Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

Представник позивача МТСБУ - Бутенко М.О. звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] , відповідно до якого просить стягнути з відповідача на користь МТСБУ завдану шкоду в порядку регресу в розмрі 100 550,00 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 2102,00 грн. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги представник позивача посилається на те, що 28.12.2016 трапилася дорожньо-транспортна пригода, а саме [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Деу Ланос», д.н.з. [NUMBER] на а/д Чугуїв-Мілове 22 кв + 500 м допустив зіткнення з транспортним засобом «КІА Соренто», д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень. Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 07.03.2017, кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діяннях складу злочину, передбаченого КК України. Представник позивача вказує, що шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Цивільно правова відповідальність віповідача на момент настання ДТП не була застрахована. Потерпіла особа повідомила позивача про настання ДТП та надала усі необхідні документи, надання яких передбачається ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 №961-IV, зокрема, заяву про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. Позивач визнавич розмір заподіяної шкоди та здійснив регламентну виплату потерпілій особі. Відповідно до Звіту №083/М/2017 встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого транспортному засобу «КІА Соренто», д.р.н. [NUMBER] , становить 219240,04 грн. На момент настання ДТП ліміт страхового відшкодування складав 100 000,00 грн., тому сума страхового відшкодування склала 100 000,00 грн. Також позивачем понесено витрати на збір документів в розмірі 550,00 грн., тому загальний розмір витрат з урахуванням витрат на збір документів та визначення розміру шкоди складає 100 550,00 грн. Посилаючись на ст.ст.1187, 1166, 1191 ЦК України, представник позивача вказує, що, оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована, то він, як особа, що винна у настанні ДТП, зобов`язаний відшкодувати в порядку регресу позивача завдану шкоду. На підставі викладеного МТСБУ звернулось до суду з вказаним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.11.2020 справу передано для розгляду судді Колесник С.А. (а.с.51). Відповідно до ч.6 ст.187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. На виконання вказаних вимог судом 09.11.2020 направлено запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - відповідача у справі та 19.11.2020 отримано відповідну довідку (а.с.52,53). Відповідно до вимог ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. За умов ч.6 ст. 19 ЦПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема, малозначні справи. Ціною даного позову позивачем зазначена сума, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно із положеннями п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною і на підставі п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України, підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 20.11.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін (а.с.54). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. При відкритті провадження у справі судом було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. 24.02.2021 відповідач [PERSON] отримав копію ухвали від 20.11.2020 про відкриття провадження у справі та позовну заяву з доданими до неї документами (а.с.65). 15.03.2021 до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив на позовну заяву відповідача [PERSON] , відповідно до якого відповідач просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі в зв`язку з їх необгрунтованістю (а.с.73-75). У поданому до суду Відзиві на позовну заяву, відповідач посилається на те, що він не визнає факт, що саме він є винним в ДТП 28.12.2016, на факт якого посилається позивач як на підставу для виплати позивачем на користь «потерпілої особи», найменування якої в тексті позову навіть не наводиться. Дорожньо-транспортна пригода 28.12.2016 відбулася внаслідок зіткнення двох автомобілів, твердження слідчого, викладене в постанові про закриття кримінального провадження щодо відповідача, що «зазначений водій не впорався з керуванням автомобіля, а також в зв`язку з тим, що на дорозі була ожеледиця, виїхав на зустрічну смугу руху, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем КІА Соренто д.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] » та «Тобто дорожньо-транспортна пригода виникла в результаті порушення ПДР водієм [PERSON] » абсолютно нічим не обгрунтовані, окрім фрази «в ході досудового розслідування встановлено, що». Постанова слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК (за умови засвідчення її копії в порядку, встановленому ч.ч.4.5 ст. 95 ЦПК України). При цьому, як вказує відповідач, постанова слідчого про закриття кримінального провадження не містить мотивів прийняття постанови, та фактичного обґрунтування висновків, наведених в ній, а саме - посилань на конкретні докази, наявні в матеріалах кримінального провадження, на підставі яких було начебто встановлено вину водія [PERSON] і порушення саме ним вимог ПДР, та встановлено відсутність вини водія автомобіля КІА Соренто д.н. [NUMBER] [PERSON] у зіткненні автомобілів. При цьому [PERSON] внаслідок ДТП отримав тілесні ушкодження у вигляді переломів надколінників обох ніг. Про хід досудового розслідування в кримінальному провадженні [PERSON] , який фактично в розрізі положень статті 55 КПК України є потерпілим в кримінальному провадженні, слідчим не повідомлявся, до проведення слідчих дій (зокрема, для проведення слідчого експерименту на місці ДТП) не залучався, в якості свідка чи потерпілого не допитувався. Так само не отримував і постанови про закриття кримінального провадження, на яку посилається позивач. В зв`язку з цим твердження слідчого про винуватість [PERSON] в ДТП в постанові про закриття кримінального провадження не мають під собою належного обґрунтування, нічим не підтверджені. В постанові слідчого відсутні відомості про пошкодження автомобілів в ДТП 28.12.2016, є лише посилання на те, що [PERSON] отримав тілесні ушкодження. Постанова слідчого, на яку посилається позивач, не є одною з підстав звільнення від доказування, передбачених статтею 83 ЦПК України, вона не є вироком суду, ухвалою про закриття кримінального провадження, чи постановою суду по справі про адміністративне правопорушення. До адміністративної відповідальності відповідач судом (чи іншим органом) не притягувався, не звільнявся від адміністративної відповідальності на підставі спливу строку притягнення до відповідальності чи з інших підстав, про складення у відношенні нього протоколу по справі про адміністративне правопорушення жодних відомостей немає. До участі в огляді автомобіля КІА, якому начебто в результаті ДТП за участю відповідача було завдано шкоди, відповідач не залучався. Відомості про те, що позивач начебто відправляв відповідачу претензію простим листом очевидно не відповідають дійсності, так як в позові зазначено адресу відповідача без зазначення номеру квартири (вказано лише номер будинку), за таких обставин (коли позивачу навіть не було відомо правильну адресу відповідача) цілком ясно, що жодної кореспонденції, адресованої відповідачу, від позивача надійти не могло. Доказів направлення претензії відповідачу до позову не додано. В роздруківці з сторінки "Перевірка чинності поліса внутрішнього ОСЦПВВТЗ" з написом "Поліс на ТЗ № [NUMBER] не знайдено" не видно, станом на яку дату (дату ДТП чи іншу дату) здійснювався пошук поліса, в верхній частині роздруківки міститься дата "23.10.2020". 19.03.2021 засобами поштового зв`язку до суду надійшла відповідь представника позивача на відзив, де, з посиланням на судову практику, вказано, що відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювана шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювана шкоди. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювана шкоди. Закриття кримінального провадження за п.2. ч.1 ст. 284 КПК України, не є реабілітуючим фактором, тобто таким, що доводить невинуватість відповідача за аналогією і у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Стосовно доводів відповідача про те, що в роздруківці з сторінки «Перевірка чинності поліса внутрішнього ОСЦПВВТЗ з написом «Поліс на ТЗ № [NUMBER] не знайдено», не вбачається станом на яку дату здійснюється перевірка, представник позивача вказує, що перевірка Полісу ОСЦПВВТЗ здійснюється на дату настання дорожньо-транспортної пригоди, а дату яку зазначив відповідач, це є лише дата зробленого запиту. Задля переконання того, що транспортний засіб «Деу Ланос», державний номерний знак « [NUMBER] », не був застрахований на момент ДТП, а саме 28.12.2016 надано додатковий витяг (а.с.93-94). 02.04.2021 засобами поштового зв`язку до суду надійшли заперечення за підписом представника відповідача - адвоката Носова К.В. (а.с.99-101). Представник зазначає наступне. Позовна заява та відповідь на відзив вмотивовані неналежними нормами матеріального права, а саме, позивач наполягає на застосуванні до спірних правовідносин ст. 1187 ЦК України, натомість, з огляду на обставини справи, застосуванню підлягає ст. 1188 ЦК України. Сторонами по справі визнається та обставина, що у ДТП, яке трапилось 28.12.2016 на автотрасі Чугуїв-Мілове поблизу с. Чкаловське (далі за текстом - ДТП), відбулось зіткнення двох автомобілів. Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, визначені статтею 1188 ЦК України, частиною першою якої визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану іншому володільцю джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України, вина у завданні шкоди, є обов`язковою умовою для покладення на винну особу відповідальності за майнову шкоду, завдану внаслідок взаємодії транспортних засобів іншому учаснику дорожньо-транспортної пригоди. Обов`язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина двох осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеня вини. Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність вини відповідача у скоєнні ДТП. Позивач наголошує на тому, що надана разом із позовною заявою постанова про закриття кримінального провадження від 07.03.2017 не є належним доказом наявності вини відповідача у скоєнні ДТП. Так, у згаданій постанові наведено, що відповідач не впорався з керуванням автомобіля у зв`язку із ожеледицею та допустив зіткнення із зустрічним автомобілем. На підставі цього, особа, яка винесла постанову робить висновок про порушення відповідачем Правил дорожнього руху без конкретизації, які саме норми Правил дорожнього руху були порушені і чим це доведено. Для встановлення вини відповідача у ДТП, порушення ним ПДР має перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із ДТП та бути чітко конкретизовано. З наявної в матеріалах справи копії постанови про закриття кримінального провадження від 07.03.2017 не можна зробити висновок про вину відповідача у скоєнні ДТП, а інших належних та допустимих доказів вини відповідача - позивач не надав. В матеріалах справи та у відкритих джерелах інформації відсутні відомості про те, що у відношенні учасників ДТП складались протоколи про адміністративні правопорушення та за такими протоколами були прийняті відповідні рішення. Відповідач наголошує на тому, що відносно нього протокол про адміністративні правопорушення у сфері порушення ПДР не складався, до адміністративної відповідальності за насідками ДТП він не притягувався. На думку відповідача, позивачем не надано доказів порушення [PERSON] ПДР, наявності вини у скоєнні ДТП та наявності прямого причинного зв`язку між порушенням ПДР та шкодою, завданою іншому учаснику ДТП. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що в діях іншого учасника ДТП відсутні ознаки порушення ПДР та вини у скоєнні ДТП, а саме, чи був дотриманий ним належний швидкісний режим, чи мав він змогу уникнути ДТП тощо, адже відповідач внаслідок ДТП зазнав, як майнової шкоди, так і шкоди здоров`ю. Ухвалою суду від 06.04.2021 постановлено проводити розгляд справи у режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів за участю представника позивача. 07.05.2021 засобами поштового зв`язку до суду надійшло клопотання представника позивача про виправлення описок, де зазначено про те, що представником позивача були допущені деякі технічні описки у тексті позовної заяви та не вірно вказано ім`я відповідача - [PERSON] , замість вірного - [PERSON] , також було допущено описку на титульній сторінці позовної заяви та зазначено ціну позову - 27 141,17 грн., в той час як вірною є - 100550,00 грн. У зв`язку з цим представник позивача просить вважати вірним ім`я відповідача « [PERSON] » та долучити до матеріалів справи позовну заяву у новій редакції з вірно зазначеною ціною позову. У судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав, з підстав, викладених у позовній заяві, просив про її задоволення. У судовому засіданні відповідач та представник відповідача проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що в ДТП, що сталася 28.12.2016 року винних осіб встановлено не було, матеріали про вчинення адміністративного правопорушення складені не були, а постанова про закриття кримінального провадження не доводить вини відповідача. Оскільки вину не було доведено, у позивача були відсутні підстави для сплати страхового відшкодування. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Суд, вислухавши вступне слово учасників судового розгляду, вивчивши подані заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступних висновків. Як визначено у ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вимогами статі 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 07 березня 2017 року слідчим Чугуївського ВП ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції Скачиловим О.О. винесено постанову про закриття кримінального провадження, якою кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових рослідувань за №12016220440002290 від 28.12.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину (а.с.5-6). У постанові зазначено, що 28.12.2016 на автодорозі Чугуїв-Мілове, поблизу с.Чкаловське у ході порушення правил дорожнього руху сталося зіткнення автомобілів КІА Соренто д.