Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] з участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Гаївської сільської ради Барського району Вінницької області, звернулися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договорів дарування земельної ділянки та державних актів частково недійсними, визнання права користування земельними ділянками, визнання незаконним та скасування рішення виконкому Гаївської сільської ради Барського району Вінницької області, поділ будинку у натурі. Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 14 липня 2014 року позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON] задоволено частково. Проведено поділ житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по вулиці Гуршала, 33 в с.Гайове Барського району Вінницької області, за яким виділено [PERSON], [PERSON], [PERSON] житлову кімнату 1-5, житлову кімнату 1-6, веранду І, літню кухню "Б1", хлів добудову "Б 3", погріб під літньою кухнею "Б 4", 1/2 частину колодязя №4, що відповідає 63/100 частинам будинку з господарськими будівлями. [PERSON] виділено коридор 1-1, кухню 1-2, кладову 1-3, житлову кімнату 1-4, ганок "а1", хлів "Б", хлів добудову "Б2", паркан №1, 1/2 частину колодязя №4, що відповідає 37/100 частинам будинку з господарськими будівлями. Стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON] у рівних частинах на користь [PERSON] компенсацію за відступ від розміру ідеальної частки у розмірі 2639 гривень. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати (а.с.105-116 т.2). Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 17 листопада\~2014 року рішення Барського районного суду Вінницької області від 14 липня 2014 року в частині відмови у позові про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Гаївської сільської ради Барського району Вінницької області про передачу земельної ділянки у власність [PERSON], визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок, їх поділ, скасовано. У цій частині позов [PERSON] задоволено\~\~частково (а.с.190-193 т.3). Визнано недійсним рішення виконкому Гаївської сільської ради Барського району Вінницької області від 29 листопада 1995 року № 121 б "Про передачу в приватну власність земельних ділянок" у частині передачі безкоштовно у приватну власність [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0,60 га, у тому числі для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель - 0,25 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,35 га, розташованої по вулиці Гуршала, 33 в с.Гайове Барського району Вінницької області. Визнано недійсним договір дарування від 16 грудня 2005 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо передачі безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,25 га, розташованої по вулиці Гуршала, 33 в с.Гайове Барського району Вінницької області, кадастровий номер\~0520281001:01:016:0001 (22), призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, посвідчений 16 грудня\~2005 року приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу, зареєстрований у реєстрі за № 2313. Визнано недійсним договір дарування від 16 грудня 2005 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо передачі безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,3742 га, розташованої по вулиці Гуршала, 33 в с.Гайове Барського району Вінницької області, кадастровий номер\~ 0520281001:01:016:0002 (21), призначеної для ведення особистого селянського господарства, посвідчений 16 грудня 2005 року приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу, зареєстрований у реєстрі за\~№ 2316. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №358322, площею 0,2500 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий\~18 квітня 2007 року на ім'я [PERSON] та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010781000015. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №358323, площею 0,3742 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, виданий 18 квітня 2007 року на ім'я [PERSON] та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010781000016. Встановлено порядок користування земельною ділянкою садиби\~ № 33 між співвласниками будинку [PERSON], ідеальна частка якої становить 3/5, та [PERSON], ідеальна частка якої становить 2/5, згідно план-схеми поділу №2 (Додаток 7) висновку комплексної судової будівельно-технічної (будівельно-оціночної), земельно-технічної (земельно-оціночної) експертизи від 28 листопада 2013 року № 718, що є невід'ємною частиною цього рішення суду. Вирішено питання судових витрат. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року рішення Барського районного суду Вінницької області від\~\~\~14 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від\~\~17 листопада 2014 року у частині позовних вимог про визнання договорів дарування земельної ділянки та державних актів частково недійсними, встановлення порядку користування земельними ділянками скасовано, а справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У решті рішення Барського районного суду Вінницької області від\~\~14 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від\~17 листопада 2014 року залишено без змін (а.с.59-63 т.4). Після прийняття цієї справи після перегляду судом касаційної інстанції, з урахуванням зауважень, що містяться в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року, судом постановлено ухвалу від 19 травня 2015 року про залучення співвідповідачем Гаївську сільську раду Барського району Вінницької області, яка помилково була залучена позивачами як третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору (а.с.95 т.4). Так, позовні вимоги в частині вимог про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Гаївської сільської ради Барського району Вінницької області №121б від 28 листопада 1995 року, визнання договорів дарування земельних ділянок та державних актів про право власності на земельні ділянки частково недійсними, про визнання права користування земельними ділянками, [PERSON], [PERSON], [PERSON] обгрунтовують тим, що рішенням виконавчого комітету Гаївської сільської ради Барського району Вінницької області від 28 листопада 1995 року № 121б, затвердженим рішенням 14 сесії\~\~\~22 скликання Гаївської сільської ради від 23 серпня 1997 року, [PERSON] була передана у власність земельна ділянка площею 0,60 га, що розташована по вулиці Гуршала,33 в с.Гайове Барського району Вінницької області, з якої: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 0,25 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,35 га. Оскільки позивачі володіють на праві власності\~\~\~3/5 частинами житлового будинку, а також є колишніми членами колгоспного двору, то вони вважають, що мають право на відповідну частку земельних ділянок як для обслуговування відповідної частини будинку, так і для ведення особистого селянського господарства. Крім того, [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах позивачів [PERSON], [PERSON], подала ряд заяв про уточнення позовних вимог, які ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 10 червня 2016 року залишено без розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах позивачів [PERSON], [PERSON], її представник адвокат [PERSON], [PERSON] позовні вимоги та заяви про уточнення позовних вимог підтримали, та наполягали на їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги вважають безпідставними, а тому просять в їх задоволенні відмовити в повному обсязі, хоча під час дачі в судовому засіданні пояснень [PERSON] не заперечувала проти визнання права власності за позивачами 3/5 частини земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, однак в подальшому свою думку змінила в звязку з тим, що позивачі вимагають визнання за ними права власності ще й на 3/5 частини земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Представник співвідповідача Гаївської сільської ради Барського району Вінницької області в судове засідання жодного разу не зявився, хоча Гаївську сільську раду Барського району Вінницької області було належним чином повідомлено про час і місце судового розгляду. До суду надійшли заяви за підписом сільського голови [PERSON] про розгляд справи у відсутності представника сільської ради, у яких не висловлено позиції щодо заявлених позовних вимог (а.с.73,78,123,128,143,167,173,187,188,201,202, 214,220 т.4; а.с.25,35,42,44,130,135,144 т.5). Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Щодо вимоги про визнання рішенням виконкому Гаївської сільської ради Барського району Вінницької області від 29 листопада 1995 року № 121б "Про передачу в приватну власність земельних ділянок", суд приходить до такого висновку. Встановлено, що рішенням виконкому Гаївської сільської ради Барського району Вінницької області від 29 листопада 1995 року № 121б "Про передачу в приватну власність земельних ділянок" [PERSON] передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,60 га, що розташована по вулиці Гуршала, 33 в с.Гайове Барського району Вінницької області, в тому числі: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель розміром 0,25 га, та для ведення особистого селянського господарства розміром 0,35 га. Рішення виконкому затверджено 14 сесією 22 скликання від 23 серпня 1997 року (а.с.31 т.1). Суд вважає, що на спірні правовідносини поширюється положення Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року, введений в дію з 15 березня 1991 року. Так, згідно з ч.1 ст.6 ЗК України (в редакції 1990 року) громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для ведення особистого підсобного господарства та будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Тобто, [PERSON] було надано вказану земельну ділянку відповідно до вимог\~ст.6 ЗК України (в редакції 1990 року), не як колишньому члену колгоспного двору, як на тому наполягають позивачі, а як громадянину в приватну власність шляхом приватизації, тобто у особисту приватну власність, оскільки ця земельна ділянка не була спільною сумісною власністю членів колгоспного двору.\~\~\~\~ Оскільки рішення виконкому Гаївської сільської ради Барського району Вінницької області від 29 листопада 1995 року № 121б "Про передачу в приватну власність земельних ділянок" було прийнято в межах діючого на той час законодавства, тому відсутні правові підстави для визнання його незаконним та скасовування. За таких підстав, доводи позивачів про те, що цим рішенням порушено їх права як колишніх членів колгоспного двору є безпідставними та недоведеними, а тому задоволенню не підлягають. Щодо вимоги про визнання за позивачами права користування, права власності на частину земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по вулиці Гуршала, 33 в с.Гайове Барського району Вінницької області, суд дійшов до такого висновку. Встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки розміром 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вулиці Гуршала, 33 в с.Гайове Барського району Вінницької області, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №358322 від 18 квітня 2007 року (а.с.27 т.1), а також земельної ділянки розміром 0,3742 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована по вулиці Гуршала, 33 в с.Гайове Барського району Вінницької області, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 358323 від 18 квітня 2007 року (а.с.28 т.1). [PERSON] набула права власності на вказані земельні ділянки на підставі договорів дарування від 16 грудня 2005 року, зі змісту яких вбачається, що ці земельні ділянки належали [PERSON] на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки, видані 02 березня 2004 року виконкомом Гаївської сільської ради (а.с.97-100 т.3). Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 24 березня 2009 року, яке набрало законної сили 17 липня 2009 року, за [PERSON], [PERSON], [PERSON], зокрема, визнано право власності на 3/5 частки житлового будинку по вулиці Гуршала, 33 в с.Гайове Барського району Вінницької області (а.с.18-22 т.1). 21 вересня 2009 року за [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровано право власності на 3/5 частини житлового будинку по вулиці Гуршала, 33 в с.Гайове Барського району Вінницької області. Це підтверджується копією реєстраційного посвідчення КП Барське районне бюро технічної інвентаризації від 21 вересня 2009 року (а.с.23 т.1). Згідно рішення виконавчого комітету Гаївської сільської ради Барського району Вінницької області № 45 від\~10 листопада 2009 року відкрито окремий погосподарський номер на 3/5 частини житлового будинку по вулиці Гуршала, 33 в с.Гайове Барського району Вінницької області. Це підтверджується копією вказаного рішення (а.с.25 т.1). Згідно з ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі і застосуванні правої норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1,2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України (в редакції від 25 жовтня 2001 року зі змінами внесеними Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України" від 27 квітня 2007 року, №997-V, чинній на час набуття позивачами права власності на 3/5 частини житлового будинку), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Аналогічні розяснення містяться в підпункті "ґ" п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України " Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" №7 від 16 квітня 2004 року (перша редакція), де зазначено, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК (2768-14) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після ж 31 грудня 2001 року право власності на земельну ділянку або її частину може переходити відповідно до ст.120 ЗК на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладеного відповідно відчужувачем або набувачем. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходить право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких вона належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на них до фізичних або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою. Якщо договором про відчуження жилого будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ті її частини, одна з яких зайнята жилим будинком, будівлею чи спорудою, а інша необхідна для їх обслуговування. У правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-2цс15 вказано, що якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм розподільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Суд касаційної інстанції, який переглядав цю цивільну