Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

Позивачі у жовтні 2018 року звернулись до суду із зазначеним позовом, у якому просять вселити їх у квартиру [ADDRESS] (далі - квартира), а також зобов`язати відповідачку не чинити їм перешкод в користуванні цією квартирою. Вказують, що позивачка [PERSON] і [PERSON] перебували у шлюбі, в якому народились позивачі [PERSON] та [PERSON] , а також була приватизована вказана квартира на праві спільної часткової власності у рівних частках усіх вказаних членів сім`ї. 13 липня 2006 року шлюб між подружжям був розірваний, а 20.09.2010 року було зареєстроване вказане право власності на квартиру за кожним по ј частці. Проте, з`ясувалось, що у 1998 році [PERSON] діючи нібито в інтересах сім`ї продав квартиру відповідачці [PERSON] на підставі розписки, після чого між сторонами почалися судові процеси: у грудні 2010 року відповідачці на той час як [PERSON] було відмовлено у позові про визнання договору купівлі-продажу (розписки) дійсним, а рішеннями судових інстанцій різних рівнів у 2011-2012 роках за позовом позивачів відповідачку було зобов`язано не перешкоджати позивачам у користуванні квартирою шляхом виселення та відмовлено у зустрічному позові відповідачки про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. За виконавчим листом 15.01.2013 року було здійснено виселення відповідачки з квартири; при спробі переїзду до квартири виявилося, що її займає [PERSON] , який перебував з відповідачкою у фактичних шлюбних відносинах, і тому позивачі у 2013 році звертались з позовом до нього про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, який був задоволений, а [PERSON] подавав зустрічний позов про визнання за ним права власності на квартиру за набувальною давністю, в якому було відмовлено. У 2014 році ухвалами апеляційного суду повторно примусово виселялись відповідачка і [PERSON] ; у 2014 році позивачам було відмовлено у позові до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні, оскільки він належну йому ј частку у праві власності на квартиру 06.08.2014 року подарував [PERSON] ; позивачка [PERSON] зверталась з позовом до [PERSON] і [PERSON] про визнання недійсним вказаного договору дарування ј квартири та скасування державної реєстрації права власності на частку квартири, у задоволенні якого 19.06.2017 року було відмовлено. Вказують, що їх незаконно позбавили власності, але вони не втрачали інтерес до спірної квартири, проте не проживали там для уникнення сварок, бійок, які могли та виникали між ними та відповідачем. Зазначають, що вони та [PERSON] , а після його смерті відповідачка, є співвласниками спірної квартири та вказують, що відповідачка до теперішнього часу проживає у квартирі та чинить їм перешкоди у користуванні їхньою часткою, перешкоджає їхньому вселенню - не впускає до квартири, змінила замки, не надає ключі від вхідних дверей.. Стверджують, що іншого нерухомого майна у них немає і тому спірна квартира є єдиним майном, в якому вони можуть проживати і налагодити своє життя, а на сьогоднішній день вони не мають постійного місця проживання, змушені тимчасово проживати у зйомник квартирах, чим спричиняються незручності та порушуються їх законні права на володіння і користування своєю власністю, зокрема і малолітніх дітей [PERSON] , які зареєстровані у квартирі, однак у ній не проживають бо відповідач перешкоджає в цьому. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася і надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позивачі [PERSON] і [PERSON] у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали повністю, а також пояснили, що у спірній квартирі проживали до 1998 року, а потім продали її відповідачці та її покійному чоловіку і стали проживати у будинку по [ADDRESS] , який належав діду і бабі по батькові позивачів [PERSON] і [PERSON] .. З цього будинку позивачка [PERSON] вибула після розлучення з чоловіком [PERSON] , а позивач [PERSON] вибув після закінчення школи у зв`язку з виїздом на роботу до м. Одеси. [PERSON] стверджує, що вказаний будинок тепер належить його батьку [PERSON] та його новій дружині, які перешкоджають йому проживати у будинку, у якому він зареєстрований. Відповідачка [PERSON] , та її представник [PERSON] , позов не визнали, відповідачка суду пояснила, що разом зі своїм покійним чоловіком [PERSON] у 1998 році