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля Деу Ланос д.н. [NUMBER] . В ході досудового розслідування встановлено, що автомобіль Деу Ланос д.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , [INFO] , мешкає: [ADDRESS] рухався зі сторони с.Коробочкіно в напрямку м.Куп`янська, по автодорозі Чугуїв-Мілове. Під час руху по автодорозі в районі 22 км+500 метрів вище зазначений водій автомобіля не впорався з керуванням автомобіля, а також у зв`язку з тим, що на дорозі була ожеледиця, виїхав на зустрічну смугу руху в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем КІА Соренто д.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . В результаті зіткнення водій автомобіля Деу Ланос д.н. [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , отримав тілесні ушкодження, тобто в результаті своїх дій самостійно спричинив собі неумисні тілесні ушкодження. Тобто дородньо-транспортна пригода виникла в результаті порушення ПДР України водієм [PERSON] . Як вбачається з листа за підписом заступника начальника Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області від 05.04.2021 №20аз/119-91/09, кримінальне провадження №12016220440002290 від 28.12.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, закрито 24.01.2017 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, в матеріалах справи відсутні протоколи проведення слідчих експериментів, судово-автотехнічна експертиза не призначалася. В базі ІПНП МВС України відсутні відомості про складання протоколів про адміністративні правопорушення стосовно учасників ДТП (а.с.118). Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , наявної у матеріалах справи, транспортний засіб KIA SORENTO, тип: легковий універсал -В, номер шасі [NUMBER] . 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , належить Фермерському господарству «Дом-2006» (а.с.8). Цивільно правова відповідальність власника транспортного засобу В2, KIA SORENTO 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , ФГ «Дом-2006» була застрахована за полісом №АЕ/6585158 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних трансопртних засобів у ПАТ НАСК «ОРАНТА», строком дії з 10.02.2016 по 09.02.2017, страховою сумою на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю 100 000,00 грн., за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн., франшиза 500,00 грн. (а.с.9). Цивільно правова відповідальність власника транспортного засобу з реєстраційним номером [NUMBER] станом на дату настання дорожньо-транспортної пригоди застрахована не була (а.с.10, 95). За договором страхування, відповідно до ст. 979 ЦК України, одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. 30.12.2016 ФГ «Дом-2006» звернулось до ПАТ НАСК «ОРАНТА» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 28.12.2016 о 08-30 год. на трасі Чугуїв-Мілове 22 км, учасниками якої були [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Відповідно до ст. 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. МТСБУ є не підприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту. Згідно з ч. 2.1. ст. 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», основними завданнями МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом. Стаття 41.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вказує, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Відповідно до ст. 1.6. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», власники транспортних засобів це юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Як було встановлено в ході розгляду справи, [PERSON] , на дату дорожньо-транспортної пригоди, не виконав вимоги вищевказаного Закону України та не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів. [PERSON] , який є керівником Фермерського господарства «Дом-2006», скориставшись своїм правом передбаченим Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобі», подав заяву до МТСБУ, як того вимагає ст. 35 п. 35.1 вказаного Закону, з метою отримання грошового відшкодування за матеріальну шкоду, завдану відповідачем (а..с.34). Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Таким актом є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який містить спеціальні норми щодо регулювання даних правовідносин. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Відповідач відшкодування за завдану матеріальну шкоду добровільно не сплатив. Згідно п.40.3 ст.40 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ має право залучати аварійних комісарів, експертів або юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти, у порядку, встановленому Уповноваженим органом, для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків у випадках, визначених у статті 41 цього Закону. Для встановлення розміру заподіяної шкоди, МТСБУ звернулось до суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Незалежна експерта компанія». 