Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

13 грудня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до Очаківської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІІ ступенів Миколаївської обласної ради (далі - Очаківська школа-інтернат). Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01 листопада 1995 року вона була прийнята на роботу до Очаківської школи-інтернату на посаду помічника вихователя. 30 листопада 2016 року її було звільнено з роботи у звязку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, оскільки у порівнянні з іншими помічниками вихователя, які залишисись на роботі, вона має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, найбільш тривалий безперервний стаж роботи на вказаній посаді, а тому має переважне право на залишення на роботі. Також їй не було запропоновано жодної іншої роботи, хоча були в нявності вакантні посади. З урахуванням уточнених позовних вимог, просила поновити її на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду 1000 грн., яка полягає в душевних переживаннях і стражданнях у звязку з незаконним звільненням, та в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу 2000 грн. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, з підстав, зазначених у позовній заяві. Також пояснили, що чоловік [PERSON] є пенсіонером, отримує пенсію по інвалідності, та в них немає інших членів сімї з самостійним заробітком. З урахуванням того, що з 01 грудня 2016 року по 15 грудня 2016 року позивачка тимчасово працювала, просили поновити її на роботі з 16 грудня 2016 року та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 16 грудня 2016 року по день винесення рішення по справі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що департаментом освіти і науки Миколаївської обласної державної адміністрації не було затверджено штатний розпис Очаківської школи - інтернату станом на 01 вересня 2016 року та вказано про необхідність скорочення працівників з причин значного перевищення розрахункової кількості штатних одиниць до кількості учнів школи, у звязку з чим проведено скорочення працівників. За штатним розписом на посаді помічника вихователя працювали 6 працівників, з них 2 звільнено. При цьому, на роботі залишено працівників, які мають вищий пріоритет у порівнянні з [PERSON] Так, позивачка є інвалідом, а тому має знижену продуктивність праці та її кваліфікація не є кращою, ніж у інших працівників. Переваги в залишенні на роботі, передбачені законодавством, на думку адміністрації, мали працівники, які залишені на роботі: [PERSON], яка має двох неповнолітніх дітей, які перебувають на її утриманні; [PERSON] - мати двох дітей; [PERSON]О - мати, яка має дитину-інваліда та її сімя не має інших працівників з самостійним заробітком; [PERSON] - особа, яка не має інших членів сімї з самостійним заробітком. Інша робота позивачці не пропонувалась, оскільки в закладі було лише дві вакантні посади - дієтичної медичної сестри, яка потребує спеціальної медичної освіти, та комірника, яку позивачка за станом здоровя не змогла б виконувати. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Позивачка [PERSON] була прийнята на роботу до Очаківської школи-інтернату на посаду помічника вихователя з 20 червня 1996 року, що підтверджується копією її трудової книжки (а.с. 7-8). 16 вересня 2016 року в.о. директора школи-інтернату [PERSON] видано наказ за № 107 про скорочення штату працівників, в тому числі помічника вихователя 2,28 ставки. Як підстави для скорочення штату зазначено розпорядження голови облдержадміністрації від 16 березня 2016 року № 80-р «Про внесення змін до розпорядження голови облдержадміністрації від 14 лютого 2015 року № 39-р «Про заходи щодо наповнення місцевих бюджетів Миколаївської області та економного використання бюджетних коштів» та лист департаменту освіти і науки Миколаївської обласної державної адміністрації від 18 сепрня 2016 року № 1786/09-01/01-01-16 (а.с. 14). 29 вересня 2016 року [PERSON] була попереджена про скорочення її посади та про відсутність вакантних посад, які можуть бути їй запропоновані. Від підписання вказаного попередження позивачка відмовилась, що не заперечувалось нею в судовому засіданні та підтверджується копією відповідного акту (а.с. 13,35). Відповідно до копії наказу в.о.директора школи-інтернату [PERSON] від 30 липня 2016 року № 108-к, [PERSON] звільнена з роботи з посади помічника вихователя 30 листопада 2016 року у звязку зі скороченням посади, за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 12). Станом на 20 вересня 2016 року в Очаківській школі-інтернаті були вакансії на посадах дієтичної медичної сестри та комірника їдальні закладу, що підтверджується довідкою відповідача від 30 січня 2017 року № 32 (а.с. 69). Згідно копій наказів по школі - інтернату від 01 грудня 2016 року № 111-к, від 12 грудня 2016 року № 114-к та від 15 грудня 2016 року № 115-к, позивачка з 01 грудня 2016 року по 15 грудня 2016 року працювала тимчасово на посаді помічника вихователя школи-інтернату на період відпустки працівника (а.с. 37-39). Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з п. 1 ч. 1ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною другою ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з ч. 1,3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Однак, представником відповідача не надано суду доказів того, що [PERSON] була попереджена про наступне її звільнення через скорочення штату, що свідчить про порушення вищевказаних вимог. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Як вбачається із розяснень, викладених у абз.1 п.19 Постанови Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При цьому, статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, та визначено перелік працівників, яким надається перевага в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації, а саме: ається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; собам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Також зазначено, що перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Крім того, згідно з вимогами ч. 1 ч. 7 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового працівника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Однак? [PERSON] не була членом первинної профспілкової організації, що підтвердили сторони в судовому засіданні, а тому попередня згода вказаного органу на звільнення позивачки не запитувалась. При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно зі статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог і заперечень. На обґрунтування заперечень проти позову представник відповідача посилається на те, що при визначенні працівників, які підлягали звільненню у звязку зі скороченням штату та тих, кого слід залишити на роботі, враховувалось наявність переваг для залишення на роботі, зазначених вище, та на підтвердження цього надала відповідні довідки та інші документи (а.с. 73-90). Однак, як вбачається з цих довідок, всі вони видані у лютому 2017 року під час розгляду справи в суді, та не всіми цими доказами підтверджується наявність переваг для залишення на роботі, передбачених ст. 42 КЗпП України. Як зазначено представником відповідача, будь-яких підтверджуючих документів ні в осіб, які залишились на роботі, ні в позивачки у вересні 2016 року не вимагалось, що свідчить про те, що адміністрацією Очаківської школи-інтернату рішення про звільнення певних осіб прийняте без належного зясування наявності у працівників переваг для залишення на роботі. Так, не було враховано, що [PERSON] має найбільшу тривалість безперервного трудового стажу на вказаній посаді, до складу її сімї входить лише чоловік, який не працює та отримує пенсію по інвалідності, та що відповідно до ст. 42 КЗпП України ці обставини свідчать про наявність у неї переваг для залишення на роботі. Згідно копії довідки МСЕК від 19 квітня 2005 року, [PERSON] має третю групу інвалідності безстроково та може виконувати легкі підсобні роботи (а.с. 40). Разом з тим, посилання представника відповідача на недостатню продуктивність праці позивачки на посаді помічника вихователя у звязку з наявністю у неї групи інвалідності ніякими доказами обєктивно не підтверджені, а тому суд не приймає їх до уваги. Також суд вважає, що вказаною довідкою не підтверджуються припущення представника відповідача про те, що позивачка не змогла б виконувати роботу на вакантній посаді комірника за станом здоровя та по причині недостатньої кваліфікації. Таким чином, представником відповідача не надано суду належних і допустимих у спірних правовідносинах доказів на підтвердження тих обставин, що [PERSON] не мала переваг перед іншими працівниками для залишення на роботі та що вона не змогла б виконувати роботу за вакантною посадою. За такого, звільнення позивачки не може вважатися законним, а тому позовні вимоги про поновлення [PERSON] на роботі є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Згідно довідки Очаківської школи-інтернату та розрахунку представника позивачки середньоденна заробітна плата позивачки\~за останні два повні місяці роботи - жовтень та листопад 2016 року \~становить 134 грн. 94 коп. Вимушений прогул [PERSON] з 16 грудня 2016 року 09 лютого 2016 року становить 38 днів. Отже, середній заробіток позивачки за час вимушеного прогулу становить 5127 грн. 72 коп. (38 днів х 134 грн. 84 коп.) з подальшим утриманням обовязкових платежів, що відповідає розрахунку представника позивачки. Представник відповідача заперечень щодо наданого представником позивачки розрахунку заробітку за час вимушеного прогулу не надавала. Незаконне звільнення призвело до моральних страждань позивачки, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Тому, відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, враховуючи обставини справи, суд вважає, що її вимога про стягнення 1000 грн. за моральну шкоду підлягає задоволенню. З врахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, на підставі п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. 84 ЦПК України, з урахуванням вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року № 4191-VI, з відповідача на користь позивачки підлягають стягенню понесені нею витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн., які підтверджені квитанцією до прибуткового касового ордера № 1 від 30 січня 2017 року та розрахунком витрат оплати на правову допомогу адвокатом [PERSON] Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню 1102 грн. 40 коп. судового збору.

Outcome: approved