Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-25 00:00:00

04 серпня 2015 року до суду звернулась [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], з позовом до [PERSON] про надання дозволу неповнолітньому сину на виїзд в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області, обґрунтувавши вимоги тим, що в період з 17 жовтня 2003 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем; від сумісного проживання з відповідачем вони мають дитину: сина [PERSON], [INFO], який проживає разом із позивачкою. З травня 2013 року шлюбні відносини між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] були припинені. У липні місяці 2014 року у зв'язку з проведенням антитерористичної операції у м. Донецьку [PERSON] була вимушена виїхати з неповнолітнім сином [PERSON] до м. Харкова, де вона зареєстрована та проживє на теперішній час. В даний час позивач разом з неповнолітнім сином має намір повернутися до міста Донецьк, з метою догляду за хворою матір'ю. Однак, відповідно до діючого законодавства, для в'їзду на тимчасово окуповану територію необхідний дозвіл [PERSON] на в'їзд дитини, але де він перебуває позивачці не відомо, зв'язок з ним вона не підтримує з травня 2013 року. Просить позовні вимоги задовольнити. В судове засідання позивач [PERSON], яка належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи не з'явилася, надала суду заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутності, на позовних вимогах наполягає (а.с. 25). У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився. Про необхідність явки в судове засідання відповідач повідомлявся належним чином у спосіб, визначений ч. 9 ст. 74 ЦПК України - шляхом оголошення у пресі газеті Урядовий курєр № 148 від 14 серпня 2015 року( а.с. 23,24 ). Орган опіки і піклування Краснолиманської міської ради - третя особа, яка не заявляє самостійних позовних вимог на предмет спору,, який належним чином повідомлений про дату час і місце розгляду справи, в судове засідання представника не направив. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив що спірні правовідносини регулюються положеннями Законому України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України від 21 січня 1994 року № 3857-XII ,з наступними змінами і доповненнями, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Розділом V Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 22 січня 2015 року №27ог, положеннями Цивільного Кодексу України і Сімейного Кодексу України. Судом встановлено, що 17.10.2003 року сторони уклали шлюб між собою, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-НО №015134, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м. Донецька (а.с. 7) .З травня місяця 2013 року сторони проживають окремо. Від сумісного проживання у сторін є неповнолітній син - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-НО № 276477, виданого повторно 10 травня 2007 рок ВРАГС Ленінського районного управління юстиції м. Донецька, Донецької області (а.с 6), та копією свідоцтва про встановлення батьківства серії 1-НО №115733 виданого 10 травня 2003 рок ВРАГС Ленінського РУЮ м. Донецька, Донецької області (а.с 10). Факт переміщення [PERSON]В разом з неповнолітнім сином [PERSON] з тимчасово окупованої території в м. Харків в липня 2014 року підтверджується довідкою від 27.10.2014 року № [NUMBER] про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції (а.с. 11). Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована Україною 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 5.1.1 Розділу V Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 22 січня 2015 року №27ог, «вїзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57». Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Згідно п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Згідно ч. 3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд виходить з того, що позбавлення можливості неповнолітній дитині в'їхати разом з матірю в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області порушує її законні права та інтереси, зокрема ст. 33 Конституції України, яка визначає для громадян України вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України та ст.1 Закону України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України, згідно якої громадянин України має право виїхати з України і не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну. Враховуючи викладене суд доходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved