Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

09 жовтня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить усунути йому перешкоди у праві користування та розпорядження житловим будинком №58, розташованим по вул. Миру в м. Татарбунари Одеської області, шляхом позбавлення права користування житлом та зняття з реєстрації відповідачки, посилаючись на слідуючі обставини. Позивач є власником житлового будинку №58, розташованого по вул. Миру в м. Татарбунари Одеської області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24 листопада 2012 року. У вказаному будинку зареєстрована відповідачка [PERSON], [INFO]. Однак, вже більше десяти років (з 2003 року) відповідачка не мешкає в зазначеному будинку. Під час останньої телефонної розмови, позивач запропонував відповідачці знятися з реєстрації добровільно, але вона не бажає знятися з реєстрації без усяких поважних причини, ні чим це не мотивуючи. Реєстрація відповідачки [PERSON] у будинку позивача порушує його право користування власністю, тому останній звернувся з вказаним позовом до суду, посилаючись на ряд нормативних актів щодо захисту свого майнового права та інтересу. Представник позивача адвокат [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав заяву з проханням справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив винести заочне рішення (а.с.22). Відповідачка в судові засідання неодноразово не з'явилась. Відповідно до довідки відділу з питань реєстрації виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Одеської області від 01.11.2017 року (а.с.15), [PERSON]., [INFO], зареєстрована в [INFO]. Разом з тим, згідно довідки № 03-20/45 від 15.01.2018 року (а.с.23) виданої виконавчим комітетом Татарбунарської міської ради, житловий будинок, що знаходиться по вул. Миру, №58, в минулому значився - вулиця Кавказська №32, в подальшому №40. Судові повістки, відповідно до вимог п2 ч.7 ст.128 ЦПК України надсилалися відповідачці за адресою її місця проживання, зареєстрованому у встановленому законом порядку, однак поверталися до суду з поміткою:"повернення після закінчення терміну зберігання" (а.с.21). З урахуванням положення ч.7 ст. 128 ЦПК України, суд вважає, що відповідачка належним чином повідомлена про розгляд справи. Відповідачка [PERSON] причини своїх неявок суду не повідомила, заяв про розгляд справи в її відсутність або заперечення проти позову суду не надала. Оскільки не має відомостей про причину неявки відповідачки, на підставі ч.5 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутність та ухвалити по справі заочне рішення згідно наявних доказів, на що позивач згоден, про що постановлена ухвала суду. Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вбачає правові підстави для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.10.2012 року (а.с.5, 6), [PERSON] є власником житлового будинку №58, який розташований по вул. Миру в м. Татарбунари Одеської області. Вказане домоволодіння зареєстроване за позивачем на праві приватної власності. Із копії домової книги (а.с.7-9) вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO] з 01.04.2001 року. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-ІV від 11.12.2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення прав власності та житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтва про смерть тощо. Відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно п.1 ст.8 вказаної Конвенції, кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 ст.8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Таким чином, судом з достовірністю встановлено, що позивач є власником житлового будинку №58 по вул. Миру (колишня Кавказька №32, в подальшому - №40) в м. Татарбунари Одеської області, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.,а.с.5,6,23). З 2003 року відповідачка проживає за іншою адресою, добровільно знятись з реєстрації за вищевказаною адресою з будинку позивача не бажає, чим створює йому перешкоди у праві розпорядження своєю власністю, незважаючи на те, що втратила право користування вказаним житлом. Вказані обставини та аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави зробити висновок, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення відповідача (який відсутній за місцем реєстрації більше року) права користування житлом та зняття його з реєстрації місця проживання. За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами, суд вважає, що права власника мають бути захищені судом, а тому, враховуючи непроживання відповідачки за місцем реєстрації більше року без поважних причин, позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у праві користування житлом шляхом позбавлення відповідачки права користування житлом, підлягають задоволенню, як основані на законі, що надасть можливість позивачу розпоряджатися та користуватися своїм будинком на власний розсуд. Рішення суду про визнання особи втратившою право користування житлом, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для зняття цієї особи з реєстраційного обліку. На підставі викладеного,

Outcome: approved