Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

06.02.2018 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому вказує, що 09.08.2005 р. між нею та відповідачем було укладено шлюб. Під час шлюбу уних народилась донька [PERSON], [INFO]. 28.09.2011 р. рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області шлюб розірвано, донька залишилась проживати разом з нею. Рішенням цього ж суду з 07.09.2011 р. стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частини. Після розірвання шлюбу відповідач припинив сімейні стосунки, перестав спілкуватись з дитиною, участі у її вихованні, лікуванні не приймає, матеріальної допомоги не надає. Станом на 31.06.2017 р. заборгованість по аліментам становить 30641,97 грн. З весни 2011 р. відповідач жодного разу з дитиною не зустрічався. Просила зобов'язати службу у справах дітей надати суду висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, позбавити його батьківських прав відносно доньки [PERSON], [INFO], стягнути судові витрати. 14.02.2018 р. ухвалою суду провадження по справі відкрито та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 27.03.2018 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] повторно не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та в належній формі, документів на підтвердження поважності причин неявки суду не надано, від нього не надійшло повідомлення про розгляд справи у його відсутність, відзиву на позов не подано, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів. Представник третьої особи без самостійних вимог: Служби у справах дітей Кам'янсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізької області [PERSON] позов підтримала, вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення учасників провадження, дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачка знаходилась у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 09.08.2005 р. згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 9). Від шлюбу у них народилась донька [PERSON], [INFO]., батьком вказаний [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22.03.2010 р. (а.с. 11). Рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 28.09.2011 р. шлюб між сторонами розірвано (а.с. 10). Висновком про результати розгляду звернення громадян від 29.05.2017 р. дільничним Кам'янсько-Дніпровського ВП Енергодарського ВП ГУ НП в Запорізькій області прийнято рішення про припинення розгляду заяви [PERSON] у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення у діях [PERSON], передбаченого ст. 164 КК України (а.с. 16). Згідно громадської характеристики [PERSON] за місцем проживання характеризується посередньо (а.с. 15). З довідки дошкільного навчального закладу (ясла-садок) «Веселка» № 8 Енергодарської міської ради від 22.09.2017 р. № 183 вбачається, що в період відвідування дитиною закладу з 08.02.2013 р. по 20.07.2016 р. батько [PERSON] участі у вихованні дитини не приймав, заходи, передбачені дошкільним закладом не відвідував (а.с. 15 зв.). Дитина [PERSON] проживає разом з матір'ю [PERSON] по [ADDRESS] житлово-побутові умови сприятливі для проживання, виховання та розвитку малолітньої дитини, про що службою у справах дітей Енергодарської міської ради складено та затверджено акт обстеження житлово-побутових умов 27.09.2017 р. (а.с. 12). Відповідач має заборгованість по сплаті аліментів на дитину, яка станом на 31.06.2017 р. складає 30641,97 грн., що підтверджується розрахунком Кам'янсько-Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби від 04.10.2017 р. (а.с. 19-20). Згідно особисто наданих службі у справах дітей Кам'янсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізької області 24.10.2017 р. пояснень, [PERSON] востаннє бачив дитину у трирічному віці, аліменти сплачує по можливості, офіційно не працює (а.с. 35). З громадської характеристики Енергодарської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 2 вбачається, що мати дитини [PERSON] приділяє належну увагу вихованню дитини, тато у вихованні дитини участі не приймає (а.с. 21). Постановою Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 08.12.2017 р. [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП за ухилення батька від виконання передбачених законодавством обов'язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітньої дитини (а.с. 34). Кам'янсько-Дніпровською районною державною адміністрацією Запорізької області 27.02.2018 р. складено висновок органу опіки та піклування № 01-01-23/0168 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні доньки [PERSON], [INFO] (а.с. 32-33). Таким чином, встановлені обставини ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків та досліджені докази в сукупності свідчать про його винну поведінку до виконання батьківських обов'язків щодо неповнолітньої дитини. Згідно з ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч. 1 ст. 152 СК право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст. 155 СК передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2011 року, батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У статті 11 зазначеного Закону вказано, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. З урахуванням встановлених судом обставин справи, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по утриманню та вихованню своєї малолітньої доньки [PERSON], забезпеченню її всебічного розвитку. Зокрема, про це свідчать ті обставини, що тривалий час він не відвідує дитину і взагалі не цікавиться її станом здоров'я, не надає матеріальної допомоги на її утримання, не бажає спілкуватися та підтримувати родинні стосунки, що свідчить про абсолютну байдужість [PERSON]до долі малолітньої дитини. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 і ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. За змістом принципів 2, 4, 6, 7 Декларації прав дитини від 20.11.1959 дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Суспільство та органи публічної влади повинні докладати зусиль для сприяння реалізації зазначеного права. Відповідно до ч.7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789-ХII(789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції передбачено, що забезпечується те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно з п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. За таких обставин, оскільки судом достовірно встановлено, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, оскільки жодним чином не піклується про фізичний і духовний розвиток малолітньої доньки [PERSON], не спілкується з нею та не виявляє будь-якого інтересу до її внутрішнього світу, не дбає про стан її здоров'я та навіть не цікавиться ним, суд вважає за необхідне позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно малолітньої дитини [PERSON] Судові витрати підлягають до стягнення на користь позивача на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі ст.ст. 7, 150, 152, 155, 164 СК України,

Outcome: approved