справу, зазначив в своїй ухвалі від 11 лютого 2015 року про те, що у випадку, якщо на земельній ділянці, яка передана в особисту приватну власність, знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною\~\~сумісною власністю, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди\~\~та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у\~\~відповідності до ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України, та звернув увагу на те, що право на частку земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, виникло у позивачів з моменту набуття ними права на зазначену частку житлового будинку. \~ Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимога позивачів про визнання права користування частиною спірних земельних ділянок є помилковою. Оскільки до позивачів перейшло право власності на 3/5 частини житлового будинку, тому у\~\~відповідності до ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України (діючих на час виникнення правовідносин), до позивачів переходить право власності на земельну ділянку, а не право користування нею, оскільки позивачі не відносяться до осіб, які позбавлені такого права. А тому суд приходить до висновку, що у звязку з набуттям [PERSON], [PERSON], [PERSON] права власності на 3/5 частини житлового будинку до позивачів, у відповідності до ст.120 ЗК України, ч.1 ст.377 ЦК України (діючих на час виникнення правовідносин), перейшло право власності на 3/5 земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що розташована по вулиці Гуршала, 33 в с.Гайове Барського району Вінницької області. Оскільки право на частину земельної ділянки виникло у позивачів з моменту набуття права на частину житлового будинку, тому вимога про визнання права власності на частину спірних земельних ділянок підлягає частковому задоволенню. З урахуванням вищевикладеного, за [PERSON], [PERSON], [PERSON] слід визнати на 3/5 частини земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вулиці Гуршала,33 в с.Гайове Барського району Вінницької області, кадастровий номер 0520281001:01:016:0001 (22). Щодо вимоги про визнання за позивачами права власності на частину земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства суд приходить до такого висновку. Враховуючи те, що 3/5 частини житлового будинку, яка перебуває у власності позивачів, знаходиться на земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вулиці Гуршала,33 в с.Гайове Барського району Вінницької області, кадастровий номер 0520281001:01:016:0001 (22), а не на земельній ділянці з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства що розташована по вулиці Гуршала,33 в с.Гайове Барського району Вінницької області, кадастровий номер 0520281001:01:016:0002 (21), тому норми закону та висновки суду вищої інстанції, які зазначені вище, на ці правовідносини не поширюються, що є підставою для відмову позову в цій частині. Суд частково задовольняє вимогу щодо визнання частково недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 358323, площею 0,3742 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, та державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з таких підстав. Встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки розміром 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вулиці Гуршала, 33 в с.Гайове Барського району Вінницької області, на підставі державного акту на праві власності на земельну ділянку серії ЯД №358322 від 18 квітня 2007 року (а.с.27 т.1), та земельної ділянки розміром 0,3742 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована по вулиці Гуршала, 33 в с.Гайове Барського району Вінницької області, на підставі державного акту на праві власності на земельну ділянку серії ЯД № 358323 від 18 квітня 2007 року (а.с.28 т.1). Враховуючи те, що позивачі мають право на частину земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, про що вище зазначено в судовому рішенні, тому це є підставою для визнання недійсним у частині 3/5 державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯД №358322, виданий 18 квітня 2007 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за№010781000015, що розташована по вулиці Гуршала,33 в с.Гайове Барського району Вінницької області, кадастровий номер 0520281001:01:016:0001 (22), з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Щодо вимоги про визнання частково недійсними договорів дарування земельних ділянок суд відмовляє в їх задоволенні з таких підстав. Встановлено, що 16 грудня 2005 року [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку розміром 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вулиці Гуршала, 33 в с.Гайове Барського району Вінницької області, що підтверджується договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого у реєстрі за № 2313, копія якого є в матеріалах справи (а.с.26 т.1, а.с.97, 98 т.3). Відповідно до змісту договору відчужувана земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН №208159, виданого 02 березня 2004 року виконкомом Гаївської сільської ради Барського району Вінницької області на підставі рішення 5 сесії 4-го скликання від 21 липня 2003 року. Також 16 грудня 2005 року [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку розміром 0,3742 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована по вулиці Гуршала, 33 в с.Гайове Барського району Вінницької області, що підтверджується договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого у реєстрі за № 2316, копія якого є в матеріалах справи (а.с.99,100 т.3). Відповідно до змісту договору відчужувана земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН №208158, виданого 02 березня 2004 року виконкомом Гаївської сільської ради Барського району Вінницької області на підставі рішення 5 сесії 4-го скликання від 21 липня 2003 року. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст.215,216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, у разі якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача\~(постанова Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-53цс12). Оскільки позивачі не є стороною цих договорів, тому правових підстав звертатися до суду з цією вимогою у них немає. Позивачі мають право на підставі ч.1 ст.388 ЦК України тільки витребувати майно, яке було предметом спірних договорів. Крім того, з урахуванням п.2 ч.1 ст.214 ЦПК України, вирішуючи питання про пропущення строку позовної давності за заявами [PERSON] від 09 січня 2014 року (а.с.168,169,217,218 т.1), суд приходить до висновку щодо обгрунтованості заявленої нею вимоги, оскільки позивачами не надано переконливих доказів поважності причини пропуску строку звернення до суду з цими вимогами. Суд бере до уваги, що позивачі дізналися про існування договорів дарування, державних актів ще у серпні 2008 року, тобто тоді, коли [PERSON] подала позов до\~[PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні спірним домоволодінням (а.с.18-22 т.2), однак звернулися до суду з цим позовом 12 жовтня 2011 року (а.с.14-17 т.1), а заяву про поновлення пропущеного ними строку звернення до суду подали лише 20 травня 2014 року (а.с.73,74 т.3).\~\~ Суд відмовляє в задоволені вимоги про визнання частково недійсними договорів дарування земельних ділянок не з підстав пропущення строку позовної давності, а з підстав обрання позивачами невірного способу захисту цих прав. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах позивачів [PERSON], [PERSON], подала заяви до яких додала копії квитанцій (а.с.46-65 т.5), де просить стягнути на їх користь понесені судові витрати в сумі 14715 гривень 38 коп., а також витрати, що повязані з їх явкою до суду, у розмірі 5000 гривень, а всього просить стягнути на їх користь 19715 гривень 38 коп. (а.с.150,151,167 т.5). [PERSON] просить стягнути на її користь судові витрати за надання правової допомоги адвокатом [PERSON] в розмірі 4000 гривень (а.с.169 т.5). Згідно з ч.ч.1,3\~ ст.79 ЦПК України (у редакції, що діяла станом на день звернення позивачів до суду - 12.10.2011) судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи; до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на інформаційно-технічне забезпечення, витрати на правову допомогу, проведення судових експертиз тощо. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України (у редакції, що діяла станом на день звернення позивачів до суду - 12.10.2011) стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При вирішенні цих вимог суд бере до уваги рішення Барського районного суду Вінницької області від 14 липня 2014 року, яке набрало законної сили на підставі рішення апеляційного суду від 17 листопада 2014 року, та які в частині позовних вимог щодо поділу будинку залишені без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 11 лютого 2015 року, де судові витрати частково стягнуто. Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 14 липня 2014 року було встановлено ціну позову за вимогами позивачів про поділ будинку в натурі, визнання права користування 3/5 частинами земельних ділянок, з урахуванням вартості майна, з урахуванням того, що вимоги складаються з кількох самостійних вимог майнового характеру та визначено ціну позову у розмірі 103366 гривень 80 коп., із якого позивачі мали сплатити при зверненні до суду судовий збір у розмірі 1033 гривень 67 коп. Оскільки позивачами при зверненні до суду було сплачено лише 306 гривень судового збору, тому вказаним рішенням суду з позивачів на користь держави було стягнуто недоплачений судовий збір у розмірі 727 гривень 67 коп. Крім того, рішенням Барського районного суду Вінницької області від 14 липня 2014 року було встановлено, що