придбала спірну квартиру у позивачки [PERSON] та її колишнього чоловіка [PERSON] , які після цього разом зі своїми дітьми - позивачами [PERSON] і [PERSON] перейшли на проживання у будинок батьків [PERSON] по [ADDRESS] . У спірній квартирі вона проживає і зареєстрована з 1998 року, це її єдине житло і разом з нею проживає її хвора мати, яка не може пересуватись і за якою вона доглядає. Представник служби у справах дітей Захарівської райдержадміністрації Одеської області у судове засідання не з`явився і надав заяву про розгляд справи за його відсутності. За результатами дослідження наданих сторонами і витребуваних за їх клопотанням доказів судом встановлені наступні обставини. Згідно дубліката свідоцтва про право власності на житло, виданого 14.12.1997 року приватизаційною комісією житлового фонду Фрунзівської селищної ради на підставі власного розпорядження № 314 від 14.12.1997 року, квартира [ADDRESS] загальною площею 41,4 кв. м (далі - квартира) належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках. Дублікат свідоцтва замість зіпсованого виданий 16 вересня 2010 року і зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 20 вересня 2010 року (а.с. 12). Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 20.09.2010 року державним комунальним підприємством «Фрунзівське бюро технічної інвентаризації», квартира за номером запису 1274 в книзі 10 та реєстраційним номером 31539802 зареєстрована на підставі вказаного дубліката свідоцтва за вказаними у ньому особами з часткою ј за кожним у праві спільної часткової приватної власності (а.с. 13). Відповідно до складеного 20.09.2010 року вказаним БТІ технічного паспорту на квартиру, вона розташована на першому поверсі двоповерхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 28,9 кв.м - «5» 15,5 кв.м та «6» 13,4 кв.м, кухні «4» 4,7 кв.м, ванної кімнати «3» 2,0 кв.м, вбиральні «2» 0,8 кв.м, коридору «1» 5,0 кв.м.. З поверхового плану квартири вбачається, що вхід до кімнати «6» здійснюється з кімнати «5», а у цю кімнату - з коридору «1», з якого також здійснюється вхід до вбиральні, ванної та кухні. За договором дарування частки квартири, посвідченим 06.08.2014 року за реєстром № 1-1352 [PERSON] , державного нотаріуса Великомихайлівської районної державної нотаріальної контори Одеської області, Дарувальник [PERSON] , який зареєстрований по [ADDRESS] , подарував Обдарованому [PERSON] , який зареєстрований у спірній квартирі, ј частку спірної квартири. Вказана частка квартири належала Дарувальнику на підставі зазначеного вище дубліката свідоцтва про право власності на житло. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 01.11.2018 року у спадковій справі № 53/2018 за реєстром № 1371 [PERSON] , державного нотаріуса Захарівської районної державної нотаріальної контори Одеської області, спадкоємцем майна [PERSON] , померлого [INFO] , є його дружина [PERSON] Спадщина складається з ј частки у праві власності на спірну квартиру, яка належала спадкодавцю на підставі зазначеного вище договору дарування частки квартири. Право власності відповідачки на ј частку спірної квартири на підставі вказаного свідоцтва зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.11.2018 року за номером запису про право власності 28700462. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого на підставі актового запису за № 30 зробленого 13.07.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Фрунзівського районного управління юстиції Одеської області, шлюб між чоловіком [PERSON] і дружиною [PERSON] розірвано і їй присвоєно прізвище [PERSON] (а.с. 20). У паспорті громадянина України [NUMBER] , виданому 20.06.1997 року Фрунзівським РВ УМВС України в Одеській області [PERSON] , [INFO] , наявні відмітки про реєстрацію її місця проживання з 06.09.2002 року по [ADDRESS] ; зняття з реєстрації місця проживання 02.08.2014 року та реєстрація з цього ж дня її місця проживання у спірній квартирі (а.с. 46-47). У паспорті громадянина України [NUMBER] , виданому 24.10.2002 року Фрунзівським РВ УМВС України в Одеській області [PERSON] , [INFO] , наявна відмітка про реєстрацію його місця проживання з 28.02.2003 року по [ADDRESS] (а.с. 45). У паспорті громадянина України [NUMBER] , виданому 12.04.2000 року Фрунзівським РВ УМВС України в Одеській області [PERSON] , [INFO] , наявні відмітки про реєстрацію - 11.02.2006 року її шлюбу з [PERSON] ; 06.11.2001 року місця проживання по [ADDRESS] ; 14.06.2008 року зняття з реєстрації місця проживання; 29.10.2010 року реєстрація місця проживання у спірній квартирі (а.с. 48). Згідно свідоцтва про народження, виданого на підставі актового запису № 63 зробленого 19.06.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Фрунзівського районного управління юстиції Одеської області, [PERSON] народився [INFO] в смт. Фрунзівка Одеської області від батьків [PERSON] і [PERSON] (а.с. 49). Згідно свідоцтва про народження, виданого на підставі актового запису № 182 складеного 05.09.2016 року Фрунзівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON] народилась [INFO] в смт. Фрунзівка Одеської області від батьків [PERSON] і [PERSON] (а.с. 50). Відповідно до п. 12 ч. 1 постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19 травня 2016 року № 1377-VIII, яка була опублікована в газеті «Голос України» від 02.06.2016 року № 101 та набрала чинності з дня, наступного за днем її опублікування - з 03 червня 2016 року, в Одеській області перейменовано Фрунзівський район на Захарівський район; селище міського типу Фрунзівка Фрунзівського району на селище міського типу Захарівка. За довідкою з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію, виданою Захарівською селищною радою Захарівського району Одеської області 20.09.2018 року за № 6228, квартира складається з 2-х кімнат житловою площею 28,0 кв.м, особистий рахунок відкритий на відповідачку, яка зареєстрована у ній з 26.05.1998 року. [PERSON] та [PERSON] зареєстровані з 29.10.2010 року, [PERSON] з 02.08.2014 року, [PERSON] з 05.09.2016 року (а.с. 19). За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 30.10.2018 року, [PERSON] (чоловік позивачки [PERSON] ), разом з [PERSON] і [PERSON] у рівних частках по 1/3 кожний є співвласником у праві власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору, посвідченого Фрунзівською державною нотаріальною конторою Одеської області 25.09.2001 року за реєстром № 1216. Загальна площа цієї квартири складає 136,8 кв.м і житлова площа чотирьох жилих кімнат складає 54,1 кв.м. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 07.08.2019 року, позивачка [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченим 29.05.2019 року за № 794 [PERSON] . приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу, набула право власності на квартиру [ADDRESS] . Загальна площа однокімнатної квартири складає 38,4 кв.м, житлова площа 18,9 кв.м і складається в цілому: 1-передпокій, 2-ванна, 3-кухня., 4-житлова кімната, 5-балкон. Рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 01 лютого 2008 року був задоволений позов [PERSON] і визнано такими, що втратили право користування на житлові приміщення у будинку по [ADDRESS] - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 2006 року народження. Цим рішенням було встановлено, що два житлові будинки по [ADDRESS] належали на праві спільної часткової власності [PERSON] (дід позивачки [PERSON] ) у частці 70/100, а інші 30/100 домоволодіння належали [PERSON] .. [PERSON] і [PERSON] були зареєстровані у вказаному будинку з 6 вересня 2002 року та фактично проживали у ньому. 13 липня 2006 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано і після розлучення вона вибула на проживання в квартиру [ADDRESS] . Після укладення [PERSON] шлюбу з [PERSON] у 2005 році, вона орієнтовно у 2006 році вибула з чоловіком на постійне проживання до м. Одеси, де спочатку проживали по [ADDRESS] , а останнім часом проживають по [ADDRESS] . Рішенням апеляційного суду Одеської області від 24.05.2011 року [PERSON] було відмовлено у її позові до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу спірної квартири. Цим рішенням встановлено, що сторони по справі домовились щодо умов договору купівлі-продажу спірної квартири, фактично виконали умови договору, оскільки [PERSON] передала гроші в сумі 3300 доларів США, вселилась в спірну квартиру в 1998 році, а відповідачі отримали гроші та виселилися із квартири. Однак, фактично виконавши умови договору, відповідачі [PERSON] та [PERSON] ухилились від нотаріального посвідчення угоди (а.с. 41-43). Рішенням апеляційного суду Одеської області від 04.09.2012 року було зобов`язано [PERSON] не перешкоджати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у користуванні спірною квартирою шляхом виселення та витребування названої квартири (а.с. 38-40). Рішенням апеляційного суду Одеської області від 30.10.2013 року [PERSON] було виселено із спірної квартири без надання іншого жилого приміщення та відмовлено у задоволені його позову до [PERSON] і [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання власності (а.с. 33-37). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.10.2014 року постановлено повторно примусово виселити [PERSON] із спірної квартири (а.с. 23-25), а ухвалою цього суду від 15.10.2014 року постановлено здійснити повторне виконання виконавчого листа № 517/79/13-ц, виданого 31.03.2014 року Фрунзівським районним судом Одеської області про виселення [PERSON] із спірної квартири без надання іншого жилого приміщення (а.с. 21-22). Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 17.12.2014 року у справі № 517/498/14-ц відмовлено у позові [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників щодо належної йому ј частки у праві на спірну квартиру (а.с. 30-31). Рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 19.06.2017 року у справі № 517/24/17 відмовлено у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування ј частки спірної квартири недійсним та скасування державної реєстрації права власності на частку квартири (а.с. 26-29). У висновку № 01/01-24/734 від 25.03.2019 року Захарівської районної державної адміністрації Одеської області, як органу опіки та піклування, про усунення перешкод у користуванні правом власності шляхом вселення вказано, що вселення дітей [PERSON] , 2006 р.н., та [PERSON] , 2016 р.н. (далі - діти), до спірної квартири видається неможливим, оскільки ґрунтується на несприятливих для цього умовах, що не відповідає інтересам малолітніх дітей. В обґрунтування цього висновку зазначено, що діти разом з матір`ю позивачкою [PERSON] і батьком [PERSON] проживають у квартирі [ADDRESS] , яка належить рідним діду та бабі - подружжю Мах, що підтверджено довідкою Захарівської селищної ради від 05.03.2019 року № 172, письмовими заявами зареєстрованих по цій вулиці безпосередніх сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також зареєстрованої у сусідній квартирі цього будинку [PERSON] .. Вказано, що за актом обстеження від 22.04.2019 року у спірній квартирі проживає відповідачка та її мати [PERSON] , 1938 р.н. - хвора, не здатна до самообслуговування особа (консультативний висновок ЛКК КП «Захарівський РЦ ПМСД» від 14.03.2019 року № 103). Дві жилі кімнати - прохідного планування і забудови, без ізольованості кожної з них. За письмовими підтвердженнями мешканців сусідніх квартир [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , діти у спірній квартирі ніколи не проживали. У висновку зазначено, що квартира є спірним помешканням з відкритою конфронтацією між її власниками; сторони спору не перебувають у родинних стосунках; мати дітей є власником тільки ј не виділеної в натурі частки цього житла; діти є особами різної статті та віку; розмір жилої площі, що належить матері, не відповідає житловим (санітарним) нормам для проживання дітей; жилі кімнати прохідної забудови без самостійних виходів і не можуть використовуватися як окремі квартири або бути переобладнаними в такі квартири; угода про порядок користування дітьми житловими приміщеннями відсутня і крайньої потреби у забезпечені дітей житлом немає. Зазначені обставини вказують на те, що вселення і проживання дітей за таких підстав не поліпшить їхні житлові умови та може спричинити утиск їхнього особистого простору для повноцінного розвитку і виховання в несприятливому середовищі та негативно позначиться на психоемоційному стані. Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 244154 від 07.08.2019 року, відповідачці на строк до 01.09.2020 року встановлена друга група інвалідності від загального захворювання та показана праця у комфортних умовах і у денний час тривалістю не більш ніж 8 годин; не пов`язана зі значним нервово-психічним та фізичним напруженням. Оцінюючи описані вище і встановлені судом обставини та правовідносини, що виникли між сторонами, суд виходить з наступних положень законодавства. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Крім того, відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Однак, право власності за своєю правовою природою не є необмеженим. На підставі частини другої статті 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною п`ятою зазначеної статті, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. З огляду на частину сьому зазначеної статті, діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Законодавчі обмеження здійснення права власності, які пов`язані із особливостями правового регулювання інституту права спільної власності містяться у спеціальних нормах глави 26 першого розділу Книги третьої Цивільного кодексу України «Право спільної власності». Зокрема, як убачається із частини третьої статті 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Така компенсація може мати разовий або періодичний характер залежно від домовленості сторін або обставин справи. Як вбачається з матеріалів справи, житлова площа квартири становить 28,9 кв. м і складається із двох не ізольованих та суміжних житлових кімнат площею 15,5 та 13,4 кв.м. Оскільки квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності по ј за кожним, то на кожного з них припадає 7,225 кв. м житлової площі (28,9 кв. м : 4). Позивачі просили вселити їх до квартири не заявивши відповідних позовних вимог про встановлення порядку користування спірною квартирою і не зазначивши до якої конкретно кімнати (приміщення) необхідно вселити кожного з них. Частина 2 статті 67 Закону України «Про виконавче провадження визначає, що примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому. Пунктами 2-3 постанови виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів і президії обласної ради Федерації профспілок від 17.09.1991 № 378 "Про внесення змін до постанови виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів і президії обласної ради профспілок від 16.01.1985 № 52 "Про порядок надання житлових приміщень" визначено, що житлові приміщення надаються громадянам у межах 13,65 кв.м. жилої площі на одного чоловіка, але не менше установленої середньої забезпеченості громадян жилою площею. Розмір середньої забезпеченості громадян жилою площею становить у населених пунктах області 8,5 кв.м. Статтею 50 Житлового кодексу УРСР також встановлено, що при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. Не допускається також заселення квартири, збудованої для однієї сім`ї, двома і більше сім`ями або двома і більше одинокими особами, за винятком випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 54 цього Кодексу. За таких обставин, вселення за судовим рішенням позивачів, як учасників спільної часткової власності на квартиру, до іншого співвласника при відсутності технічної можливості поділу, виділу або встановлення порядку користування житлом, незначний розмір жилої площі, який не забезпечує фактичної можливості проживати та використовувати для житла площу, яка відповідає розміру частки у власності, не узгоджується із частиною третьою статті 358 ЦК України. Крім того, стаття 30 Конституції України гарантує кожному недоторканність житла чи іншого володіння. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Отже, за наявності у національному праві відповідної норми частини третьої статті 358 ЦК України, вселення за судовим рішенням учасника спільної власності до іншого, який використовує приміщення для постійного проживання, за відсутності можливості надання учаснику спільної власності, який звернувся з такими вимогами, у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності порушує як право на недоторканість житла, гарантоване Конституцією України, так і право на повагу до свого житла, передбачене статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак частина третя статті 358 ЦК України передбачає у цьому випадку право власника вимагати компенсації., а тому спір не може бути вирішений шляхом вселення позивачів на житлову площу, оскільки вона фактично не забезпечує можливість проживання із дотриманням санітарно-гігієнічних та морально-етичних норм, тому такий спосіб захисту права власності не є належним, а єдиним можливим і допустимим в такому випадку способом захисту є право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частина третя статті 358 ЦК України). Виходячи із встановлених судом фактичних обставин справи та наведених положень законодавства, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed