Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

Позивач звернувся у суд з позовом до відповідачів, Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді Львівської області та ДП «Львіввугілля», мотивуючи тим, що з 1986 р. по 2006 р. працював на шахті «Відродження», ДП «Львівугілля». У 1992 році з ним стався нещасний випадок на шахті, внаслідок чого отримав травму хребта та забій нирки. 06.07.1992 р. відповідачем було складено акт розслідування нещасного випадку на виробництві, та встановлено, що травма спини була спричинена падінням кусків породи, внаслідок незадовільного утримання шахтою робочих місць. За наслідками даної травми йому було діагнозовано післятравматичний остеохондроз поперекового відділу хребта з вираженим болевим синдромом і значним порушенням функцій; вторинна попереково-крижова радикулопатія, ускладнена лівобічною люмбоімалгією. Висновком Львівської обласної МСЕК від 13.10.2005 року, йому вперше встановлено 25 % втрати працездатності по трудовому каліцтву від 04.07.1992 р. Окрім цього, у зв'язку із тривалою роботою в особливо шкідливих та важких умовах праці в контакті із вугільно-породним пилом, несприятливим мікрокліматом, неналежним забезпеченням роботодавцем засобами захисту, він захворів на професійне захворювання -антракосилікоз І ст., хронічний бронхіт, емфізема легень ДН ІІ ст.. Згідно акту розслідування хронічного профзахворювання форми П-4 від 24.03.2006 р. встановлено, що таке виникло в результаті роботи у шкідливих умовах праці під землею на шахті. Висновком міжрайонної спеціалізованої профпаталогічної МСЕК від 11.06.2006 р. йому безтерміново встановлено ІII групу інвалідності та 55% ступеня втрати професійної працездатності з яких: 30 % по профзахворюванні - антракосилікоз; 25% - по трудовому каліцтву по травмі від 04.07.1992 р.. Вважає, що йому було заподіяно моральну шкоду, оскільки, внаслідок травми в шахті на 25 % втратив професійну працездатність, а в 2006 році став інвалідом ІІІ групи та на 30 % втратив працездатність ще і від профзахворювання, що значно посилює його фізичні і моральні страждання, відчуває постійні незручності у повсякденному житті, змушений терпіти фізичні болі, що призвело до зміни ритму та порядку життя. Розмір моральної шкоди оцінює у 30000 грн.. Позивач в судовому засіданні, позовні вимоги підтримав, пояснив, що в продовж 1986-2006 р. працював на шахті «Відродження» ДП «Львіввугілля». Внаслідок роботи у шахті втратив працездатність по трудовому каліцтву та професійному захворюванні, отримав інвалідність. 13.10.2005 р. йому вперше встановили 25 % втрати працездатності по трудовому каліцтву, а 11.06.2006р. року йому безтерміново встановлено ІІІ групу інвалідності та 55% втрати працездатності, з яких 30% професійне захворювання - антракосилікоз та 25 % по трудовому каліцтву. Змушений постійно проходити медичне лікування. Через значну втрату працездатності суттєво змінився його спосіб життя, що негативно відобразилось на здоров'ї. Вважає, суму моральної шкоди у 30000 грн. обґрунтованою та просить стягнути її з відповідачів. Представник відповідача Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді - Тодорович О.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Щодо задоволення позову заперечила, вказала, що позивач не звертався з часу встановлення ступеня втрати працездатності у фонд за відшкодуванням моральної шкоди. Крім цього, відповідно до наказу МОЗ № 212 від 22.11.1995 року на органи МСЕК покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Звертає увагу на те, що позивачем на подано висновку МСЕК, лікаря психіатра чи висновку ЛКК про встановлення факту спричинення йому моральної шкоди внаслідок втрати працездатності та трудового каліцтва. Крім цього, у наданих медичних документах немає покликання про отримання позивачем фізичних та душевних страждань внаслідок отриманого каліцтва. Також, з 01.01.2008 року фонд не виплачує відшкодування моральної шкоди не дивлячись на періоди встановлення ступеня втрати працездатності. Таким чином, у позовних вимогах просить відмовити в повному обсязі. Окрім цього зазначила, що нещасний випадок стався під час виконання позивачем трудових обов'язків на шахті. Вважає що відсутня їхня вина у заподіяних ушкодженнях здоров'я. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, щодо задоволення позову заперечив. Пояснив, що відповідно до наказу МОЗ № 212 від 22.11.1995 року на органи МСЕК покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Звертає увагу на те, що позивачем не подано висновку МСЕК, лікаря психіатра чи висновку ЛКК про встановлення факту спричинення йому моральної шкоди внаслідок втрати працездатності. Також зазначив, що позивачу не встановлено групи інвалідності. Крім цього, у наданих медичних документах немає покликання про отримання позивачем фізичних та душевних страждань внаслідок отриманого захворювання. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що впродовж 1986-2006 років [PERSON] працював під землею на шахті «Відродження», яка на даний час як структурний підрозділ, входить до складу ДП «Львіввугілля». З акту розслідування нещасного випадку на виробництві №39 від 06.07.1992 р., встановлено, що позивач працюючи в першу зміну в шахті, внаслідок падіння куска породи, через незадовільне утримання робочих місць, отримав травму хребта та лівої нирки. Висновком Львівської обласної МСЕК від 13.10.2005 р. позивачу вперше встановлено 25 % втрати працездатності по трудовому каліцтву від 04.07.1992 року. Окрім цього, внаслідок роботи в особливо шкідливих та тяжких умовах праці під землею на шахті, погіршився стан його здоров'я, внаслідок чого [PERSON] захворів на професійне захворювання - антракосилікоз І ст., хронічний бронхіт, емфізема легень ДН ІІ ст.. Згідно акту розслідування професійного захворювання форми П-4 від 24.03.2006 р. було проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання [PERSON] та зроблено висновок про шкідливі умови праці які в основному пов'язані із контактом з вугільно - породним пилом в концентрації вище ГДК, несприятливим мікрокліматом. Висновком міжрайонної спеціалізованої профпаталогічної МСЕК від 11.04.2006 р. позивачу безтерміново встановлено 55% ступеня втрати професійної працездатності, з яких 30 % профзахворювання - антракосилікоз вперше та 25% - трудове каліцтво по травмі від 04.07.1992 р.. Відповідно до ст.ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України, Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абзацом п'ятим частини першої ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч. 1 ст. 9 цього Закону відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Укладаючи з роботодавцем угоду про обов'язкове страхування від нещасного випадку, страховик (Фонд соціального страхування від нещасних випадків) тим самим бере на себе зобов'язання надати застрахованим особам передбачені Законом соціальні послуги та виплати. На час виникнення спірних правовідносин діяли як ч.3 ст. 34 Закону України від 23.09.1999р. №1105-ХІV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», так і ст.9 Закону України «Про охорону праці» (в ред. Закону від 21.11.2002р. №229-ІV), згідно з якою відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров»я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до наведеного вище Закону України. Це підтверджується також роз'ясненням Конституційного Суду України, наданим у рішенні від 27.01.2004 року №1-рп/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення ч.3 ст. 34 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності». Згідно п.п. «є» п.1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції чинній на час спірних правовідносин) передбачено надання позивачу соціальних послуг і виплат, у тому числі відшкодування моральної шкоди при наявності факту її заподіяння потерпілому. Надаючи соціальні послуги застрахованим та здійснюючи страхові виплати грошових сум, Фонд соціального страхування від нещасних випадків здійснює забезпечення соціального захисту громадян у разі тимчасової, стійкої або повної втрати працездатності. Крім цього, відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров"я. Встановлення Законом обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодовувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку та професійного захворювання. Згідно із ч.1 ст. 14 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», нещасний випадок - це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов'язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров'ю або настала смерть. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Відмова потерпілому у праві на отримання грошової компенсації за моральну шкоду від Фонду соціального страхування від нещасних випадків залежно від ступеня втрати професійної працездатності має обмежувальний характер. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (із змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5) роз'яснив, що моральна шкода може складатися, зокрема, у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного способу життя, при настанні інших негативних наслідків. Судом встановлено, що за час роботи [PERSON] на підприємствах по видобутку вугілля, які на даний час є структурними підрозділами ДП «Львіввугілля», з ним 04.07.1992 р. стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав травму хребта. Внаслідок отриманої травми в шахті, позивачу 13.10.2005 р., висновком МСЕК, вперше було встановлено 25 % втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву. Окрім цього,через роботу у шкідливих умовах праці, позивач захворів на професійне захворювання, у зв'язку із чим 11.06.2006 р. йому безтерміново встановили ІІІ групу інвалідності та 55 % втрати працездатності, з яких 30 % по профзахворюванні, а 25% по труд.каліцтву. Усе це призвело до того, що позивач втратив працездатність, у нього є постійна задишка при ходьбі, пітливість, він обмежений у рухах, не може виконувати повноцінно роботу при веденні домашнього господарства, став інвалідом. Всі ці обставини суттєво погіршили уклад його життя, вимагають додаткових зусиль для його належної організації. З огляду на це суд прийшов до висновку, що позивачу завдано моральної шкоди. Посилання представника відповідача (ФССНВВ) на те, що для встановлення факту наявності моральної шкоди, позивачу слід звернутись на обстеження у МСЕК або у ЛКК Червоноградської міської лікарні, судом до уваги не можуть бути прийняті, оскільки відповідно до п. 2 наказу МОЗ України № 420 від 05.06.2012 року «Про затвердження Порядку та Критеріїв встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров»я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.08.2012 року визнано таким, що втратив чинність наказ МОЗ України від 22.11.1995 року, яким затверджено Порядок встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», у п. 3.8 якого передбачалося, що на МСЕК покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Крім цього, безпідставним є твердження представника відповідача про те, що Законом України № 107-VІ від 28.12.2007 року п. 3 розділу ХІ ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» доповнено абзацом, що відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01.01.2008 року, оскільки вказані зміни визнано неконституційними згідно із Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008 року. В свою чергу, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року №5) вказав, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визнає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Таким чином, суд покладає обов'язок відшкодувати заподіяну позивачу моральну шкоду внаслідок трудового каліцтва від 13.10.2005 р. на - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді Львівської області. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди з ДП «Львіввугілля», суд вирішив наступне. Як вбачається з матеріалів справи, висновком міжрайонної спеціалізованої профпаталогічної МСЕК від 11.04.2006 р. позивачу безтерміново встановлено 55% ступеня втрати професійної працездатності, з яких 30 % профзахворювання - антракосилікоз вперше та 25% трудове каліцтво по травмі від 04.07.1992 р.. Відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України (які діяли на час виникнення даних правовідносин), відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Пунктом 11 Постанови пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1997 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Окрім того, Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 21.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" встановлено, що відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України (яка набрала чинності 13.01.2000 р.) за наявності порушення права працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Під моральною шкодою, згідно з п.3 згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України, слід розуміти: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Також, на підставі ч.1 п.9 вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно ч.2 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 p., ушкодження здоров'я заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. З досліджених матеріалів справи вбачається, що знайшли підтвердження обставини заподіяння позивачеві моральної шкоди, яка обумовлена моральним та фізичним стражданням з приводу ушкодження здоров'я, внаслідок трудового каліцтва при виконанні своїх трудових обов'язків, у зв'язку з чим позивачу 13.10.2005 р. вперше встановлено 25 % втрати професійної працездатності (відповідальність покладається на ФССНВВ в м. Червонограді) та внаслідок професійного захворювання, яке встановлене висновком МСЕК від 11.04.2006 р. (відповідальність покладається на ДП «Львіввугілля»). Вищенаведені обставини справи та правові положення, на думку суду, свідчать про доведення факту спричинення [PERSON] відповідачами моральної шкоди внаслідок ушкодження його здоров'я при виконанні трудових обов'язків, що потягло за собою професійне захворювання, а отже, право позивача на її відшкодування. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди (суму її компенсації), що підлягає стягненню з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді, суд враховує тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, стан його здоров'я, трудове каліцтво [PERSON] настання у зв'язку з цим негативних змін у його житті, необхідність лікування, втрату у зв'язку з цим життєвих зв'язків, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обсяг втрати позивачем працездатності. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Тому суд вважає, що сума компенсації спричиненої позивачеві моральної шкоди, що підлягає стягненню із Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді, складає 5000,00 грн. Щодо розміру моральної шкоди яка підлягає стягненню з ДП «Львіввугілля», суд враховує стаж роботи позивача на підприємтавх ДП «Львіввугілля», що складає більше 19 років. Також, суд враховує і ту обставину, що за час роботи [PERSON] на шахті, отримав трудове каліцтво, а також те, що 11.04.2006 р. позивачу впреше встановлено професійне захворювання антракосилікоз в розмірі 30%. З огляду на це суд вважає що з ДП «Львіввугілля» слід стягнути 6000 грн., так як вимоги про стягнення 30000 грн. моральної шкоди є завищені та належним чином не обґрунтовані. Відповідно до ст.88 ЦПК України з ДП «Львіввугілля» слід стягнути судовий збір в користь держави.

Outcome: partial