Закону Чорногорії «Про іноземців», жодний контракт в цій країні не може бути підписаний на 10 років з іноземцем, в той час як законодавство цієї країни дозволяє іноземцю отримати дозвіл на проживання тільки протягом одного року, а отже контракт укладений ТОВ «GROUP ES» від 25 березня 2015р. строком до 17.08.2015р. є недопустимим доказом і суперечить законам країни, в якій він нібито укладений і наданий суду [PERSON] тільки з метою вивезти неповнолітню доньку за межі України. Представник третьої особи Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради проти задоволення первісного позову заперечувала, зустрічний позов підтримала та просила задовольнити. Суд, заслухавши думку сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 25.06.2005р. між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб в Жовтневому відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис №157. Від цього шлюбу у них є неповнолітня дитина [PERSON], [INFO] Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01.10.2013р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Даним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01.10.2013р. було встановлено, що спору щодо проживання неповнолітньої дитини [PERSON] 01.09.2005 р. н. між сторонами не має, дитина буде проживати разом з [PERSON] Відповідно до ч.ч.1,3 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, оскільки рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01.10.2013р. встановлено, дитина [PERSON] буде проживати разом з [PERSON], що було визнано [PERSON] в судовому засіданні, судом достовірно встановлено, що місце проживання [PERSON] Фєлiциї Олексіївни, [INFO] за домовленістю сторін було визначено з матірю [PERSON] Статтею\~ст. 51 Конституції України\~гарантовано, а\~ст. 180 СК України\~передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог\~ст. 182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених\~ст. 184 цього Кодексу. Згідно з ч. 1\~ст. 183 СК України\~частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 17\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року\~\~№ 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у\~ч. 2\~ст. 182 СК України. Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, враховуючи матеріальне становище дитини, яка є малолітньою, проживає разом з матір'ю, матеріальний стан відповідача, який зобов'язаний утримувати дитину, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу [PERSON], на утримання неповнолітньої дитини, доньки [PERSON] Фєлiциї Олексіївни, [INFO], до її повноліття, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня надходження позовної заяви підлягають задоволенню. Суд критично відноситься до показань свідка [PERSON], який повідомив, що починаючи з 2013 року і по кінець квітня 2015 року він передавав [PERSON] грошові кошти у розмірі 1000 грн. і більше, які передавались йому директором ТОВ «Автомобілі-Харків» [PERSON] для передачі [PERSON], оскільки [PERSON] працює на підприємстві, директором якого являється [PERSON], та є залежним від останнього. Позовні вимоги про стягнення аліментів за минулий час не заявлені, а тому твердження [PERSON] про те, що він кожного місяця передавав через свого механіка [PERSON] аліменти у розмірі 1000 грн., будь яким чином не впливає на його обовязок щодо утримання дитини в майбутньому. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. [PERSON] не надав письмових доказів щодо сплати аліментів на утримання доньки, а показання свідка [PERSON] не є належним доказом сплати аліментів, адже передача грошових коштів не може підтверджуватись показаннями свідків. Щодо надання [PERSON], [INFO] дозволу на виготовлення проїзного документа, а також дозволу на виїзд за межі України у період з 01.07.2015р. по 18.08.2025 року на тимчасове місце проживання за кордоном в країну - Чорногорія, у супроводі матері [PERSON], яка буде забезпечувати проїзд та перебування за кордоном своєї доньки без згоди та супроводу батька [PERSON], суд зазначає наступне. Звертаючись до суду з позовом про надання дозволу на виготовлення проїзного документа, а також дозволу на виїзд за межі України на тимчасове місце проживання неповнолітньої доньки [PERSON], [PERSON] зазначила, що батько дитини [PERSON] безпідставно та без будь яких поважних причин не дає згоди на виїзд доньки. При цьому зазначає, що умови подальшого проживання за кордоном сприятливі для виховання доньки, її матеріального утримання, надала достатні докази того, що донька має та буде мати належні умови проживання, матеріального забезпечення, навчання, виховання, тощо. Відповідно до\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обовязках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України зазначає, що здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обовязки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетне та принципове значення мають саме інтереси дитини вони повинні бути непорушеними в незалежності від стосунків батьків між собою. З урахуванням зазначеного суд вважає, що при вирішенні питання надання дозволу на виїзд неповнолітнього за кордон, необхідно керуватися правилами для визначення місця проживання неповнолітнього з одним із батьків. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Так судом встановлено, що 20.06.2015р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Шлюб було зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, про що 20.06.2015р. складено відповідний актовий запис №973. Згідно закордонного паспорту [PERSON], серія АК №768575, він має право на тимчасове проживання в Чорногорії з 17.11.2014р. по 17.11.2015р. для здійснення господарської діяльності. Відповідно до виписки з єдиного реєстру юридичних осіб податкового управління Чорногорії від 24.02.2014р., що була 08.06.2015р. переведена з чорногорського на російську мову судовим перекладачем [PERSON], [PERSON] є засновником та виконавчим директором ТОВ "GROUP ES м. Будва. Таким чином, судом достовірно встановлено, що чоловік [PERSON] [PERSON] на законній підставі тимчасово проживає в Чорногорії, де він здійснює господарську діяльність. Відповідно до ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Так відповідно до письмових пояснень [PERSON] [INFO], які були надані на імя начальника Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради від 01.07.2015 року, та які були написані в присутності головного спеціаліста управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради [PERSON], дитина просить не розлучати її з матірю та надати їй дозвіл поїхати в Чорногорію разом з її мамою, де вона буде жити та навчатися. Таким чином, оскільки станом на 01.07.2015р. дитина [PERSON] майже досягла 10 річного віку, а саме 9 років та 10 місяців, а також враховуючи, що дані пояснення були написані в присутності спеціаліста головного спеціаліста управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради [PERSON], у суду не має сумнівів щодо достовірності зазначеної особистої думки дитини. 28.03.2015р. [PERSON] перебуваючи в Чорногорії разом з донькою [PERSON] звернулася до директора приватного закладу міжнародний освітній центр «Адріатікколедж» в м. Будва, який здійснює свою діяльність на підставі ліцензії UPI №07-1218 Міністерства освіти Чорногорії, з заявою про зарахування доньки [PERSON] [INFO] до 4 класу вказаного навчального закладу з 01.09.2015р. на 2015/2016 рік. Згідно заяви директора ПЗ МОЦ «Адріатікколедж» від 28.03.2015р. на перевід на імя директора Харківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №50, у звязку з тим, що відкрився набір дітей для навчання в 2015/2016 начальному році у ПЗ МОЦ «Адріатікколедж» учениця 3-го класу [PERSON] Фєліция, [INFO] пройшла співбесіду та готова до зарахування в 4-й клас вказаного навчального закладу з 01.09.2015р. 25 березня 2015 року [PERSON] уклала контракт з Товариством з обмеженою відповідальністю "GROUP ES Budva, місцезнаходження Чорногорія, м. Будва, Ядранський шлях бб. Згідно п.п. 1.1, 2.1.- 2.4.,5.1,5.7 Контракту Товариство з обмеженою відповідальністю "GROUP ES" Budva наймає для управління свого відділу нерухомості [PERSON] на посаду головного менеджера відділу нерухомості. На підставі цього Контракту Працівник призначається на посаду і приступає до своїх обов'язків з "17" серпня 2015. Робота з даного Контракту є основним місцем роботи Працівника з "17" серпня 2015 по "17" серпня 2025. Місцем роботи Працівника є офіс Товариства, розташований за адресою: Чорногорія, місто Будва, Ядранський шлях бб. За виконання передбачених цим Контрактом робіт Товариство виплачує Працівнику щомісяця заробітну плату в розмірі 3000 (три тисячі) євро (посадовий оклад). Працівнику відшкодовуються всі витрати, пов'язані з орендою квартири в Чорногорії для власного проживання та проживання членів сім'ї в період дії контракту. 