Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

06.02.2014 року [PERSON], діючи в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] звернулась з позовом до суду до [PERSON], 3-я особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання права власності на квартиру в цілому та виселення з квартири. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що з 17.09.1999 року по 17.10.2013 року перебувала в шлюбі з [PERSON] 24.04.2003 року нею була придбана трьохкімнатна ізольована квартира [ADDRESS]. Квартира була придбана за грошові кошти, які належали їй і частково брату та батькам, які були ними отримані від продажу 24.04.2003 року квартири [ADDRESS]. Квартира оформлена на її ім'я і є її особистою власністю, колишній чоловік не має ніякого відношення ні до придбання квартири, ні до грошей, за які вона була придбана. Однак, оскільки квартира була придбана в період шлюбу з відповідачем, на теперішній час це перешкоджає їй вільно розпорядитись власним майном, що і є підставою звернення до суду. Також, просить виселити відповідача зі спірної квартири, посилаючись на те, що її колишній чоловік своїх обов*язків по утриманню та збереженню майна не виконує, ремонту не здійснював, сплату комунальних платежів не проводив, своєю протиправною поведінкою відносно неї та дитини створює умови, при яких спільне проживання є неможливим та небезпечним. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, будучи належним чином оповіщеним про день та час слухання справи. Причини неявки суду не повідомив, ніяких заяв до суду не подав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, ніяких заяв до суду не подав, у зв*язку з чим суд розглядає справу у його відсутність. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, свідка, дослідивши матеріали справи, задовольняє позовні вимоги, вважаючи їх обґрунтованими, і при цьому виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.09.1999 року по 17.10.2013 року. Під час шлюбу в них народилася донька - [PERSON], [INFO]. (а.с. 15-17). Шлюб розірвано 17.10.2013 року на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.10.2013 року. Згідно договору купівлі-продажу від 24 квітня 2003 року [PERSON] придбала трьохкімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS]. В цьому договорі зазначено, що продаж вчинено за 56000 грн., які продавці отримали повністю від покупця. Право власності за позивачем [PERSON] зареєстровано 03.06.2003 року, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 13-14). Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» від 12.08.2013 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON] - з 29.08.2003 року, відповідач [PERSON] - з 02.06.2004 року, донька [PERSON] - з 19.05.2004 року (а.с.10). Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що квартира [ADDRESS] є її особистою власністю, оскільки була придбана за її особисті кошти, отримані від продажу частки приватизованої квартири та частини грошових коштів, які їй подарували брат та батько. Відповідно до вимог ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. За статтями 16, 17 Закону України "Про власність", ст. 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 р., спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). Згідно ст. 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Судом під час розгляду справи встановлено, що позивачем [PERSON] квартира [ADDRESS] була придбана 24.04.2003 року за особисті грошові кошти та грошові кошти батька та брата, отриманих нею від них в дар та які були ними отримані від продажу своїх часток приватизованої квартири [ADDRESS]. Дані обставини підтверджуються представленим до суду договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 24.04.2003 року, де зазначено, що 2/5 частин квартири належало [PERSON], 1/5 - [PERSON], 1/5 - [PERSON], 1/5- [PERSON] Продаж вчинено за 96000 грн.(а.с.11-12). Також, судом досліджені показання свідка [PERSON], який пояснив суду про те, що дійсно він та батько подарували сестрі [PERSON] грошові кошти, отримані ними від продажу своїх часток в відчужуваній приватизованій квартирі для купівлі нею квартири [ADDRESS] в той же день, інші грошові кошти були внесені самою [PERSON], отримані нею від продажу своєї частки. Зазначав, що в них була і домовленість про те, що [PERSON] у зв*язку з цим не буде претендувати на спадщину у вигляді квартири, яку придбали для батьків в той же день, яка залишиться після їх смерті. Дана обставина знайшла своє підтвердження в документах при оформленні спадщини після смерті батьків, а саме в представлених до суду заповітах. Крім того, зазначив, що відповідачем ніяких грошових коштів для купівлі квартири [ADDRESS] внесено не було, оскільки у відповідача ніяких грошових коштів взагалі не було, свідок був присутнім під час укладання угод, проведення розрахунків і підтверджує всі обставини придбання сестрою спірної квартири. На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що спірна квартира є особистою власністю позивача, оскільки була придбана нею за особисті грошові кошти отримані від продажу частки приватизованої квартири та за грошові кошти, отримані в дар від брата та батька. Стосовно вимог позивача щодо виселення, суд зазначає наступне. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Вимогами ст. 157 ЖК України передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно пояснень учасників судового розгляду між проживаючими в спірній квартирі відбуваються сварки, конфлікти та непорозуміння. Так, судом досліджені матеріали про порушення кримінальної справи за фактом нанесення тілесних ушкоджень неповнолітній [PERSON], дані які внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань 17.12.2013 року за ч.1 ст. 125 КК України. Згідно представленого до суду висновку судово-медичного експерта від 18.12.2013 року у [PERSON], [INFO] маються легкі тілесні ушкодження, за її поясненнями ушкодження їй спричинив батько [PERSON] 16.12.2013 року за місцем мешкання. (а.с. 7-8). Дані факти негативно впливають на психіку та загальне здоров'я дитини, у зв'язку з чим дитина потребує лікування у психолога та невропатолога. Таким чином, судом встановлено, що відповідач, проживаючи в квартирі [ADDRESS] порушує правила спільного проживання, а саме: без згоди усіх проживаючих приводить жінок додому, на зауваження [PERSON] не реагує, а навпаки створює для неї та доньки неможливі умови для проживання, висловлює до неї неповагу, створює небезпеку для проживання позивачу та неповнолітній дочці. Також, судом встановлено, що відповідач [PERSON] оплату за комунальні послуги не здійснює, ремонтні роботи не проводить, і всі ці обов'язки по отриманню житла виконувала та продовжує виконувати позивач по справі. Таким чином, суд, дослідивши усі надані докази під час розгляду справи, приходить до висновку, що відповідач порушує правила спільного співжиття в квартирі, вчинив насильство в сім*ї, був попереджений про неприпустимість антигромадської поведінки, але не прийняв цього до відома та продовжує ображати, незважати та порушувати права позивача по справі та дитини. При цьому суд враховує, що відповідач [PERSON] не є членом сім'ї позивача на теперішній час та має право на проживання в батьківській квартирі по [ADDRESS]. На підставі вищезазначеного, суд вважає, що вимоги позивача про виселення [PERSON] без надання іншого житла є обґрунтованими, у зв'язку з чим підлягають задоволенню.

Outcome: approved