Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Міліуса" про стягнення заборгованості по виплаті коштів при розрахунку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та визнання незаконним та скасування наказу від 05.12.2014 року №05/02 про покриття ним виявленої нестачі(збитків). В обгрунтування своїх вимог вказує, що 16.07.2013 року його було прийнято на роботу у ТОВ "Міліуса" на посаду начальника бази(виробничого обслуговування), 20.10.2013 року звільнено з посади за власним бажанням, рішенням Луцького міськрайонного суду від 09.01.2014 року поновлено на займаній посаді і 05.02.2014 року звільнено з роботи за власним бажанням. Вказує, що в порушення ст.116 КЗпП України в день звільнення повний розрахунок з ним проведений не був, крім того, на виконання наказу від 05.12.2014 року №05/02 з коштів, які підлягали виплаті йому при розрахунку, безпідставно відраховано вартість нестачі товарно-матеріальних цінностей у розмірі його середнього місячного заробітку. Позивач посилається також на ст.117 КЗпП України, відповідно до вимог якої, він, має право на одержання від відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Покликаючись на викладені обставини, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач просить стягнути в його користь з ТОВ "Міліуса" 6284,99 грн., в тому числі: - 461 грн. - безпідставно не нарахована заробітна плата за 27 годин у серпні 2013 року в розмірі 356 грн. та за 8 годин у вересні 2013 року в розмірі 105 грн.; -3600 грн. - сума коштів на відрядження: 1680 грн., не виплачених йому у жовтні 2013 року та 1920 грн. за липень 2013 року, отримання яких позивач заперечує; -375,16 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку з дня звільнення 05.02.2014 року по день фактичного розрахунку 11.02.2014 року; -1848,83 грн. - незаконно утриманих при розрахунку як вартість нестачі товарно-матеріальних цінностей у розмірі його середнього місячного заробітку. Крім того, просить стягнути з відповідача в його користь 21946,86 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 06.02.2014 року по 21.01.2015 року. Тобто просить стягнути з ТОВ "Міліуса" в його користь всього на суму 28231,85 грн.(6284,99 грн.+21946,86 грн.) та визнати незаконним та скасувати наказ від 05.02.2014 року №05/02 "Про покриття [PERSON] виявленої нестачі(збитків). Товариство з обмеженою відповідальністю "Міліуса" звернулося до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про стягнення вартості нестачі товарно-матеріальних цінностей. В обґрунтування своїх вимог вказує, що з [PERSON], як з працівником, який займав посаду начальника бази(виробничого обслуговування), безпосередньо пов'язану із збереженням, обліком, перерахунком, прийомом, видачею товарно-матеріальних цінностей, 16.07.2013 року був укладений договір про повну матеріальну відповідальність Покликаючись на недостачу ввірених [PERSON] товарно-матеріальних цінностей, просить стягнути з останнього в користь ТОВ "Міліуса" 28818,40 грн. заподіяної шкоди відповідно до вимог ст.ст.134 ч.1 п.5, 135-3 ч.1, ч.2 КЗпП України, 2680 грн. витрат на проведення оцінки товарно-матеріальних цінностей та 314,98 грн. судового збору, всього на суму 31813,38 грн. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] заявлені вимоги підтримали з підстав, зазначених в позовній заяві, просять позов задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просять відмовити, покликаючись на порушення термінів накладення такого стягнення, передбачених ч.2 ст.136 КЗпП України, що при першому звільненні [PERSON] жодних вимог щодо недостачі товарно-матеріальних цінностей не виникало, після звільнення ключі від всіх приміщень, де зберігалися товарно-матеріальні цінності [PERSON] були передані директору товариства, з жовтня 2013 року по лютий 2014 року на його посаді працювала інша особа, якій були передані ключі від відповідних приміщень. Представник ТОВ "Міліуса" Юдін С.В. в судовому засіданні первісний позов визнав у частині стягнення в користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку з дня звільнення 05.02.2014 року по день фактичного розрахунку 11.02.2014 року, в іншій частині в задоволенні позову просить відмовити за безпідставністю. Зустрічний позов просить задовольнити повністю та стягнути з [PERSON] в користь ТОВ "Міліуса" 31813,38 грн. заподіяної шкоди та судових витрат. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови підлягають до задоволення частково. З пояснень учасників судового розгляду, матеріалів справи судом встановлено, що 16.07.2013 року [PERSON] було прийнято на роботу у ТОВ "Міліуса" на посаду начальника бази (виробничого обслуговування), з 20.10.2013 року звільнено з посади за власним бажанням, згідно рішення Луцького міськрайонного суду від 09.01.2014 року поновлено на займаній посаді з 14.01.2014 року і 05.02.2014 року звільнено з роботи за власним бажанням, розрахунок з [PERSON] був проведений 11.02.2014 року (а.с. 5,57,59). Згідно довідки ТзОВ "Міліуса" від 08.05.2014 року [PERSON] при звільненні підлягали виплаті 4764,79 грн. компенсації за вимушений прогул та 351,53 грн. компенсації за невикористану відпустку, всього 5116,32 грн. і з даної суми було утримано 1848,83 грн. згідно наказу від 05.02.2014 року №05/02; середньомісячний заробіток [PERSON] за лютий 2014 року становить 93,79 грн. (а.с.29). Дані обставини сторонами не оспорюються. Разом з тим, суд вважає, що при звільненні з [PERSON] проведений не повний розрахунок. Суд приходить до висновку, що із заявлених позивачем сум, стягненню з ТОВ "Міліуса" в його користь підлягає 461 грн. - не нарахована заробітна плата за 27 годин у серпні 2013 року та за 8 годин у вересні 2013 року та 1848,83 грн. незаконно утриманих при розрахунку як вартість нестачі товарно-матеріальних цінностей у розмірі його середнього місячного заробітку, всього на суму 2684,99 грн. виходячи з наступного. Згідно з табелями обліку робочого часу за серпень та вересень 2013 року [PERSON] з 19.08. по 28.08.2013 року та 12 і 13 вересня 2013 року працював по 4 години в день, відповідно нарахування заробітної плати проведено за години роботи, зазначені у табелях обліку робочого часу. Представник ТОВ "Міліуса" Юдін С.В. в судовому засіданні таку ситуацію пояснив усною домовленістю керівництва товариства з працівниками. Разом з тим, [PERSON] стверджує, що працював повний робочий день, таку домовленість заперечує, документів, які б засвідчили причини виконання роботи неповний робочий день з ініціативи роботодавця чи працівника суду не надано. Тобто стягненню в користь позивача підлягає 461 грн.(356 грн.+105 грн.) з розрахунку: у серпні 2013 року баланс робочого часу становив 167 годин, згідно табеля обліку робочого часу [PERSON] відпрацював 140 годин і нарахування заробітної плати становило не 2200 грн., а 1844 грн.(2200 -1844=356 грн.). У вересні баланс робочого часу становив 168 годин, згідно табеля обліку робочого часу [PERSON] відпрацював 160 годин і нарахування заробітної плати становило не 2200 грн., а 2095 грн.(2200 -2095=105 грн.). Щодо стягнення в користь позивача 1848,83 грн., то така сума була утримана з належних [PERSON] при звільненні сум як вартість нестачі товарно-матеріальних цінностей у розмірі його середнього місячного заробітку на підставі наказу директора підприємства від 05.02.2014 року №05/02 у зв'язку із встановленням факту нестачі товарно-матеріальних цінностей, які обліковувались за [PERSON] на загальну суму 10576,24 грн.(без ПДВ)(а.с.69). Відповідно до вимог ст.136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. На думку суду в даному випадку стягнення з [PERSON] 1848,83 грн. як вартості нестачі товарно-матеріальних цінностей у розмірі його середнього місячного заробітку на підставі наказу директора є порушенням вимог вказаної статті КЗпП України, тому утримана сума підлягає стягненню з відповідача в користь позивача і, відповідно, наказ директора підприємства від 05.02.2014 року №05/02 про таке утримання підлягає скасуванню. Суд приходить до висновку, що вимога [PERSON] про стягнення в його користь 3600 грн. коштів на відрядження до задоволення не підлягає. Позивач вважає, що 1680 грн. коштів на відрядження йому не виплачені у жовтні 2013 року. Разом з тим, жодного доказу в підтвердження того, що в даному періоді перебував у відрядженні позивач суду не надав. Перебування [PERSON] у відрядженні в жовтні 2013 року заперечує представник відповідача, документи, які б засвідчували даний факт на підприємстві відсутні. Крім вказаної суми позивач заперечує також отримання ним 1920 грн. відрядних за липень 2013 року. На думку суду таке заперечення позивача на увагу не заслуговує з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] тричі перебував у відрядженні: згідно з наказом від 16.07.2013 року - з 16.07. по 25.07.2013 року; згідно з наказом від 02.09.2013 року - з 02.09. по 11.09.2013 року та згідно з наказом від 13.09.2013 року - з 16.09. по 30.09.2013 року(а.с.161, 164, 165). Згідно відповідних звітів використано коштів, виданих на відрядження або під звіт:від 31.07.2013 року №353 - на суму 1920 грн.; від 04.09.2013 року №404 - на суму 1320 грн.; від 30.09.2013 року - на суму 1800 грн.(а.с.162, 166,167). Згідно відомості на виплату грошей №1/07 [PERSON] виплачено відрядні за липень 2013 року в сумі 1920 грн.; згідно відомості №4/09 виплачено відрядні за вересень 2013 року в сумі 3120 грн.(а.с.163, 168). Оспорюючи свій підпис у відомості №1/07 про отримання 1920 грн., позивач разом з тим, клопотання про призначення відповідної експертизи, про що наголошував у судовому засіданні представник ТОВ "Міліуса" , не заявляв, із заявою про підроблення його підпису та привласнення належних йому коштів у відповідні правоохоронні органи не звертався. Суд приходить до висновку також, що не підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення в його користь 375,16 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку з дня звільнення 05.02.2014 року по день фактичного розрахунку 11.02.2014 року, оскільки і зазначена сума і вказаний період включені позивачем у вимогу про стягнення в його користь 21 946,86 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 06.02.2014 року по 21.01.2015 року. Що стосується стягнення з відповідача в користь позивача 21 946,86 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 06.02.2014 року по 21.01.2015 року, то позов в цій частині підлягає до часткового задоволення також. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Тобто, при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, враховуючи, що спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки розрахунку суд визначає наступним чином. Без врахування суми 375,16 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку з дня звільнення по день фактичного розрахунку позивач просив стягнути з ТОВ "Міліуса" 5909,83 грн.(6284,99 грн.-375,16 грн.). Судом в користь позивача із заявленої суми стягнуто 2309,83 грн.(1848,83 +461), що становить 39,08% від заявленої суми. Тому 39,08% від 21 946,86 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 06.02.2014 року по 21.01.2015 року включно становить 9375,70 грн. Тому первісний позов підлягає до задоволення частково і з ТОВ "Міліуса" в користь [PERSON] слід стягнути 2684,99 грн. заборгованості по виплаті коштів при розрахунку та 9375,70 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, всього на суму 12060,69 грн. Що стосується зустрічного позову, то суд приходить до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Міліуса" до [PERSON] про стягнення вартості нестачі товарно-матеріальних цінностей підлягає до задоволення частково з наступних підстав. В день прийняття [PERSON] на роботу 16.07.2013 року з ним був укладений договір про повну матеріальну відповідальність, відповідно до умов якого останній прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження цінностей, довірених йому власником майна(а.с.60,61). Вказаний договір не суперечить Переліку посад і робіт, що заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва. Згідно наказу від 16.07.2013 року №16/07-2 [PERSON] відповідною комісією по актах прийому-передачі були передані побутові приміщення, матеріальні цінності та документація по виробничій базі №2(а.с.58). Відповідно до посадової інструкції начальник виробничої бази за неналежне виконання або невиконання своїх посадових обов'язків, передбачених цією інструкцією, відповідає в межах, визначених чинним законодавством України про працю(а.с.62-64). Як встановлено в судовому засіданні з 20.10.2013 року [PERSON] звільнено з посади за власним бажанням, згідно рішення Луцького міськрайонного суду від 09.01.2014 року поновлено на займаній посаді з 14.01.2014 року і 05.02.2014 року звільнено з роботи за власним бажанням(а.с.5, 59). З пояснень [PERSON], представників сторін, матеріалів справи судом встановлено, що до звільнення перший раз, а саме 17.10.2013 року [PERSON], не передаючи матеріальні цінності, передав відповідним працівникам товариства наявні у нього, як директора бази, ключі від приміщень та матеріальних цінностей(а.