Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

12 липня 2017 року позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом до Дунаєвецької міської ради Хмельницької області, [PERSON], [PERSON], третя особа: Дунаєвецька районна державна адміністрація Хмельницької області про визнання права на земельну ділянку в порядку спадкування (ціна позову 41556,78 грн.) посилаючись на те, що [INFO] померла його мати - [PERSON], яка проживала та була зареєстрована в с.Великий Жванчик Дунаєвецького району Хмельницької області. Після її смерті залишилось спадкове майно, а саме: земельна частка (пай) розміром 1,94 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), право якої посвідчене сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER]. Позивач зазначає, що він є сином померлої, спадкоємцем за законом першої черги, спадщину прийняв ,вступивши фактично в управління спадковим майном згідно ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), крім нього спадкоємцями за заповітом є його сестри - [PERSON] та [PERSON], котрі спадщину не прийняли, з заявою в нотаріальну контору після смерті матері не звертались. 30 червня 2017 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Дунаєвецького районного нотаріального округу Бугерко Н.А. для одержання свідоцтва про право на спадщину за законом, однак нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку пай, оскільки правовстановлюючий документ на земельну частку (пай) серії [NUMBER] виданий Дунаєвецькою районною державною адміністрацією 25 квітня 2001 року, тобто після смерті [PERSON], померлої [INFO]. Оскільки право на земельну частку (пай) виникло у [PERSON] при житті, що підтверджується державним актом на право колективної власності на землю та додатком- списком громадян, які мають право на земельну частку (пай), а тому [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання за ним права на земельну частку (пай), яке належало померлій [INFO] [PERSON]. Відповідачами [PERSON] та [PERSON] подано зустрічний позов до [PERSON], Дунаєвецької міської ради Хмельницької області, третя особа: Дунаєвецька районна державна адміністрація Хмельницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування (ціна позову 41558,78 грн.) мотивуючи тим, що за життя ,20 березня 1998 року, їхня мати - [PERSON] залишила заповіт, посвідчений секретарем Великожванчицької сільської ради, зареєстрованим в реєстрі за № 33, згідно з яким заповіла все належне їй на день смерті майно відповідачам-позивачам, своїм дочкам [PERSON] та [PERSON], які фактично прийняли спадщину після смерті матері, так як це було передбачено діючим на той час Цивільним кодексом України, оскільки фактично вступили в володіння та управління спадковим майном, зокрема володіють ощадними книжками померлої. На даний час вони звернулись до приватного нотаріуса Дунаєвецького районного нотаріального округу Люзняка О.М., який завів спадкову справу після смерті матері, бажаючи оформити свої спадкові права на належну ним в порядку спадкування земельну частку (пай), але нотаріус відмовив у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, оскільки у них відсутні правовстановлюючі документи на вказане майно. Вважають ,що мають право на вказану земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом та це право має бути визнано за ними судом. Право на земельну частку (пай) виникло у спадкодавця - їхньої матері [PERSON] за життя, що підтверджується Державним актом на право колективної власності на землю та списком громадян, які мають право на земельну частку (пай), а також і сертифікатом на право на земельну частку (пай) ,виданого після смерті матері 25.04.2001 року взамін загубленого, а тому звернулися до суду з зустрічним позовом, в якому просять визнати за ними - [PERSON] та [PERSON] право на земельну частку (пай) розміром 1,98 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) по ? частині за кожною у землі, яка перебувала у колективній власності спілки селян «Жванчик» с.Великий Жванчик Дунаєвецького району Хмельницької області, яка належала померлій [INFO] [PERSON], як за спадкоємцями за заповітом. В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] свій позов підтримав, зустрічний позов не визнав та пояснив, що звернувся до суду з позовом, оскільки близько 17 років сестри в нотаріальну контору за оформленням спадщини не зверталися, а тому вирішив оформити спадщину після смерті матері і отримати в спадщину земельну ділянку, яка належала покійній матері. Відповідачі-позивачі [PERSON], [PERSON] подали до суду письмові заперечення на позов в якому зазначили, що первісний позов не визнають та вважають, що в задоволенні позову має бути відмовлено , оскільки за життя, 20.03.1998 року їхня мати - [PERSON] залишила заповіт, посвідчений секретарем Великожванчицької сільської ради, згідно з яким заповіла все належне їй на день смерті майно. Вони прийняли спадщину, а тому вважають, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають та йому має бути відмовлено в задоволенні позову, так як при наявності заповіту, який не скасовано, спадкоємці за законом, які в заповіті не вказані, права на спадщину не мають. В судовому засіданні представник відповідачів-позивачів [PERSON] первісний позов не визнала проти нього заперечила, зустрічний позов підтримала та пояснила, що у [PERSON] та [PERSON] є заповіт, який складений на них їхньою матір'ю [PERSON], а тому вони є спадкоємцями за заповітом після смерті матері і мають право на на земельну частку (пай) в рівних частинах. Представник відповідача за первісним та зустрічними позовом Дунаєвецької міської ради Хмельницької області, в судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву в якій просив проводити розгляд справи у його відсутності, при вирішенні спору поклався на розсуд суду. Представник третьої особи за первісним та зустрічними позовом Дунаєвецької районної державної адміністрації Хмельницької області в судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника проти задоволення позовних заяв не заперечують. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача-відповідача [PERSON] та представника відповідачів-позивачів [PERSON] вважає, що в задоволені первісного позову [PERSON] слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] та [PERSON] слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно - земельна частка (пай) площею 1,98 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) у землі, яка перебувала у колективній власності спілки селян «Жванчик» с.Великий Жванчик Дунаєвецького району Хмельницької області. У відповідності до ст. 524 ЦК УРСР (1963 року), який діяв на момент виникнення спірних відносин, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно до ст. 529 ЦК УРСР УРСР (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Позивач-відповідач [PERSON] на підставі ст. 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) є спадкоємцем на майно померлої [PERSON] першої черги, як син померлої, який прийняв спадщину згідно із ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент смерті останньої, відповідно до якого визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 31 жовтня 1978 року та довідкою №02.18.01-11/1120 від 03 серпня 2017 року, виданою Дунаєвецькою міською радою Хмельницької області. Судом також встановлено, що відповідачі-позивачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями померлої матері [PERSON] за заповітом, який є незмінений та не скасований, які також на підставі ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) прийняли спадщину ,вступивши в управління спадковим майном, що підтверджується копією заповіту від 20 березня 1998 року, посвідченого секретарем Великожванчицької сільської ради Дунаєвецького району Хмельницької області, зареєстрованого в реєстрі за №33. З оглянутої в судовому засіданні копії спадкової справи вбачається, що 04 серпня 2017 року приватним нотаріусом Дунаєвецького районного нотаріального округу Люзняком О.М. заведено спадкову справі №175-2017 по заяві [PERSON] та [PERSON], після смерті їхньої матері [PERSON], яка померла [INFO], спадкова справа зареєстрована в спадковому реєстрі за №61038186. Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 30 червня 2017 р. приватного нотаріуса Дунаєвецького районного нотаріального округу Бугерко Н.А. видно, що [PERSON] в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), що належала [PERSON], померлій [INFO] відмовлено в зв'язку із тим, що правовстановлюючий документ на зазначену земельну ділянку був виданий після смерті спадкодавця. Також, з постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 21 вересня 2017 року, приватного нотаріуса Дунаєвецького районного нотаріального округу Люзняка О.М. вбачається, що відповідачам-позивачам [PERSON] та [PERSON] відмовлено в отриманні свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим Великожванчицькою сільською радою Дунаєвецького району Хмельницької області від 20 березня 1998 року, зареєстрованим в реєстрі за №33 на майно, яке залишилося після померлої [INFO] [PERSON] на земельну частку (пай) з зв'язку з тим, що у них відсутні правовстановлюючі документи на вищевказане майно. Як передбачали положення ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Статтею 535 ЦК УРСР визначалось, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. При цьому, відповідно до п.п. «в» п. 11 Постанови Пленуму ВСУ від 31.01.1992 року №2 "Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні" передбачалось, що «фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном, яке спадкодавець заповів іншій особі (якщо вона не відмовилась від спадщини), не може розглядатись як вчинення передбачених законом дій по прийняттю спадщини», зважаючи на що, спадкоємець, який претендує на обов'язкову частку у спадщині повинен протягом встановленого строку подати заяву про прийняття спадщини. Фактичне прийняття обов'язкової частки у спадщині законодавством не передбачалось. Порядок прийняття спадщини та дії, що свідчать про прийняття спадщини закріплені у ст. 548, 549 ЦК УРСР, які передбачали, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відмова від спадщини регламентувалась ст. 553 ЦК УРСР відповідно до якої спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. Зважаючи на наведене, суд вважає, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на право на земельну частку (пай). За життя [PERSON] залишила заповіт, яким все своє майно заповіла дочкам: [PERSON] та [PERSON], які у передбачений 6 місячний строк заяв про відмову від прийняття спадщини за заповітом не подавали, навпроти фактично вступили в управління та володіння спадковим майном. Відмовляючи в задоволені первісного позову суд керувався тим, що позивачем-відповідачем [PERSON] будь-яким чином не доведено, що [PERSON] та [PERSON] фактично відмовилися від спадщини та не прийняли її. Судом також не встановлено, що спадкоємець за законом [PERSON] мав право на обов'язкову частку у спадщині після смерті матері [PERSON], хоча і проживав разом із спадкодавцем, оскільки згідно до діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства та правової позиції вищих судових інстанцій, він на день смерті спадкодавця був повнолітнім та працездатним, а тому у задоволенні первісного позову [PERSON] про визнання права на земельну ділянку в порядку спадкування слід відмовити. Задовольняючи зустрічний позов [PERSON] та [PERSON] про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування суд виходив з наступного. Згідно із ст. 16 ЦК України способом захисту свого права є визнання права. Згідно п. 3 Указу Президента України №666/94 від 10.11.1994 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» право на земельну частку (пай) може бути об'єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 « Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Згідно п.11 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 « Про судову практику у справах про спадкування» , якщо спадкодавець мав право на земельну частку ( пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідні норми ЦК УРСР. Згідно пункту 2 Указу Президента України №720/95 від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Судом встановлено, що 24 квітня 2001 року на ім'я [PERSON], в замін загубленого, Дунаєвецькою районною державною адміністрацією видано сертифікат на право на земельну частку (пай) - члену спілки селян «Жванчик» с.Великий Жванчик Дунаєвецького району Хмельницької області розміром 1,98 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), вартість земельної частки (паю) 12780 грн., серія [NUMBER] на підставі рішення Дунаєвецької райдержадміністрації від 23 лютого 2001 року № 38/2001-р., що підтверджується копією сертифіката на право на земельну частку (пай), копією державного акта на право колективної власності на землю В серії [NUMBER] та копією додатка №1 списки осіб, де під №602 зазначено [PERSON]. Відповідно до ч.10 ст.5 ЗК України 1990 року право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо успадкування майна, та статутом відповідного колективного підприємства. Відповідно до ч.4 ст. 25, ст. 346 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті; право власності припиняється у разі смерті власника, у зв'язку з чим позивачі позбавлені можливості іншим чином, ніж у судовому порядку визнати за собою право на спадкове майно. Суд вважає, що відповідачі-позивачі [PERSON] та [PERSON], прийнявши у спадщину спадкове майно відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), вважається такими, що прийняли спадщину. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця); до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки [PERSON] на час своєї смерті мала право на отримання земельної частки (паю) розміром 1,98 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) із земель колективної власності спілки селян «Жванчик» с.Великий Жванчик Дунаєвецького району Хмельницької області, тому її право на отримання земельної частки (паю) перейшло у порядку спадкування до [PERSON] та [PERSON] за заповітом но ? частини кожній, а тому вимоги зустрічного позову обгрунтовані і суд задовольняє їх.

Outcome: approved