Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

17.02.2017 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаними позовними вимогами, які уточнила та обгрунтувала так. З 25.06.2001 року позивачка працювала сестрою медичного стаціонару (палатною) відділення інтенсивної терапії та анестезіології Міжгірської райлікарні, її роботодавцем був сектор охорони здоров'я Міжгірської РДА (відповідач). 14.07.2016 р. відповідач звільнив позивачку з роботи на підставі Наказу № 426-к від 14.07.2016 року. Позивачка в судовому порядку оскаржила це звільнення і рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16.11.2016 р. у справі № 302/701/16-ц її поновлено на попередній роботі. Це рішення суду в частині поновлення на роботі [PERSON] допущено до негайного виконання. 17.11.2016 року позивачка звернулася до відповідача із заявою виконати рішення суду щодо поновлення її на роботі, а також 17.11.2016 року подала до Міжгірського РВ ДВС виконавчий лист Міжгірського районного суду від 16.11.2016 р. по справі № 302/701/16-ц щодо поновлення її на попередній роботі за рішенням суду в примусовому порядку. 21.11.2016 р. на підставі цього виконавчого листа державним виконавцем Міжгірського РВ ДВС було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 24.11.2016 року відповідач видав наказ № 580-к про поновлення позивачки на роботі такого змісту: "Поновити [PERSON] на попередній посаді медичною сестрою Міжгірської районної лікарні з 17.11.2016 року". 25.11.2016 р. відповідач видав наказ № 110-о "Про відсторонення від роботи [PERSON]М." такого змісту: "Відсторонити медичну сестру Міжгірської райлікарні [PERSON] від роботи з 25.11.2016 р. у зв'язку з не проходженням нею чергової атестації". 29.11.2016 року державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з виконання рішення суду про поновлення позивачки на попередній роботі. 30.12.2016 року Міжгірським районним судом винесено ухвалу в справі № 302/701/16-ц, згідно якої виправлено помилку у виконавчому листі, що був виданий позивачці 16.11.2016 р. в частині негайного поновлення на попередній роботі у відповідача. На підставі цієї ухвали 30.12.2016 року судом видано позивачці інший виконавчий лист, зміст якого вже відповідав резолютивній частині рішення суду, який позивачка 10.01.2017 р. звернула до примусового виконання через Міжгірський РВ ДВС. За цим виконавчим листом відкрито виконавче провадження, яке в подальшому закрито. Рішення Міжгірського районного суду від 16.11.2016 року в справі № 302/701/16-ц про поновлення [PERSON] на роботі, оскаржуване сторонами до апеляційного суду і скасоване рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 21.02.2017 р.. 29.11.2016 р. позивачка звернулася до відповідача із запитом, в якому просила надати інформацію про те, чи є в Міжгірській районній лікарні така посада як медична сестра Міжгірської райлікарні, на який отримала відповідь, що в Міжгірській райлікарні наявні 178,5 ставок посади медичної сестри, в т.ч.: сестра медична стаціонару, сестра медична операційна, сестра медична анестезист, сестра медична поліклінічного відділення, інші. За цих підстав (з аналізу наданої відповіді відповідачем) позивачка вважає, що відповідач не поновив її на попередній роботі, бо згідно наказу № 580-к від 24.11.2016 р. вона поновлена на посаді, якої у відповідача не існує, тому позивачка 19.12.2016 року повторно звернулася до відповідача із заявою про поновленні її на попередній роботі на підставі вищевказаного рішення суду. Натомість відповідач рішення суду не виконав, а також за період з 17.11.2016 р. по час звернення з позовом до суду не нараховував та відповідно не виплачував позивачці заробітну плату, до роботи її не допускає. Рішення про відсторонення позивачки від роботи без збереження заробітної плати не приймав. Позивачка вважає, що наказ відповідача про відсторонення її від роботи не грунтується на законі, бо ним порушено право позивачки на працю, прийняття цього наказу призвело до вимушеного прогулу, тому відповідач має виплатити їй середній заробіток. Внаслідок