судові витрати позивачів складають 5630 гривень 47 коп., з яких: - судовий збір за подання до суду позовної заяви 1033 гривень 67 коп. (306 гривень сплаченого на підставі квитанцій та 727 гривень 67 коп. про стягнення якого суд дійшов висновку); - витрати на інформаційно-технічне забезпечення 720 гривень; - витрати на правову допомогу надану адвокатом [PERSON] у розмірі 1000 гривень - витрати на проведення судової експертизи 2570 гривень; - судовий збір за подання до суду заяви про забезпечення позову 120 гривень 80 коп. Крім того, рішенням Барського районного суду Вінницької області від 14 липня 2014 року встановлено, що судові витрати відповідача [PERSON] складають 2200 гривень за проведення додаткової судової експертизи. Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 14 липня 2014 року з [PERSON] на користь позивачів стягнуто судові витрати у розмірі 1407 гривень 62 коп. (5630,47:100 х 25), а з позивачів на користь [PERSON] - 1650 гривень (2200:100 х75). Оскільки рішенням Барського районного суду Вінницької області від 14 липня 2014 року встановлено, що загальна сума понесених [PERSON], [PERSON], [PERSON] судових витрат складає 5630 гривень 47 коп., яка на час розгляду справи цим судом не змінилася, тому, враховуючи, що судом задоволено дві з пяти заявлених вимог, що становить 40% усіх вимог, на користь [PERSON], [PERSON], [PERSON] з [PERSON] слід стягнути судові витрати у розмірі 844 гривень 57 коп. з урахуванням стягнутих рішенням Барського районного суду Вінницької області від 14 липня 2014 року витрат в розмірі 1407 гривень 62 коп. (5630,47:100х40-1407,62=844,57). Крім того, слід стягнути витрати на правову допомогу згідно квитанцій, що містяться на аркушах справи 40,41 в томі 1 та на аркушах справи 24-26 в томі 2, на загальну суму 2400 гривень, із якої кошти в розмірі 1000 гривень входять до суми витрат позивачів, яка становить 5630 гривень 47 коп., встановленої рішенням Барського районного суду Вінницької області від 14 липня 2014 року, та з решти суми понесених витрат на надання правової допомоги, які складають 1400 гривень (2400-1000=1400), стягнути пропорційно до задоволених вимог витрати у розмірі 560 гривень (1400:100х40=560), оскільки позивачі розрахувалися за отримання правової допомоги 07 жовтня 2011 року, тоді як Закон України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" набрав чинності 01 січня 2012 року. Тому на користь [PERSON], [PERSON], [PERSON] з [PERSON] слід стягнути у рівних частинах судові витрати на загальну суму, що становить 1404 гривень 57 коп. (844,57 +560=1404,57). Судом розглянуто вимогу [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на частину земельних ділянок, яка частково задоволена. Однак суд не стягує судовий збір за вказану вимогу, оскільки при визначенні розміру судового збору було враховано, зокрема, вартість спірної земельної ділянки, що відображено в рішенні Барського районного суду Вінницької області від 14 липня 2014 року. Щодо вимог сторін про стягнення витрат на правову допомогу згідно квитанції на суму 3000 гривень, виданої 03 березня 2015 року адвокатом [PERSON] (а.с.94 т.5), та квитанції на суму 4000 гривень, виданої 25 серпня 2015 року адвокатом [PERSON] (а.с.169 т.5), суд вважає їх недоведеними, а тому відмовляє в їх задоволенні з таких підстав. Згідно з ч.2 ст.84 ЦПК України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи , яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному рішенні. Однак в матеріалах справи відсутні відомості щодо кількості затрачених годин на надання правової допомоги адвокатами сторін, а також доказів того, що зазначені суми понесених витрат на правову допомогу не перевищують 40 відсотків мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, як то передбачено ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Крім того, квитанція на надання правової допомоги видана 03 березня 2015 року адвокатом [PERSON] (а.с.94 т.5), тобто до укладення договору про надання правової допомоги, який був укладений 19 травня 2015 року (а.с.90 т.4). Щодо вимоги позивачів про стягнення витрат повязаних з їх явкою до суду, зокрема, це витрати на проїзд, суд відмовляє в її задоволенні, оскільки ця вимога документально не підтверджена. На підставі ч.1 ст.215, ст.216, ч.1 ст.377, ч.1 ст.388 ЦК України, ч.1 ст.6 ЗК України від 18 грудня 1990 року, введений в дію з 15 березня 1991 року, ч.1 ст.120 ЗК України (в редакції від 25 жовтня 2001 року зі змінами внесеними Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України" від 27 квітня 2007 року, №997-V, ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", п.п "ґ" п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" №7 від 16 квітня 2004 року (перша редакція), правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-2цс15,

Outcome: partial