Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що позивачам на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] є зареєстрованою в даній квартирі, хоча не являється членом сім`ї. Згідно Акту про не проживання особи за місцем реєстрації №35 від 19.07.2019 року відповідач [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з 17.06.2010 року. За твердженням позивачів, відповідач за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживає вже тривалий час. Однак відповідач продовжує бути зареєстрованою, що створює для останніх перешкоди у розпорядженні своєю власністю належним чином, позивачі самостійно несуть витрати на оплату комунальних послуг. Оскільки зв`язок із відповідачем втрачено , позивачам не відомо де проживає [PERSON] , позивачі змушені звернутись до суду з метою захисту порушених прав. З посиланням на викладене, а також на те, що відповідач за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживає вже тривалий час, але залишається зареєстрованою за вказаною адресою, що перешкоджає позивачам в реалізації прав як власників користуватися та розпоряджатися своєю власністю, просять суд ухвалити рішення яким визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням , квартирою [ADDRESS] . В судове засідання позивачі не з`явилися, подали до суду заяви, в яких просять розглянути справу у їх відсутності та за наявними у справі матеріалами, позовні вимоги підтримують. Проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомляла, клопотань про відкладення розгляду справи та письмового відзиву до суду не надходило. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення за № 8800024585641, який повернувся на адресу суду, як не вручений з відміткою Укрпошти " адресат відсутній" Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільно- процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Враховуючи, що відповідач повідомлена належним чином не з`явилася до суду без повідомлення причин, не подала відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони позивачів, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 25.03.2020 року позивачем [PERSON] подано заяву про проведення судового засідання у його відсутності. 02.04.2020 року позивачем [PERSON] подано заяву про проведення судового засідання у її відсутності. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 31.01.2020 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 308/12006/19; 07.04.2020 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] , згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.01.2016 року виданого на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради №16 від 27.01.2016 року. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна № 71227917 від 24.10.2016 року квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумтсної власності [PERSON] та [PERSON] . Як встановлено судом, згідно довідки Відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 02.08.2019 року №4533/18-21 відповідач [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . Факт непроживання відповідача у вищевказаній квартирі підтверджується даними Акту про не проживання особи за місцем реєстрації №35 від 19.07.2019 року, складеного ОСББ " Тиса - Уж". Згідно якого відповідач не проживає за місцем реєстрації з 17.06.2010 року. Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо права користування жилим приміщенням, яке на праві приватної спільної сумісної власності належить позивачам. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до вимог ч.3 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В чинному законодавстві закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб(ст.ст.316,317,319,321ЦКУкраїни). Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника,у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом,який власник вважає прийнятним.Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України. Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.4 ст. 156, ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім"ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім"ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що відповідач була зареєстрована в будинку не як член сім`ї власника будинку, проте в даному житловому приміщення не проживає з 2010 року, її особистих речей у будинку немає, житлом не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, домовленості між нею та власником житла щодо права користування житлом відсутні, що підтверджено матеріалами справи. Суд приймає до уваги твердження позивачів про те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації тривалий час. Окрім того вказане підтверджено і даними акту про не проживання особи за місцем реєстрації №35 від 19.07.2019 року. Відповідачем не спростовано вказані доводи позивачів, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України. Суду не представлено доказів, що підтверджують право власності відповідача на частку в квартирі, чи право відповідача на збереження права на житло при її відсутності за місцем проживання. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у пєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідача - [PERSON] в квартирі [ADDRESS] понад один рік без поважних причин, участі в оплаті за комунальні послуги не приймає, майно не утримує, належних та безспірних доказів того, що їй чинилися перешкоди у користуванні житловим приміщенням не надано, суд приходить до переконливого висновку, що позовна заява, підлягає задоволенню. Підстав для відмови у задоволенні позовних вимог судом не встановлено. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст.81ЦПК України-кожна сторона зобов`язана довести ті обставини,на які вона посилається,як на підставу своїх вимог і заперечень,виходячи із принципів розумності та справедливості, враховуючи те що позивачі є співвласниками квартири [ADDRESS] , реєстрація відповідача порушує права позивачів вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю та беручи до уваги факт тривалого не проживання відповідача у вказаній квартирі суд приходить до висновку, що позовна вимога є обґрунтованою і підлягає до задоволення, оскільки позивачі належними і допустимими доказами довели ті обставини на які посилалися, як на підставу своїх вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача.

Outcome: approved