Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог просить поновити його на роботі на посаді приймальника склад - склад у відповідача [PERSON], стягнути з нього 2481 грн. 78 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 1000 грн. моральної шкоди, мотивуючи тим, що з 16 травня 2013 року по 17 грудня 2013 року він працював приймальником склад-склад у фізичної особи-підприємця [PERSON] на підставі трудового договору, зареєстрованого 16 травня 2013 року в Конотопському міськрайцентрі зайнятості за № 18511300396. В грудні 2013 року він вирішив звільнитися з роботи, тому подав відповідачеві заяву про звільнення його за згодою сторін. 17 грудня 2013 року відповідач звільнив його з роботи, але не за ч. 1 ст.36 КзпП України, як він писав у своїй заяві на звільнення, а на підставі ст. 38 КзпП України, за власним бажанням. При цьому під час звільнення він не знав, що зазначено в даній статті, бо не має відповідних знань і працевлаштувався вперше. Відповідач та працівник Конотопського міськрайцентру зайнятості теж не повідомили йому, що трудовий договір розірваний на підставі ст. 38 КзпП України. Після звільнення в Конотопському міськрайцентрі зайнятості при постановці на облік йому було повідомлено про те, що він буде отримувати допомогу по безробіттю тільки на 91 день перебування на обліку, бо він звільнений з роботи за власним бажанням. Відповідач фактично звільнив його з власної ініціативи, до того ж в порушення вимог ст. 38 КзпП України він був звільнений наступного дня після подачі заяви про звільнення. Внаслідок незаконних дій [PERSON] він залишився без роботи та був позбавлений можливості отримувати допомогу по безробіттю. Тому він повинен бути поновлений на роботі, та у зв"язку з вимушеним прогулом відповідач має сплатити йому за 42 дні, по 18 лютого 2014 року, виходячи з середньоденного заробітку в 59,09 грн., 2481,78 грн. середнього заробітку. Також просить стягнути з відповідача моральну шкоду, яку він оцінює в 1000 грн., бо відповідачем внаслідок нехтування нормами чинного законодавства про працю порушені його законні права як працівника та людини. Діями [PERSON] йому завдано моральні страждання, він втратив нормальний сон, виникла потреба докладати додаткові зусилля для організації свого життя. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали уточнений позов, просять його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти позову заперечують та пояснили, що жодних порушень законодавства при звільненні позивача допущено не було. [PERSON] сам виявив бажання розірвати трудовий договір та не відпрацьовувати 14 днів, проти чого відповідач не заперечував, що не суперечить вимогам КзпП України. Заява позивача на звільнення не збереглася, бо вона не є документом суворої звітності, тому неможливо визначити, яку причину звільнення він вказував. 17 грудня 2013 року сторони удвох з"явилися до Конотопського міськрайцентру зайнятості, де в присутності працівника останнього до трудового договору був зроблений запис про його розірвання та звільнення позивача за ст.38 КЗпП України, за власним бажанням. З цим записом позивач був ознайомлений, погодився з ним, поставивши свій підпис у договорі. У зв"язку з цим немає підстав для поновлення на роботі, тому не можуть бути задоволені позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Представник третьої особи: Конотопського міськрайонного центру зайнятості Пизік А.А. при винесенні рішення покладається на розсуд суду, пояснила, що зняття з реєстрації трудового договору, укладеного між фізичною особою-роботодавцем та найманим працівником, відбувається в центрі зайнятості за особистої присутності сторін трудового договору, що його уклали. 17 грудня 2013 року сторонами було надано два примірника трудового договору, третій примірник знаходився в центрі зайнятості. Відповідач заповнив п.17 трудового договору, вказав, що він розірваний, позивач звільняється з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КзпП України. Позивач своїм підписом підтвердив згоду щодо причини звільнення, яка була зазначена при ньому. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню. 16 січня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди (а.с.34). Пунктами 8-10 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженому наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 8 червня 2001 року № 260, передбачено, що у разі закінчення трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті КЗпП України, про що сторони сповіщають центр зайнятості, який зареєстрував трудовий договір. Відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів. Відповідальна особа центру зайнятості на підставі запису про зняття трудового договору з реєстрації, зробленого у книзі реєстрації трудових договорів, робить на трьох, а в разі відсутності працівника - на двох примірниках трудового договору запис: "Трудовий договір від "__" _______________ 20__ р. N ______ знято з реєстрації "__" _______________ 20__ р. ______________ (найменування центру зайнятості) М.П. _______________ (підпис) ____________________ (прізвище, ім'я, по батькові посадової особи центру зайнятості)". З форми трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, укладеного 16 травня 2013 року між ФОП [PERSON] і [PERSON], зареєстрованого у той самий день в Конотопському міськрайонному центрі зайнятості за № 18511300396, вбачається, що позивач був прийнятий за безстроковим договором приймальником склад-склад. Трудовий договір складений у трьох автентичних примірниках, один з яких перебуває у фізичної особи, другий - у працівника, третій - у державній службі зайнятості, яка здійснила реєстрацію трудового договору (п.14). Також у п. 17 трудового договору зазначено, що він розірваний сторонами 17 грудня 2013 року, позивача звільнено з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України. При цьому в договорі маються підписи фізичної особи та працівника. В той самий день, 17 грудня 2013 року, договір було знято з реєстрації Конотопським міськрайцентром зайнятості (а.с.4,5). Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9 сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КзпП). В судовому засіданні було встановлено, що позивач в грудні 2013 року виявив особисте бажання про звільнення з роботи, яку він виконував у відповідача, ніхто його до цього не примушував, тиск не застосовував, про що він сам підтвердив у судовому засіданні. Також було встановлено, що обидві сторони 17 грудня 2013 року були присутні в Конотопському міськрайонному центрі зайнятості, яким був зареєстрований трудовий договір, укладений між ними, де поставили підписи в цьому договорі під записом про звільнення позивача за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, і договір був знятий з реєстрації, про що теж пояснив позивач. При цьому, як вбачається із самого запису, причина звільнення була зазначена, запис був зроблений в присутності [PERSON], позивач був ознайомлений та погодився з причиною та датою звільнення, не заявляв, що не бажає розривати трудовий договір, будь-яких зауважень, непогодження з причиною та датою звільнення чи не бажання бути звільненим саме за власним бажанням та 17 грудня 2013 року не висловлював, його ніхто не примушував звільнятися за власним бажанням та ставити підпис про це в трудовому договорі, про що він сам підтвердив у судовому засіданні. Тому підстав про поновлення на роботі позивача, який особисто без примусу прийняв рішення про звільнення, немає. Доказів протилежного не було надано. Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. А ч.4 ст.60 ЦПК України передбачено, що доказування не може грунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч.2 ст.235, ст.237-1 КзпП України, оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, відповідно не підлягає задоволенню і позов у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. При цьому позивачеві пропонувалось поставити та вирішувати питання про зміну формулювання причини звільнення, що позивач відмовився робити, пояснивши, що він лише бажає бути поновленим на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Outcome: dismissed