Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

08 квітня 2015 року до суду звернувся [PERSON] з позовом, яким просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок, зазначений на плані літерою «А-1», з господарськими будівлями та спорудами - сарай «Б-1», сарай «б-1», гараж «В-1», погріб «Пг1», ворота «N1», огорожа «N2», що знаходиться за адресою: [ADDRESS], після смерті своєї бабусі [PERSON], яка померла [INFO]. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що зазначений будинок, згідно технічного паспорту збудований в 1957 році, господарські будівлі та споруди - в 1957 та 1980 роках, належав його бабусі [PERSON] та був заповіданий йому, проте через відсутність правовстановлюючих документів він не може оформити спадщину на нього. До початку судового засідання представник позивача звернулась до суду з письмовою заявою про розгляд справи за її відсутності та просила позов задовольнити. Представник відповідача Дащенківської сільської ради в судове засідання не з'явився. Від сільського голови надійшла заява про розгляд справи без участі представника сільської ради. Проти задоволення позовних вимог не заперечують. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що згідно заповіту від 02 жовтня 1995 року, посвідченого секретарем Виконавчого комітету Дащенківської сільської ради народних депутатів Варвинського району Чернігівської області, [PERSON] заповідала належний їй на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями і особистим майном, що розташований в [ADDRESS], своєму онуку [PERSON]. (а.с. 16). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 10). Після її смерті відкрилася спадщина на будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS]. Однак позивач [PERSON] успадкувати будинок шляхом вчинення нотаріальних дій не має можливості через відсутність правовстановлюючих документів на нього (а.с. 15). У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З довідки комунального підприємства «Прилуцьке МБТІ» Чернігівської обласної ради № 505 від 24.03.2015 вбачається, що право власності на нерухоме майно - будинок з належною частиною надвірних будівель та споруд в [ADDRESS], станом на 31.12.2012 року не зареєстровано (а.с.14). Так як право власності на будинок за життя [PERSON] зареєстроване в Прилуцькому МБТІ не було, то в технічному паспорті на об'єкт нерухомого майна на житловий будинок, виготовленому 12 березня 2015 року Прилуцьким МБТІ, дана тільки технічна характеристика будівель і споруд та їх оцінка, а власника будинку не зазначено (а.с.11-13). Факт належності будинку [PERSON] за її життя підтверджується записами в погосподарських книгах та довідкою виконавчого комітету Дащенківської сільської ради Варвинського району Чернігівської області, з яких вбачається, що головою двору була [PERSON]. Однак рішення про визнання права власності на житловий будинок по [ADDRESS] органом місцевого самоврядування не приймалося. Згідно технічного паспорта житловий будинок по [ADDRESS] та погріб збудовані в 1957 році, два сараї та гараж - у1980 році. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Наявність у погосподарській книзі запису про належність житлового будинку [PERSON] свідчить про те, що за життя вона набула право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS]. Статтями 15, 16, 20 ЦК України передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення. Право власності на будинок за [PERSON] не може бути визнано та зареєстровано, оскільки, згідно п. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється в момент її смерті. Виходячи зі змісту ст. 5 ЦК України до правовідносин застосовується те законодавство, яке діяло на час їх виникнення. За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті [PERSON], спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 534 ЦК Української РСР громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом. Виходячи зі змісту ст. 548 ЦК Української РСР спадкоємець за заповітом має право прийняти спадщину або не приймати її. [PERSON] виявив свою волю на прийняття спадщини шляхом визнання за ним права власності на будинок в [ADDRESS]. Інших спадкоємців за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS], та спадкоємців, що мають право на обов'язкову частку в спадщині, немає. Дащенківська сільська рада не оспорює право власності на будинок, не заперечує про визнання права власності за [PERSON] Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи з наведеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON]. слід задовольнити. На підставі наведеного,

Outcome: approved