Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

13 лютого 2019 року Маріупольська міська рада звернулася з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звільнення самовільно займаної ділянки та приведення її до придатного для використання стану. В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що відповідно до інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно та реєстру прав власності житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної власності відповідачам. 28.09.2018 року головним спеціалістом відділу контролю за використання активів департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради було проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства України відповідача, про що складено відповідні акти. Відповідно до зазначених актів виїзного обстеження встановлено, що відповідачі самовільно зайняли та використовують земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , площею 0,00204 га, під розміщення огорожі, що є порушенням ст. ст. 125, 126, 211, 212 Земельного кодексу України. З метою належного повідомлення відповідачів про необхідність усунення виявлених порушень, головним спеціалістом відділу контролю за використання активів департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради були направлені листи з проханням усунути виявлені порушення. 01.11.2018 року головним спеціалістом відділу контролю за використання активів департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради було повторно проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства України відповідачами, про що було складено відповідні акти виїзного обстеження. Відповідно до зазначених актів, відповідачами не були усунені виявлені порушення, та вони продовжують її використовувати. У зв`язку з викладеним позивач просить зобов`язати відповідачів звільнити самовільно зайняту земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , площею 0,00204 га під розміщення огорожі із земель громадської забудови шляхом демонтажу огорожі та витрати по розгляду справи покласти на відповідачів. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 13 лютого 2019 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 26 березня 2019 року від відповідача по справі [PERSON] до суду надійшло заперечення на позовну заяву, в якому він зазначив, що 05.05.2018 року на підставі договору міни він придбав у власність нерухоме майно, а саме житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , з належними до нього надвірними будівлями та огорожами. Будь-яких огорож він самостійно не будував, все було як на час придбання будинку. Таким чином, він самостійно ніяких земельних ділянок не захоплював. В документах зазначено, що огорожа збудована у 1973 році,та з того часу жодної претензії від Маріупольської міської ради не було, тому він не міг знати про захоплення ділянки. Згідно характеристики будинку 9815 від 22.03.2018 року огорожу було збудовано у 1973 році, а позивач звернувся з позовом через 45 років, тобто відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України поза межами строку позовної давності. Також зазначає,що відповідно до ст. 344 ЦК України набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Просить відмовити у задоволення позову. 05 квітня 2019 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якому він зазначив, що не погоджується з викладеними обставинами в запереченні. Відповідачем не надано жодного документу в підтвердження фактів, що огорожа було збудована у 1973 році. Відповідно до наданої відповідачем копії характеристики будинку,господарських будівель та споруд також неможливо встановити ані протяжність огорожі, ані площу, яку вона займала на момент будівництва чи на момент придбання її відповідачем. Для з`ясування зазначеного факту позивач звернувся до МКП "Маріупольське БТІ" із запитом, про надання копії технічного паспорту будинку за адресою [ADDRESS] , який існував на момент придбання будинку відповідачем. Відповідно до відповіді з БТІ та доданих копій, зрозуміло, що на момент придбання відповідачем будинку її огорожа мала іншу конфігурацію, ніж та яка існує тепер, що підтверджується актами виїзного обстеження. Тож за наявними зазначеними фактами, що підтверджуються документально, на думку позивача саме відповідачів же в період після набуття права власності на будівлю облаштували огорожу до неї в більших розмірах, відповідно до ст. ст. 119,120 ЗК України, що й привело до самовільно зайнятої ділянки. Також зазначають, що з моменту придбання будинку відповідачами( 5 травня 2018 року) до звернення позивача до суду з позовом про захист його прав строк позовної давності ще не сплив. Вважають вимоги викладені у позові обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 07 травня 2019 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду. Представник позивача Драпак Е.О, який діє на підставі довіреності, у судове засідання не з`явилася, надавши до суду заяву з проханням розглядати справу зі її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , [PERSON] [PERSON] до судового засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи неодноразово були повідомлені своєчасно та належним чином, тому суд відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України вирішив справу на підставі наявних у ній даних та доказів за їх відсутністю. Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 13 Конституції України визначає,що від імені Українського народу право власника здійснюють органи державної влади і органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Відповідно до ст. ст. 142 Конституції України, до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, окрім інших об`єктів, належить земля, управління якою здійснює територіальна громада через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом ухвалення рішень. Права органів самоврядування захищаються в судовому порядку. Відповідно до ст. 12 Конституції України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, а також передача земельних ділянок у власність громадян та юридичних осіб. Згідно зі ст. 78 ЗК України, земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Відповідно до ст. 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельних ділянок - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Вимоги ст. 387 ЦК України, передбачають право власника на витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Судом встановлено, що будинок за адресою [ADDRESS] , загальною площею 100.9 кв.м (житлова площа 60.4 кв.м) належить на праві приватної власності відповідачам: [PERSON] , (розмір частки 1\\6), [PERSON] (розмір частки 1\\6) та [PERSON] (частки 2\\3) на підставі договору міни, серія та номер: 683, посвідчений 05.05.2018 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області - Скоробогатько О.В., про що свідчить інформаційна довідка з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Факт самовільного зайняття відповідачами земельної ділянки без оформлення у встановленому земельним законодавством порядку документів,підтверджено актами виїзного обстеження перевірки дотримання вимог земельного законодавства відділом регулювання земельних відносин Маріупольської міської ради від 28 вересня 2018 року, згідно яких відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] використовують земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] загальноюплощею0, 00204 га під розміщення огорожі. Відповідно до припису від 05.10.2018 року за № 263-53268-26.1 департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради відповідачам запропоновано самостійно звільнити самовільно зайняту земельну ділянку. Із актів виїзного обстеження перевірки дотримання вимог земельного законодавства відділом регулювання земельних відносин Маріупольської міської ради від 01 листопада 2018 року вбачається, що відповідачі умови припису не виконали земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] загальною площею0, 00204 не звільнили. Суд звертає увагу, що відповідачами не надано суду жодного доказу в підтвердження факту правомірності користування самовільно зайнятою земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] . Суд також не приймає до уваги ствердження відповідача [PERSON] , що будь-яких огорож він самостійно не будував, все було як на час придбання будинку, тобто він самостійно ніяких земельних ділянок не захоплював, відповідно до наявних документів вказано огорожа збудована у 1973 році та з того часу жодної претензій від Маріупольської міської ради не було, тому він не міг знати про захоплення ділянки, оскільки представником позивача надано до суду ксерокопію технічного паспорту від 22.03.2018 року, з інвентарної справи №34136 на будинок [ADDRESS] , з якої вбачається, що на момент придбання відповідачами будівлі її огорожа мала іншу конфігурацію. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» установлено, що у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності, тому суд приходить до висновку, що земельна ділянка, на якій збудована огорожа відповідачів є власністю територіальної громади м. Маріуполя. Згідно зі ст. ст. 116, 124-126 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації або отримання документа, підтверджуючого право власності чи постійного користування земельною ділянкою після його державної реєстрації. Крім того, відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до статті 212 Земельного кодексу Українисамовільнозайнятіземельніділянкипідлягаютьповерненнювласникамземліабоземлекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель та споруд, здійснюється за рахунок громадян, які самовільно зайняли земельні ділянки. З урахуванням того, що у відповідачів відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку, на якій збудована огорожа, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог Маріупольської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, внаслідок чого задовольняє позовні вимоги. При цьому суд не приймає до уваги посилання відповідача [PERSON] на те, що він набув право власності на нерухоме майно у вигляді земельної ділянки за набувальною давністю, відповідно до ст. ст. 119-120 ЗК України, оскільки згідно з Реєстру прав власності на нерухоме майно за відповідачами зареєстроване право власності лише на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 100.9 кв.м (житлова площа 60.4 кв.м), ніякої іншої власності у вигляді земельної ділянки за відповідачами не зареєстровано, правовстановлюючі документи на земельну ділянку у відповідачів відсутні. Суд також не знаходить правових підстав для застосування строків позовної давності, про застосування яких заявив відповідач [PERSON] , оскільки з моменту придбання відповідачами будинку 5 травня 2018 року та до звернення до суду позивача з даним позовом 13 лютого 2019 року не сплив строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України, тривалістю у три роки, внаслідок чого суд відмовляє у задоволені заяви відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності. Крім того, відповідно до п.1 ч. 2ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову суд стягує з відповідачів на користь Маріупольської міської ради витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви у розмірі 1921 гривень по 640,33 гривень с кожного. На підставі вищевказаного,

Outcome: approved