с.131,132). Заперечуючи можливість передати належним чином ввірені йому товарно-матеріальні цінності, [PERSON] пояснює це тим, що для цього йому не були створені відповідні умови. Разом з тим жодним чином не пояснює які саме умови були для цього відсутні, хто та яким чином заважав чи перешкоджав йому передати матеріальні цінності відповідним працівникам та не надав суду жодного доказу в підтвердження того, що намагався це зробити. Наказом директора підприємства від 18.10.2013 року №18/10, у зв'язку з непередачею [PERSON] матеріальних цінностей, на підприємстві була створена комісія для проведення з 20.10.2013 року по 31.10.2013 року огляду складських та інших приміщень, опломбування їх, проведення інвентаризації усіх товарно-матеріальних цінностей(а.с.130). Згідно зазначеного наказу було проведено інвентаризацію, під час якої виявлено нестачу на суму 10576,24 грн.(що з ПДВ становить 12691,49 грн.), що підтверджується актом нестач від 31.10.2013 року(а.с.156). Після поновлення [PERSON] на роботі у зв'язку з його звільненням повторно, 28.01.2014 року останньому було надіслано повідомлення про виявлену нестачу товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 12691,49 грн. з проханням належним чином оформити передачу таких цінностей відповідальним працівникам товариства та вимога, у разі неможливості повернути товариству матеріальні цінності, оплатити вказану суму нестачі та надана копія акту нестачі від 31.10.2013 року(а.с.155). 5 лютого 2014 року відповідно до наказу директора товариства від 05.02.2014 року №05/02-01 проведена інвентаризація товарно-матеріальних цінностей, що знаходяться на складах виробничої базі №2 в с.Гатне та встановлена нестача ТМЦ на загальну суму 10576,24 грн.(без ПДВ)(а.с.170-173). І хоча з 21.10.2013 року на посаду [PERSON] був прийнятий [PERSON], з яким того ж дня укладено договір про повну матеріальну відповідальність, суд не вважає це підставою для відмови у зустрічному позові, оскільки робота по огляду складських та інших приміщень, опломбуванню їх, проведення інвентаризації усіх товарно-матеріальних цінностей перший раз проводилась з 20.10.2013 року по 31.10.2013 року, [PERSON], на думку суду, не мав жодних перешкод передати ввірені йому товарно-матеріальних цінності належним чином, при бажанні, ініціювати таке питання та вимагати проведення будь-яких дій із ввіреними йому ТМЦ в його присутності. Жодних доказів про те, що наявна вина товариства чи його посадових осіб у перешкоджанні йому виконувати належним чином покладені на нього обов'язки, зокрема, відсутність нормальних умов зберігання матеріальних цінностей, неналежна організація праці, перешкоджанні передати ввірені йому товарно-матеріальні цінності, у проведенні невірно інвентаризації, у створенні недостачі іншою особою, [PERSON] не надано. Не заслуговують на увагу і посилання представника [PERSON] на порушення термінів на стягнення вартості нестачі ТМЦ, передбачених ч.2 ст.136 КЗпП України, оскільки вказана норма Закону визначає порядок покриття шкоди, заподіяної працівником в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку. Відповідно до ст.233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до ст.135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. Відповідно до звіту про оцінку ринкової вартості нестачі товарно-матеріальних цінностей, проведеної комерційно-експертною фірмою "Експертиза-тоутал" станом на 05.05.2014 року вартість нестачі ТМЦ майна ТзОВ "Міліуса" з врахуванням ПДВ становить 28818,40 грн.(а.с.71-108). На основі викладеного суд приходить до висновку, що стягненню з [PERSON] в користь ТОВ "Міліуса" підлягає 28818,40 грн., як вартість заподіяної ним нестачі товарно-матеріальних цінностей. Стягненню з [PERSON] в користь ТОВ "Міліуса" підлягає також 2680 грн. витрат на проведення оцінки вартості нестачі товарно-матеріальних цінностей та 288,18 грн. (двісті вісімдесят вісім грн. 18 коп.) судового збору, всього на суму 31786,58 грн. В стягненні 26,80 грн. судового збору слід відмовити. ТОВ "Міліуса" було сплачено 314,98 грн. судового збору враховуючи ціну позову разом з витратами на проведення оцінки вартості нестачі товарно-матеріальних цінностей, разом з тим у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується без врахування судових витрат. Тому сума судового збору в розмірі, внесеному позивачем в більшому розмірі, ніж встановлено законом, стягненню з відповідача не підлягає і може бути повернута позивачу у порядку, встановленому Законом. В зв'язку з тим, що в стягненні частини судового збору в користь ТОВ "Міліуса" суд відмовляє, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Міліуса" до [PERSON] підлягає до задоволення частково. На підставі ст.ст. 47,97,130, 134,135-3,136, 216,217,233 КЗпП України, Закону України "Про оплату праці",

Outcome: partial