26.03.2015р. [PERSON] уклала з [PERSON] договір оренди квартири, площею 62 м2, що розташована за адресою Маїнський путь Б/Б, Будва, Чорногорія. Згідно даного договору строк оренди складає з 17.08.2015р. по 17.08.2025р. з оплатою 350 євро на місяць. Згідно договору купівлі-продажу нерухомості на етапі будівництва УЗЗ №1217/2014 від 27.12.2014р., що 02.06.2015р. було переведено з чорногорської на російську мову судовим перекладачем російської мови [PERSON], яка була призначена рішенням Міністерства юстиції Чорногорії №03-5214/04 від 2212.2004р., [PERSON] придбала незареєстроване право власності на нерухомість квартиру та гаражне місце на етапі будівництва в обєкті, який Продавець будує, згідно дозволу на будівництво, виданого Департаментом по територіальному плануванню та сталому розвитку муніципалітету Будва під номер 06-02-У-994/226 від 19.02.2014р. на урбаністичній ділянці №8, в рамках блоку З в межах ДУП «Дубовіца 1», який складається з кадастрової ділянки 1772/9 КО Будва. квартиру №6 на партерному поверху (Р) загальною площею 52,79 кв.м. та гаражне місце Р2 на цокольному поверсі. Згідно даного договору Продавець зобовязується зареєструвати обєкт та забезпечити реєстрацію покупця не пізніше 15.09.2015р., а також забезпечити дозвіл на експлуатацію не пізніше 30.11.2015р. У відповідності до\~ст. 9 Конституції України \~та\~ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України»\~чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства; якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. Відповідно до статті 13 Закону України "Про міжнародне приватне право" документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України Відповідно до частини другої статті 3 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (Гаазька конвенція), дотримання процедури проставлення апостилю не може вимагатися державами-учасницями Конвенції, якщо існують угоди між двома або декількома державами, які відміняють або спрощують дану процедуру або звільняють сам документ від легалізації. 24.02.1962р. між Союзом Радянських Соціалістичних Республік та Федеративною Народною Республікою Югославією було укладено Договір про правову допомогу по цивільним, сімейним та кримінальним справам. Даний договір є чинним у двосторонніх відносинах між Україною та Чорногорією у порядку правонаступництва. Чинність цього Договору було підтверджено українською та чорногорською сторонами шляхом обміну нотами (нота МЗС України №640/36-011-2808 від 02.07.2007р.) Відповідно до ст.15 зазначеного Договору документи, які на території однієї з Договірних Сторін були видані або засвідчені компетентним органом і засвідчені підписом і офіційною печаткою, приймаються на території іншої Договірної Сторони без легалізації. Документи, які на території однієї Договірної Сторони розглядаються як офіційні документи, користуються і на території іншої Договірної Сторони доказовою силою офіційних документів. Таким чином, з урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що вищезазначені письмові докази, що були видані в Чорногорії та засвідчені підписами та офіційними печатками користуються на території України доказовою силою офіційних документів. При цьому суд зазначає, що [PERSON] не надав доказів, які б спростовували дійсність вищезазначених офіційних документів, які були видані в Чорногорії. Твердження відповідача та його представника щодо незаконності та невідповідності контракту, укладеного між ТОВ "GROUP ES" Budva та [PERSON], нормам закону Чорногорії «Про іноземців» є необґрунтованими з наступних підстав. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справи «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» від 19.12.2014\~ № 13 чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України у формі ратифікації, та договори, які не потребують ратифікації й затверджені у формі указу Президента України або постанови Кабінету Міністрів України, є частиною національного законодавства України (частина перша\~статті 9 Конституції України, частина перша статті 3, стаття 12, стаття 19 Закону\~№ 1906-IV). У зв'язку із цим суди при застосуванні міжнародних договорів України під час здійснення правосуддя мають враховувати, що частиною національного законодавства слід розглядати не тільки ратифіковані Верховною Радою України міжнародні договори України, а й ті міжнародні договори, згоду на обов'язковість яких надано в інших формах, погоджених сторонами, наприклад, шляхом "підписання", "прийняття", "затвердження" і "приєднання", за допомогою яких держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов'язковість для неї договору (підпункт b пункту 1 статті 2 Віденської конвенції,\~стаття 8\~Закону № 1906-IV). Таким чином, оскільки закон Чорногорії «Про іноземців» не являється частиною національного законодавства України, то суд приходить до висновку, що даний закон не може бути застосований при здійсненні правосуддя на території України Відповідно до ч.1 ст.16 ЗУ «Про охорону дитинства» дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. З урахуванням зазначеного, враховуючи, що чоловік [PERSON] [PERSON] який є засновником та виконавчим директором ТОВ "GROUP ES м. Будва має право на тимчасове проживання в Чорногорії для здійснення господарської діяльності, а [PERSON] відїжджає до місця проживання свого чоловіка в Чорногорію, де має місце роботи, має місце для проживання, уклала договір купівлі-продажу нерухомості на етапі будівництва, а донька [PERSON] Фєліция вже прийнята до начального закладу Чорногорії, що підтверджується письмовими доказами, суд приходить до висновку, що виїзд неповнолітньої [PERSON], [INFO] за кордон та проживання разом з матірю [PERSON] в Чорногорії в повній сімї, не буде суперечити інтересам дитини. Рівність прав і обов'язків батьків стосовно дітей має дотримуватися незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи ні. Одне з питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини - реалізація права дитини на свободу пересування. В Сімейному Кодексі України це питання не регламентується. Відповідно до ст.8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Конституцією України від 28 червня 1996 року, а саме статтею 33, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, у відповідності до ч.2 ст. 313 ЦК України, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до частини другої статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", оформлення проїзного документа дитини може провадиться за відсутності згоди одного з батьків на підставі рішення суду. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлені обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлюється певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Таким чином, з врахуванням того, що [PERSON] є неповнолітньою, а не надання її батьком [PERSON] дозволу на оформлення проїзного документа дитини є обмеженням [PERSON] щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, оскільки взагалі унеможливлює такий виїзд, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині надання дозволу [PERSON], 01.09.2005р. на виготовлення проїзного документа особи, що не досягла 16-річного віку для виїзду за кордон України без згоди батька [PERSON] є такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги [PERSON] про надання [PERSON], [INFO], дозволу на виїзд за межі України у період з 01.07.2015р. по 18.08.2025 року на тимчасове місце проживання за кордоном в країну - Чорногорія, у супроводі матері [PERSON], яка буде забезпечувати проїзд та перебування за кордоном своєї доньки без згоди та супроводу батька [PERSON], то суд приходить до висновку, вказана вимога підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Таким чином, оскільки [PERSON], [INFO] досягне 16 річного віку 01.09.2021р., тобто віку з якого вона буде мати право самостійно виїжджати за межі України, то надання такого дозволу від її батька у період з 01.09.2021 року по 18.08.2025р. не потребується, а тому вказана позовна вимога підлягає частковому задоволенню, а тому суд вважає за доцільним надати вказаний дозвіл у період з 01.07.2015р. по 01.09.2021 року на тимчасове місце проживання за кордоном в країну - Чорногорія, у супроводі матері [PERSON], яка буде забезпечувати проїзд та перебування за кордоном своєї доньки без згоди та супроводу батька [PERSON] Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням наданих [PERSON] доказів, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] не довів, що надання дозволу на виїзд дитини за межі України на тимчасове місце проживання буде суперечити інтересам дитини. Твердження [PERSON] щодо того, що [PERSON] відїжджаючи до Чорногорії, де не має постійного місця проживання, не має тісних соціальних звязків в цій країні, не одружена, не має ніякого досвіду роботи, є припущеннями відповідача, оскільки не підтверджені належними доказами. Крім того, відсутність у [PERSON] дозволу на тимчасове проживання в Чорногорії ще до її відїзду з України не є доказом того, що вона не отримає таке право в подальшому та буде перебувати на території Чорногорії незаконно. При цьому суд зазначає, що у разі незаконного перебування [PERSON] разом з донькою на території Чорногорії, [PERSON] не буде позбавлений можливості звернутись до суду з позовом про повернення дитини в Україну. Вирішуючи зустрічний позов [PERSON] про визначення місця проживання дитини [PERSON] з батьком, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до\~ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р. (принцип 6), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Принцип 7 цього міжнародного правового акту передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання. Так [PERSON] у якості виняткової обставини, за якої дитини повинна бути розлучена з матірю [PERSON] зазначив, що такою обставиною є відїзд [PERSON] для тимчасового проживання до Чорногорії, а також краще матеріальне забезпечення [PERSON], який являється директором комунального підприємства, а також директором ще декількох юридичних осіб. У відповідності з вимогами Закону України «Про право на справедливий суд» від 12.02.2015 року, який набув чинності 28.03.2015 року та яким внесені відповідні зміни до ЦПК України, суди при постановленні рішень зобовязані застосувати судову практику, ураховуючи позицію Верховного Суду України та Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ. Стаття 360-7 ЦПК України передбачає: висновки Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладені в його постанові, прийнятої за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п.1-2 частини першої ст. 355 цього Кодексу, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень,які застосовують у своїй діяльності нормативно-правові акти, що містять відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у Постанові Верховного Суду України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Позиція Верховного Суду України визначає, насамперед, що суди, вирішуючи спір не можуть виходити з тих обставин, що батько дитини має переваги в матеріально-побутовому забезпеченні (ухвала колегії ВСУ від 30.03.2011 року, ухвала колегії від 11.08.2010 року,від 26.01.2011 року, від 03.11.2010 року). У відповідності з вимогами п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» вирішуючи спір між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), проте з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька та матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Таким чином, оскільки обидва батьки дитини [PERSON] та [PERSON] належним чином виконують свої обовязки щодо виховання доньки, та враховуючи те, що краще матеріально-побутове забезпечення не є вирішальною умовою для передачі дитини батьку, суд приходить до висновку, що виїзд матері з України на тимчасове місце проживання в Чорногорію до країни тимчасового проживання її чоловіка [PERSON] не є винятковою обставиною, за якою дитина може бути розлучена зі своєю матірю, а тому суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову. Органом опіки та піклування не надано суду висновку щодо визначення місця проживання дитини з батьком. Відповідно до ч.ч. 5,6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Таким чином, враховуючи, що затягування розгляду справи може призвести до порушення прав дитини, в результаті чого, вона не зможе вчасно приступити до навчання, суд, з врахуванням наданих сторонами доказів, вважає за доцільним розглянути справу за відсутності зазначеного висновку. Стосовно тверджень [PERSON] щодо обмеження його прав та обовязків у вихованні доньки, то суд вважає такі твердження необґрунтованими, оскільки виїзд малолітньої доньки за кордон не є обмеженням або перешкодою у виконанні батьківських обовязків щодо виховання дитини, оскільки батько має можливість спілкуватися з донькою за допомогою телефону, інтернету, листування тощо, та у будь який момент безперешкодно відвідувати дитину. Крім того, статтею 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитини, чинить перешкоду тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. В разі виникнення будь-яких перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, [PERSON] не позбавлений можливості звернутись до суду з відповідним позовом про усунення таких перешкод. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та залишення зустрічного позову [PERSON] без задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: partial