порушення відповідачем трудових прав позивачка не працює, перебуває у вимушеному прогулі, не отримує заробітну плату на отримання якої мала підстави розраховувати і розраховувала. За цих підстав її сім'я опинилася у скрутному матеріальному становищі, діти позивачки не мають належного утримання. Для свого та належного утримання дітей позивачка вимушена докладати додаткових зусиль для організації її життя. Таке порушення відповідачем її законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних житт'євих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації її життя. Представник позивачки позов підтримав у повному обсязі і додатково пояснив, що станом на час розгляду цього позову є рішення і ухвала суду апеляційної інстанції за апеляційними скаргами позивачки на зазначені вище рішення і ухвалу суду першої інстанції. Відповідач позов заперечив повністю, а позицію обгрунтував таким. 14.07.2016 р. наказом № 426-к позивачка була звільнена з займаної посади. 16.11.2016 року рішенням Міжгірського районного суду позивачку поновлено на попередній роботі. На виконання цього рішення було прийнято наказ № 580-к від 24.112016 р. "Про поновлення на роботі [PERSON]М.".21.02.2017 року рішенням апеляційного суду Закарпатської області скасовано рішення Міжгірського районного суду від 16.11.2016 р. та відмовлено у позові [PERSON]. На підставі цього рішення апеляційної інстанції було прийнято наказ від 06.03.2017 р. № 97-к про скасування наказу № 580-к від 24.11.2016 р. про поновлення позивачки на роботі. Тому позивачка вважається звільненою з 14.07.2016 р., за цих підстав вимогу позивачки про стягнення середнього заробітку за весь період , починаючи з дня звільнення і по сьогодні вважає безпідставною. Також позивачці вже виплачено 6768,67 грн. на підставі скасованого рішення суду першої інстанції. Також безпідставною вважає, вимогу про скасування наказу № 110-о від 25.11.2016 р. "Про відсторонення від роботи [PERSON]М." На підставі висновку комісії сектору охорони здоров'я, за наслідками проведеного службового розстеження щодо [PERSON], встановлено суттєві недоліки у виконанні функціональних обов'язків медичної сестри ВАІТ, [PERSON] визнано такою, що не відповідає займаній посаді. Комісією було рекомендовано провести атестацію останньої , для чого їй було рекомендовано звернутись до територіальної атестаційної комісії при управлінні охорони здоров'я Закарпатської ОДА для проходження атестації до кінця 2015 р.; перемістити [PERSON] на інше робоче місце в інший структурний підрозділ Міжгірської РЛ відповідно до ст. 32 КЗпП України. [PERSON] щодо проходження атестації жодним чином не відреагувала. Листом від 01.03.2016 р. їй було повторно рекомендовано вирішити питання про проходження нею атестації та повідомити про прийняте рішення до 15.04.2016 р. [PERSON] не звернулася до територіальної атестаційної комісії, натомість 15.04.2016 р. надала сектору охорони здоров'я заяву, в якій повідомляла , що нею подано на затвердження директору Міжгірської РЛ звіт про професійну діяльність. 12.05.2016 р. [PERSON] разом з листом Міжгірської РЛ № 40/01-11 від 12.05.2016 р. було направлено затверджений звіт із зауваженнями, а також рецензію завідувача ВАІТ та повідомлено про необхідність звернутись до територіальної атестаційної комісії для проходження атестації, про що вона мала повідомити адміністрацію Міжгірської РЛ та сектор охорони здоров'я до 01.06.2016 р. Такі вимоги нею виконані не були, а тому після поновлення її на роботі на підставі рішення Міжгірського райсуду від 16.11.2016 р. було видано наказ про відсторонення [PERSON] від роботи в зв'язку з не проходженням чергової атестації та надано термін для проходження атестації до 26.12.2016 р.. Однак позивачка не звернулася до територіальної атестаційної комісії для проходження атестації. Щодо відшкодування моральної шкоди , то на підставі вищенаведеного представник відповідача вважає, що зі сторони сектору охорони здоров'я порушень не має, а тому дана вимога також є безпідставною. Крім того позивачкою не надано жодного доказу, яким би підтверджувалась наявність моральної шкоди та її розмір. За цих підстав представник відповідача просить відмовити у задоволенні заявлених вимог [PERSON] в повному обсязі. Оцінивши зміст позову, заперечення відповідача, доводи представників сторін, подані докази в справу, суд установив такі обставини і дійшов наступного висновку. Позивачка працювала у відповідача сестрою медичного стаціонару палатного відділення інтенсивної терапії та анастезіології (ВАІТ) з 25.06.2001 року. Відповідач наказом № 426-к від 14.07.2016 р. звільнив її з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку. Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16.11.2016 р. (справа № 302/701/16-ц) вирішено: позивачку поновити на попередній роботі - медичною сестрою Міжгірської райлікарні: стягнуто з сектору охорони здоров'я Міжгірської РДА середній заробіток за час вимушеного прогулу без врахування загальнообов'язкових платежів з 15.07.2016 р. по 16.11.2016 р. в сумі 6768 грн. 67 коп.. Рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі та оплати за весь час вимушеного прогулу допущено до негайного виконання. Згідно наказу № 580-к від 24.11.2016 р. керівника сектору охорони здоров'я Міжгірської РДА [PERSON] поновлено на попередній посаді медичної сестри Міжгірської районної лікарні з 17.11.2016 р. з виплатою їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі вказаного рішення. Згідно наказу № 110-0 від 25.11.2016 р. відповідач відсторонив [PERSON] від роботи з 25.11.2016 р. в зв'язку з непроходженням нею чергової атестації з наданням терміну для проходження такої до 26.11.2016 р.. [PERSON] атестацію не пройшла. Відповідач іншу роботу [PERSON] не пропонував. Ці обставини визнані сторонами. Згідно рішення апеляційного суду Закарпатської області від 21.02.2017 р. скасовано рішення Міжгірського районного суду від 16.11.2016 р. і у позові [PERSON] відмовлено. На підставі зазначеного рішення відповідач 06.03.2017 р. видав наказ № 97-к, яким скасовано наказ № 24.11.2016 р. № 580-к про поновлення на роботі [PERSON], проведено відповідні записи в трудову книжку і 18.05.2017 р. позивачці видано трудову книжку наруки. Сторони також не оспорюють середньомісячний заробіток позивачки до її звільнення в сумі 1945 грн. 02 коп. Із встановлених обставин видно, що відповідач після поновлення позивачки на роботі на підставі рішення суду першої інстанції в частині негайного виконання цього рішення, наступного дня відсторонив позивачку від роботи з мотивів відсутності підтвердження кваліфікації. Ст.46 КзпП України передбачено відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим органом, зокрема і у випадках, передбачених законодавством. Законом України "Про професійний розвиток працівників" передбачено атестацію працівників за рішенням роботодавця. За результатом атестації у разі прийняття рішення атестаційною комісією про невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі можливе переведення працівника за його згодою на іншу посаду чи роботу, що відповідає його професійному рівню. Натомість у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу чи посаду, що відповідає його кваліфікаційному рівню, або від професійного навчання за рахунок коштів роботодавця, роботодавець за результатами атестації має право звільнити працівника відповідно до законодавства про працю (ст.ст. 11-13 Закону, ст. 40 ч.1 п.2 КзпП України). Професійним обов'язком медичного працівника є постійне підвищення рівня професійних знань та майстерності (ст. 78 ч.1 п.д Основ законодавства про охорону здоров'я). Отже, позивачка не виконала цього обов'язку щодо підвищення кваліфікації та підтвердження професійного рівня, який регламентовано Положенням про атестацію молодих спеціалістів з медичною освітою (затв. наказом МОЗ України 23.11.2007 р. № 742). Тому відповідач обгрунтовано видав наказ про відсторонення її від роботи медичної сестри ВАІТ. Натомість відповідач не запропонував позивачці іншої роботи, яка б відповідала її професійному рівню ні на період для проходження атестації в строк зазначений у наказі № 110-о від 15.11.2016 р., ні після спливу цього строку. Відповідач також не подав доказів того, що позивачка відмовлялась від запропонованої роботи. Цю бездіяльність представник відповідача пояснив очікуванням остаточного рішення суду апеляційної інстанції, який переглядав рішення суду першої інстанції про поновлення на роботі позивачки. Із змісту записів у трудовій книжці щодо звільнення її з роботи (записи № № 11-15) суд дійшов висновку, що після поновлення позивачки на роботі за рішенням суду першої інстанції щодо негайного виконання, трудові відносини з позивачкою, передбачені законодавством про працю припинені фактично 06.03.2017 р. (дата видачі наказу № 92-к відповідача на підставі рішення апеляційного суду Закарпатської області від 21.02.2017 р.). У подальшому позивачці вручено трудову книжку 18.05.2017 р.. Таким чином, позивачка не одержувала заробіток у відповідача, по суті, на умовах вимушеного прогулу, не з вини працівника (за висновком суду) у період з 17.11.2016 р. по 18.05.2017 р. Адже відповідач створив ситуацію, за якої позивачка опісля її поновлення на роботі не була допущена до роботи внаслідок непідтвердження кваліфікації - не запропонував іншу роботу в цей період, не оплатив вимушений прогул і не припинив трудові відносини, що ущемило право позивачки на працю та забезпечення життє діяльності. Встановлене дає підстави задовольнити позовні вимоги позивачки щодо присудження їй компенсації середнього заробітку згідно з вимогами ст. 235 КзпП України. Суму втраченого заробітку за час вимушеного прогулу суд визначає згідно з вимогами п.8 Порядку обчислення заробітної плати, затв. пост. КМУ № 100 від 08.02.1995 р. із змін. і доп., з урахуванням того, що позивачка працювала у відповідача за графіком змінності як медсестра реанімаційного відділення подобово, тобто згідно графіку не тільки в робочі , але і в неробочі, вихідні чи святкові дні. Отже, з врахуванням специфіки роботи позивачки у відповідача, правової позиції ВСУ у справі № 6-648-цс (постанова від 16.12.2015 р.) суд визнає середньоденний заробіток позивачки, виходячи з кількості відпрацюваних календарних днів за два місяці, які передували звільненню та розміру середньомісячного заробітку позивачки в цей період згідно довідки відповідача - 1945,02 грн. - середньомісячна зарплата (1914,25 грн. - травень 2016 р.; 1975,79 грн. - червень) 1945,02:30 календарних днів = 64 грн. 83 коп.; період втраченого заробітку з 27.11.2016 р. по 18.05.2017 р. 183 дні. Отже, загальна сума втраченого заробітку за час вимушеного прогулу становитиме: 64 грн. 83 коп.х 183 дні = 11863,89 грн. До цих обставин суд застосовує ст. 235 і ст. 238 КзпП України. Вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню частково з огляду на таке обгрунтування. Невиплата відповідачем вимушеного прогулу позивачки, не вирішення питання припинення трудових відносин у встановленому законом порядку, несвоєчасна видача трудової книжки з відповідними записами про звільнення призвели, по суті, до перешкодження працевлаштування позивачки. Ця бездіяльність завдала позивачці моральних страждань у вигляді переживання від вимушеного прогулу можливої втрати заробітку в цей період, невизначеності в трудових відносинах, на які розраховувала, необхідності докладати додаткових зусиль для нормального облаштування життя, хвилювання за утриманців. Натомість розмір моральної шкоди, зазначений позивачкою в сумі 17 тис. грн. є необгрунтовано завищеним, бо перевищує компенсацію втраченого середнього заробітку і не відповідає глибині моральних страждань. Суд, вважає, що достатнім розміром морального відшкодування із застосуванням принципів розумності, адекватності, співмірності і справедливості слід присудити моральне відшкодування у сумі 2000 тис. грн. на підставі ст. 237-1 КзпП України. Згідно з вимогами ст. 367 ч.1 п.2 ЦПК України суд застосовує негайне виконання судового рішення в межах втраченого заробітку за один місяць, тобто середньомісячної зарплати позивачки згідно довідки відповідача в сумі 1945 грн.02 коп.

Outcome: partial