31.01.2017 оцінювачем Болдирєвим В.В. складено Звіт №083/М/2017 про оцінку вартості відновлювального ремонту КІА, реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок пошкодження транспортного засобу у ДТП (а.с.11-33). Відповідно до висновку вказаного Звіту, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу автомобіля КІА, реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок пошкодження транспортного засобу у ДТП становить 219240,04 грн. без урахування ПДВ, та 261810,45 грн. з ПДВ. МТСБУ було сплачено на користь ТОВ «Незалежна експерта компанія» 550,50 грн. вартості наданих послуг, що підтверджується рахунком-фактурою №СФ-0000158 від 21.02.2017 (38693 за огляд КІА [NUMBER] 500,00 грн., за виїзд 50,00 грн.), актом виконаних робіт відповідно до листа МТСБУ №3/1-05/38693/вих./1 від 17.01.2017 по справі МТСБУ №38693 та платіжним дорученням №СФ-0000158 від 06.03.2017 (а.с.45, 46, 47). Відповідно до Довідки №1 від 19.03.2018 про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, у справі 38693 про ДТП, що мала місце 28.12.2016 о 08-30 на трасі дорога №а/д Чугуїв-Мілове 22 кв, особа, яка має право на відшкодування шкоди Фермерське господарство «Дом-2006», ТЗ КІА [NUMBER] , власник ТЗ Фермерське господарство «Дом-2006», водій ТЗ [PERSON] , представник потерпілого: поліс ОСЦПВВНТЗ/ЗК АЕ6585158 термін дії з 10.02.2016 по 09.02.2017, виданий СК ПАТ «НАСК «ОРАНТА», винуватець [PERSON] , марка ТЗ DAEWOO [NUMBER] , претензія по майну 100 000,00 грн., отримано 12.02.2018, підтверджена шкода по майну 100 000,00 грн., сума до сплати 100 000,00 грн. (а.с.43). На підставі Наказу № 2922 від 29.03.2018 МТСБУ відшкодувало Фермерському господарству «Дом-2006» майнову шкоду, в розмірі 100 000 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 903327 від 30.03.2018 (а.с.44, 48). Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України). Джерелом підвищеної небезпеки, відповідно до ст. 1187 ЦК України, є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди, відповідно до роз`яснення Пленуму Верховного суду України у постанові «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 (із змінами та доповненнями), повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Більше того, при заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов`язок по її відшкодуванню лише тоді, коли шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого (абз. 1, 2 п. 2 Постанови). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (абз. 2, 3 п. 4 Постанови). Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Відповідно до підпункту «а» пункту 41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ, за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Частиною першою статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно з підпунктом 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. Суд вважає доведеною вину [PERSON] у настанні ДТП та завданні шкоди автомобілю KIA SORENTO, реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується, зокрема, обставинами, викладеними у постанові слідчого Чугуївського ВП ГУНП в Харківській області лейтенанта поліції Скачилова О.О. про закриття кримінального провадження від 07.03.2017. У відповідності до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Таким чином, Моторне (транспортне) страхове бюро України виконало покладений на нього Законом обов`язок по відшкодуванню шкоди заподіяної з вини власника транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за завдані збитки. З вимог ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України вбачається, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Положення ст. 1191 ЦК України та п. 38.2.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що особа, яка відшкодувала шкоду завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Після проведення виплати потерпілим особам у Моторного (транспортного) страхового бюро України виникло право зворотної вимоги до відповідача. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми завданої майнової шкоди в розмірі 100550,00 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частино 2 статті 77 ЦПК України. Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Заперечуючи проти позову та стверджуючи, що ДТП сталася не з вини [PERSON] , в ході розгляду справи останнім не надано жодного доказу на спростування доводів позивача, а надано лише докази того, що відповідач отримав травми, зокрема, відкриті переломи обох надколінників. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь МТСБУ завданої шкоди в порядку регресу в розмірі 100 550 грн. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому суд стягує з відповідача [PERSON] на користь МТСБУ витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved