Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права на приватизацію квартири, посилаючись на наступне. Приблизно в 1981 році Нікопольським південнотрубним заводом йому був виданий ордер на квартиру [ADDRESS] на родину з двох осіб, а саме: на нього та його дружину [PERSON] (яка померла [INFO] ). Вони одразу вселились та прописались у виділеній їм квартирі. На даний час в цій квартирі зареєстрований та фактично мешкає тільки він протягом сорока років, і квартира ним до цього часу не була приватизована. Всі особові рахунки по сплаті житлово-комунальних послуг відкриті на його ім`я. Зазначена квартира на даний час у його власності не перебуває. Будучи у статусі квартиронаймача квартири [ADDRESS] він вирішив її приватизувати, тому звернувся до Управління комунального майна Нікопольської міської ради з відповідною заявою та пакетом документів для оформлення. Однак, листом № 550/21 від 17.06.2021 року йому було відмовлено в наданні згоди на приватизацію квартири через те, що ним не була надана копія ордера про надання житлової площі, який є підставою для вселення в квартиру та укладення договору найму. Вважає дії відповідача незаконними і такими, що порушують його законні права та інтереси. Згідно зі ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Відповідно до ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст.58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду, виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до ст.61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до п.69 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470, ордер дійсний протягом 30 днів. Згідно ст.345 ЦК України, фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Він та його родина протягом 30 днів з дня видачі ордеру вселилась в надану їм квартиру і зареєструвалась. Після спливу 30 днів ордер автоматично втратив свою силу, а він не зобов`язаний зберігати документ, який втратив юридичну силу. Згідно з п.1 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів. Пунктами 4, 5 ст.5 передбачено право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків, які одержують громадяни України, що постійно проживають в цих квартирах. Копією довідки, виданої АТ «Ощадбанк», підтверджується той факт, що ним приватизаційні житлові чеки не використовувались. Згідно ч.10 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п.2 ст.2 цього Закону, а саме: не підлягають приватизації квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обовязкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС. Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним, розширеному тлумаченню не підлягає. Відповідно до п.11 ст.8 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир державного житлового фонду, вирішуються судом. З 1981 року і до теперішнього часу жодним власником будинку або балансоутримувачем до нього не пред`являлось претензій щодо незаконності його проживання у квартирі. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Таким чином, вважає, що його право на приватизацію квартири може бути визнано в судовому порядку, оскільки він вселився і зареєструвався у зазначеній квартирі з дотриманням встановленого законом порядку в якості наймача житлового приміщення та набув у зв`язку з цим права користування займаним житлом, так як неправомірність його проживання ніхто не оспорює, а відсутність одного лише ордеру про надання житлової площі позбавляє його можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири, чим обмежені без законних підстав його житлові права. За таких обставин звернувся до суду. В судове засідання сторони не прибули. Надали заяви про розгляд справи у свою відсутність. Позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити (а.с.18). Представник відповідача проти задоволення позову не заперечувала (а.с.16). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно зі ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.345 ЦК України, фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Згідно зі ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", спори, що виникають при приватизації квартир державного житлового фонду, вирішуються судом. Відповідно до ст.9 Житлового Кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Як встановлено в судовому засіданні, в 1981 році Нікопольським південнотрубним заводом позивачу по справі був виданий ордер на квартиру [ADDRESS] на родину з двох осіб - на позивача та його дружину, яка померла [INFO] (а.с.5-6). Позивач з дружиною одразу вселились та прописались у виділеній їм квартирі (а.с.11). На даний час в спірній квартирі зареєстрований та фактично мешкає тільки позивач п справі і квартира ним до цього часу не приватизована. Вирішивши приватизувати квартиру, в якій проживає більше 40 років, позивач звернувся до Управління комунального майна Нікопольської міської ради з відповідною заявою та пакетом документів для оформлення. Однак, листом № 550/21 від 17.06.2021 року йому було відмовлено в наданні згоди на приватизацію квартири через те, що не була надана копія ордера про надання житлової площі, який є підставою для вселення в квартиру та укладення договору найму (а.с.7). Згідно зі ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Відповідно до ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно зі ст.58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду, виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до ст.61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно п.69 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470, ордер дійсний протягом 30 днів. Відповідно до ст.345 ЦК України, фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Як встановлено судом, позивач та його дружина протягом 30 днів з дня видачі ордеру вселились в надану їм квартиру і зареєструвались (а.с.8). Згідно з п.1 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів. Пунктами 4, 5 ст.5 Закону передбачено право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків, які одержують громадяни України, що постійно проживають в цих квартирах. Судом встановлено, що, відповідно до довідки, виданої АТ «Ощадбанк», позивачем приватизаційні житлові чеки не використовувались (а.с.9). Згідно ч.10 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п.2 ст.2 цього Закону, а саме: не підлягають приватизації квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обовязкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС. Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним, розширеному тлумаченню не підлягає. Відповідно до п.11 ст.8 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир державного житлового фонду, вирішуються судом. Як встановлено в судовому засіданні, з 1981 року і до теперішнього часу жодним власником будинку або балансоутримувачем до позивача чи його родини не пред`являлось претензій щодо незаконності його проживання у квартирі. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Таким чином, суд вважає, що право [PERSON] на приватизацію квартири може бути визнано в судовому порядку. З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved