Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовними вимогами до відповідача і просить суд стягнути з нього на її користь, з врахуванням збільшених позовних вимог, компенсацію за 1/2 частку спільного майна подружжя - автомобіль FIAT DOBLO, 2007 року випуску, в розмірі 64855 гривень. Мотивуючи тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 9 серпня 1997 року по даний час. Під час перебування у шлюбі, вони придбали автомобіль FIAT DOBLO, 2007 року випуску, кузов- 2РА22300005482041, який був зареєстрований на відповідача. В подальшому, відповідач з невідомих їй причин та без її дозволу, зняв з обліку для реалізації вказаний автомобіль. В даний час вони не проживають разом з відповідачем, і не можуть дійти згоди щодо розподілу зазначеного автомобіля. Вона не заперечую проти грошової компенсації за частину автомобіля. До початку розгляду справи по суті позивач подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про розподіл спільно набутого майна подружжя. Мотивуючи тим, що за час спільного подружнього життя ним та [PERSON] було придбано майно на загальну суму 107000 грн., а саме: - Кухонний гарнітур дубовий виготовлений по замовленню вартістю 25 000 грн.; - Телевізор SUРRА вартістю 2200 грн.; - Витяжка кухонна VENТО вартістю 3000 грн.; - Шафа жарочна кухонна SIEMENS вартістю 5 000 грн.; - Меблевий гарнітур польського виробництва 4 000 грн.; - Комп'ютер з монітором АСЕR вартістю 4 000 грн.; - Праска РНILIPS вартістю 800 грн.; - Ліжко двоспальне вироблене з дуба та ясену вартістю 3000 грн.; - Комод дубовий вартістю 2500 грн.; - Шафа «КУПЕ» в спальній кімнаті вартістю 1500 грн.; - М'ясорубка ZЕLМЕR вартістю 1200 грн.; - Барометр настінний вартістю 400 грн. - саундбуфер (підсилювач звуку до комп'ютера ) вартістю 600 грн.. - Телевізор DAEWOO вартістю 900 грн.; - Телевізор SAMSUNG 4000 грн.; - Хлібопічка ZЕLМЕR вартістю 1500 грн.; - Мікрохвильова піч SATURN вартістю 2000 грн.; - Газова плита SIEMENS вартістю 5 000 грн.; - Пральна машина INDESIT вартістю 5 000 грн.; - Холодильник АRDО вартістю 4 000 грн.; - Котел опалювальний ВЕRЕТТА вартістю 6 000 грн.; - Терморегулятор імпортного виробництва вартістю 800 грн.; - [PERSON] чугунна вартістю 2 000 грн.; - Сантехніка / унітаз, мийка / вартістю 4000 грн.; - М'який куточок польського виробництва вартістю 4 000 грн.; - Ноутбук SAMSUNG вартістю 7 000 грн.; - Шафа «КУПЕ» в прихожій кімнаті вартістю 2000 грн.; - Фільтр для очистки води АКВАФОР вартістю 500 грн.; - Стабілізатор напруги для котла опалення електронний імпортний вартістю 500 грн.; - блендер НОRIZON вартістю 300 грн.; - тюнер супутникового телебачення та дві супутникові антени вартістю 1600 грн.; - пилосмокт ZЕLМЕR вартістю 2500 грн.; - ваги механічні вартістю 200,00 грн. , - Кухонний гарнітур дубовий виготовлений по замовленню вартістю 25 000 грн.; - Телевізор SUРRА вартістю 2200 грн.; - Витяжка кухонна VENТО вартістю 3000 грн.; - Шафа жарочна кухонна SIEMENS вартістю 5 000 грн.; - Меблевий гарнітур польського виробництва 4 000 грн.; - Комп'ютер з монітором АСЕR вартістю 4 000 грн.; - Праска РНILIPS вартістю 800 грн.; - Ліжко двоспальне вироблене з дуба та ясену вартістю 3000 грн.; - Комод дубовий вартістю 2500 грн.; - Шафа «КУПЕ» в спальній кімнаті вартістю 1500 грн.; - М'ясорубка ZЕLМЕR вартістю 1200 грн.; - Барометр настінний вартістю 400 грн. - саундбуфер (підсилювач звуку до комп'ютера ) вартістю 600 грн.. А тому просить виділити йому частину даного майна на загальну суму - 53200 грн., а іншу частину майна залишити [PERSON]. Ухвалою суду від 23.06.2015 року дані позови об»єднанні в одне провадження. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ У відкритому судовому засіданні позивачка і її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, вимоги зустрічного позову визнали. Відповідач і його представник [PERSON] у відкритому судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вимоги зустрічного позову підтримали в повному обсязі. Відповідач пояснив, що спірний автомобіль був придбаний ним за гроші позичені у його матері - [PERSON], тому вважає, що зазначений автомобіль був куплений за його особисті кошти, належить йому і не підлягає розподілу. \~ Заслухавши пояснення свідків, зясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, та зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільно набутого майна подружжя, виходячи з наступного. \~\~\~\~\~\~\~\~ Нормами, закріпленими в ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, даний факт сторонами не оспорюється. На даний час шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується рішенням Бердичівського міськрайоного суду від 30.01.2014 року(а.с. 62). На ім"я [PERSON] під час перебування його в шлюбі з [PERSON] 12.08.2011 року зареєстрований 12.08.2011 року транспортний засіб автомобіль автомобіль « Фіат-Добло» , 2007 року випуску, кузов - 2РА22300005482041, який в подальшому 24.12.2013 року був знятий з обліку для реалізації і 10.01.2014 року був заресєтрований за гр. [PERSON], що підтверджується довідкою Бердичівського центру надання послуг, пов"язаних з використанням транспортних засобів УДАІ в Житомирській області від 18.03.2014 року № 292, та обліковою карткою № 33625974 від 10.01.2014 року, та обліковою карткою приватного АМТ(а.с. 59, 60 - 61). Статтею 60 Сімейного Кодексу України(далі СК України), передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності та вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Враховуючи вище вказані норми матеріального права, а саме те, що майно яке набуте подружжям у власність після реєстрації шлюбу 09.08.1997 року року є спільним сумісним майном подружжя, суд приходить до висновку, що вище вказаний автомобіль підлягають поділу між сторонами. Частиною 1 ст. 69 СК України, встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною першою ст. 70 СК України, передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором. Частинами 1, 4 ст. 71 СК України передбачено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Позивачка бажає присудженню грошової компенсації замість частки в спірному, автомобілі про що вона заявила в судовому засіданні. В п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вказано, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання, а п. 25 вказаної постанови передбачає, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК, щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації. П.п. 22, 24 даної постанови зазначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням подружжя, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. При визначені вартості спірного майна суд виходи із дійсної вартості, яка зазначена в заяві про збільшення позовних вимог, оскільки вона підтверджується довідкою ТОВ "[PERSON] престиж" згідно якої вбачається, що ринкова вартість автомобіля « Фіат-Добло», двигун 1910 см.куб., рік випуску 2007, кузов - 2РА22300005482041, станом на 01.09.2015 року(згідно Бюлетня Автотоварознавця № 82 квітня 2015 року, сторінка 627) становить 129710 гривень(а.с. 60 - 61). Клопотання про призначення експертизи щодо визначення вартості зазначеного майна сторони не заявляли, хоча судом їм було розяснено право на призначення вказаної експертизи, кім того вказана вартість автомобіля була погоджена подружжям в судовому засіданні. Що стосується доводів відповідача і його представника, про те, що спірний автомобіль придбаний за його особисті кошти, які йому позичила його мати [PERSON], то на думку суду, дані обставини спростовуються як зібраними і дослідженими у справі доказами, так і показами свідків. Так, згідно облікової картки № 33625974 від 10.01.2014 року, та облікової картки приватного АМТ 12.08.2011 року, автомобіль « Фіат-Добло», 2007 року випуску, кузов - 2РА22300005482041, зареєстрований 12.08.2011 року за [PERSON]В.(а.с. 164). Відповідно до частини 1 стаття 57 СК України, майно, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Частинами 2, 3, 4, 5 другої даної статті передбачено, що особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. На думку суду, [PERSON] і його представником не надано жодного допустимого доказу, про те, що кошти, які були надані [PERSON] для придбання спірного майна, були одержані [PERSON] в дар, або в порядку спадкування, оскільки з цих питань ніяких договорів між ними не укладалося. Що стосується доводів відповідача і його представника, що даний автомобіль був придбаний за позиченні у його матері - [PERSON] кошти в розмірі 9000 доларів США, що підтверджується розпискою від 25 травня 2012 року, згідно якої [PERSON] позичив у [PERSON] кошти в розмірі 9000 доларів США, які він збов"язується повернути, а тому даний автомобіль не є спільним майном подружжжя і не підлягає поділу, то на думку суду, вони є безпідставними, з наступного. Основним доказом на підтвердження своїх доводів щодо позики даних грошей відповідач зазначає розписку(а.с. 108). При\~\~цьому розписка написана одноособово відповідачем. Однак як вбачається з копії розписки від 25.05.2012 року, та пояснень позивачки [PERSON], її колишній чоловік отримав від [PERSON] кошти, згідно зазначеного договору позики, без її відома та згоди. Також судом встановлено, що у самій розписці від 25.05.2012 року відсутній підпис [PERSON], що міг би підтвердити, що вона знала про отримання [PERSON] грошей у борг у [PERSON]. Тобто з даних розписок не видно, що [PERSON], як член сім'ї, погодила отримання такої позики. Оскільки отримання таких коштів у позику виходить до межі дрібної побутової вимоги, така згода відповідно до норм\~СК\~є обов'язковою.\~\~ Як зазначалося вище, будь-які угоди,\~\~які укладаються одним з подружжя, і виходять за межі дрібного побутового, мають вчинятися лише за згодою другого подружжя. Укладення договорів позики у такій значній сумі - 9000 доларів США однозначно виходить за межі дрібного. Відповідно до статті 1046 Цивільного Кодексу України( далі ЦК України), за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Крім того, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14, зазначено, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13. З огляду на положення ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч 2, 3, 4 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилом статті 1051 ЦК України, при оспорюванні позичальником договору позики з підстави, що грошові кошти не були ним одержані від позикодавця, якщо договір позики укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були отримані позичальником. За змістом пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" звертається увага судів, на те, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Такого висновку дійшов і Верховний Суду України в ухвалі від 26 січня 2011 року, по справі № 6-48785св10. Судом при винессенні рішення враховано, що згідно копії облікової картки приватного АМТ на спірний автомобіль поставлено на первинний облік, тобто зареєстровано право власності за відповідачем, ще 12.08.2011 року, тобто більш ніж за 9 місяців до події позичання відповідачем грошей ніби-то на придбання автомобіля. Крім того відповідачем і його представником суду не надано доказів того, що спірний автомобіль було придбано за суму еквівалентну 9000 доларів США, а згідно вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК доказування не може грунтуватися на припущеннях. Також судом враховано, що з позовом до суду щодо визнання даного автомобіля особистою приватною власністю відповідач не звертався. Що стосується показів свідків: [PERSON], [PERSON], то суд оцінює їх покази критично, оскільки в судовому засіданні вони зазначили, що дали сину [PERSON](відповідачу у даній справі), на його прохання, кошти в сумі 9000 доларів США. Вказані кошти давали сім"ї [PERSON], оскільки вони хотіли придбати автомобіль. Дані кошти він отримав у відсутності дружини - [PERSON], і їм також не відомо точно чи вона про це знала. І тільки після того як інші їх діти заявили їм претензії - чому вказані кошти були надані тільки [PERSON], то останній написав розписку про позику вказаних коштів. Покази свідка [PERSON], суд також оцінює критично, оскільки він в судовому засіданні пояснив, що в його присутності [PERSON] отримав від батьків кошти в сумі 9000 доларів США. Чи позивач відповідач дані грошів у батьків, він пояснити не може. Свідок також пояснив, що відповідач із батьком останнього ([PERSON]О.) приїхали із заробітків і він «звів його (відповідача) з людиною, яка приганяла автомобілі із-за кордону. Це було літом.» Однак як вбачається з вище досліджених доказів - 12 серпня 2011 року, відповідачем вже було придбано автомобіль, який зареєстрований на його ім"я на підставі даних Вантажної митної декларації. Жодних доказів позивачем і його представником, що даний автомобіль був придбаний за особисті кошти [PERSON] суду надано не було, а у відповідності до п. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позивачкою і її представником доведено факт придбання спірного автомобіля під час шлюбу, за рахунок спільних коштів подружжя, і факт відчуження спірного автомобіля відповідачем без згоди позивачки, оскільки на час відчуження автомобіля 24.12.2013 року спільне подружнє життя між нею та відповідачем було припинене. Факт припинення подружнього життя сторін підтверджується рішення суду від 30.01.2014 року у цивільній справі № 274/7164/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу і стягнення з останнього аліментів, яке має преюдиційне значення щодо встановленого ним факту, що «у листопаді 2013 року позивач [PERSON] звернулася до суду» із зазначеним позовом та «сторони не підтримують подружніх відносин, разом не проживають, не ведуть спільного господарства», що доводить факт того, що вже у листопаді 2013 року сторони припинили подружні відносини і відповідач фізично не міг узгодити з позивачкою факт зняття ним з обліку в грудні 2013 року та відчуження ним спірного автомобіля на користь своєї матері [PERSON] 10.01.2014 року(а.с. 60, 62). Ці доводи узгоджуються із роз'ясненнями, що містяться в п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства. Згідно приписів ч. 3 ст. 61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. А тому суд вважає, що автомобіль FIAT DOBLO, 2007 року випуску, є спільним майном подружжя і підлягає поділу між сторонами. Таким чином, при поділі спільно нажитого майна, суд вважає, що необхідно визнати право власності за [PERSON] на автомобіль FIAT DOBLO, 2007 року випуску, двигун 1910 см.куб., рік випуску 2007, кузов - 2РА22300005482041, вартістю 129710 гривень, та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за 1/2 частку спільного майна подружжя - автомобіль FIAT DOBLO, 2007 року випуску, колір червоний, в розмірі 64855 гривень. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] про поділ майна подружжя, то суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що сторонами під час шлюбу було придбане наступне майно на загальну суму 107000 грн., а саме: - Кухонний гарнітур дубовий виготовлений по замовленню вартістю 25 000 грн.; - Телевізор SUРRА вартістю 2200 грн.; - Витяжка кухонна VENТО вартістю 3000 грн.; - Шафа жарочна кухонна SIEMENS вартістю 5 000 грн.; - Меблевий гарнітур польського виробництва 4 000 грн.; - Комп'ютер з монітором АСЕR вартістю 4 000 грн.; - Праска РНILIPS вартістю 800 грн.; - Ліжко двоспальне вироблене з дуба та ясену вартістю 3000 грн.; - Комод дубовий вартістю 2500 грн.; - Шафа «КУПЕ» в спальній кімнаті вартістю 1500 грн.; - М'ясорубка ZЕLМЕR вартістю 1200 грн.; - Барометр настінний вартістю 400 грн. - саундбуфер (підсилювач звуку до комп'ютера ) вартістю 600 грн.. - Телевізор DAEWOO вартістю 900 грн.; - Телевізор SAMSUNG 4000 грн.; - Хлібопічка ZЕLМЕR вартістю 1500 грн.; - Мікрохвильова піч SATURN вартістю 2000 грн.; - Газова плита SIEMENS вартістю 5 000 грн.; - Пральна машина INDESIT вартістю 5 000 грн.; - Холодильник АRDО вартістю 4 000 грн.; - Котел опалювальний ВЕRЕТТА вартістю 6 000 грн.; - Терморегулятор імпортного виробництва вартістю 800 грн.; - [PERSON] чугунна вартістю 2 000 грн.; - Сантехніка / унітаз, мийка / вартістю 4000 грн.; - М'який куточок польського виробництва вартістю 4 000 грн.; - Ноутбук SAMSUNG вартістю 7 000 грн.; - Шафа «КУПЕ» в прихожій кімнаті вартістю 2000 грн.; - Фільтр для очистки води АКВАФОР вартістю 500 грн.; - Стабілізатор напруги для котла опалення електронний імпортний вартістю 500 грн.; - блендер НОRIZON вартістю 300 грн.; - тюнер супутникового телебачення та дві супутникові антени вартістю 1600 грн.; - пилосмокт ZЕLМЕR вартістю 2500 грн.; - ваги механічні вартістю 200,00 грн. , - Кухонний гарнітур дубовий виготовлений по замовленню вартістю 25 000 грн.; - Телевізор SUРRА вартістю 2200 грн.; - Витяжка кухонна VENТО вартістю 3000 грн.; - Шафа жарочна кухонна SIEMENS вартістю 5 000 грн.; - Меблевий гарнітур польського виробництва 4 000 грн.; - Комп'ютер з монітором АСЕR вартістю 4 000 грн.; - Праска РНILIPS вартістю 800 грн.; - Ліжко двоспальне вироблене з дуба та ясену вартістю 3000 грн.; - Комод дубовий вартістю 2500 грн.; - Шафа «КУПЕ» в спальній кімнаті вартістю 1500 грн.; - М'ясорубка ZЕLМЕR вартістю 1200 грн.; - Барометр настінний вартістю 400 грн. - саундбуфер (підсилювач звуку до комп'ютера ) вартістю 600 грн., на загальну суму 107000 грн.. Судом враховано, що позивачка і її представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги зустрічного позову визнали. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, обставини визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. А тому суд вважає, що дане майно є спільним майном подружжя і підлягає поділу. В п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вказано, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання, а п. 25 вказаної постанови передбачає, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК, щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації. П.п. 22, 24 даної постанови зазначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням подружжя, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. В судовому засіданні сторони погодили вартість даного майна. А тому суд вважає, що необхідно визнати право власності [PERSON], та виділити йому у власність: - Кухонний гарнітур дубовий виготовлений по замовленню вартістю 25 000 грн.; - Телевізор SUРRА вартістю 2200 грн.; - Витяжка кухонна VENТО вартістю 3000 грн.; - Шафа жарочна кухонна SIEMENS вартістю 5 000 грн.; - Меблевий гарнітур польського виробництва 4 000 грн.; - Комп'ютер з монітором АСЕR вартістю 4 000 грн.; - Праска РНILIPS вартістю 800 грн.; - Ліжко двоспальне вироблене з дуба та ясену вартістю 3000 грн.; - Комод дубовий вартістю 2500 грн.; - Шафа «КУПЕ» в спальній кімнаті вартістю 1500 грн.; - М'ясорубка ZЕLМЕR вартістю 1200 грн.; - Барометр настінний вартістю 400 грн. - саундбуфер (підсилювач звуку до комп'ютера ) вартістю 600 грн.. Всього на загальну суму - 53200 грн.. Також визнати право власності [PERSON] та виділити їй у власність: - Телевізор DAEWOO вартістю 900 грн.; - Телевізор SAMSUNG 4000 грн.; - Хлібопічка ZЕLМЕR вартістю 1500 грн.; - Мікрохвильова піч SATURN вартістю 2000 грн.; - Газова плита SIEMENS вартістю 5 000 грн.; - Пральна машина INDESIT вартістю 5 000 грн.; - Холодильник АRDО вартістю 4 000 грн.; - Котел опалювальний ВЕRЕТТА вартістю 6 000 грн.; - Терморегулятор імпортного виробництва вартістю 800 грн.; - [PERSON] чугунна вартістю 2 000 грн.; - Сантехніка / унітаз, мийка / вартістю 4000 грн.; - М'який куточок польського виробництва вартістю 4 000 грн.; - Ноутбук SAMSUNG вартістю 7 000 грн.; - Шафа «КУПЕ» в прихожій кімнаті вартістю 2000 грн.; - Фільтр для очистки води АКВАФОР вартістю 500 грн.; - Стабілізатор напруги для котла опалення електронний імпортний вартістю 500 грн.; - блендер НОRIZON вартістю 300 грн.; - тюнер супутникового телебачення та дві супутникові антени вартістю 1600 грн.; - пилосмокт ZЕLМЕR вартістю 2500 грн.; - ваги механічні вартістю 200,00 грн.. Всього на загальну суму - 53200 грн.. Що стосується стягнення з позивачки на користь відповідача судових витрат на правову допомогу, то суд прийшов до наступного висновку. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст.ст. 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). В той же час зазначені витрати, як і будь-які посилання сторони в ході розгляду справи, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Дана позиція узгоджується з висновками Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеними у п. 48 його постанови № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». На думку суду, відповідачем і його представником не надано суду належних доказів, які підтверджують понесення відповідачем судових витрати на правову допомогу у даній справі. Надана представником відповідача квитанція № 93476, на думку суду, не може бути доказом понесення вказаних витрат [PERSON], оскільки в ній не зазначено хто і за що сплатив вказані в даній квитанції кошти. Також відповідачем і його представником не надано розрахунку витрат на правову допомогу. А тому, суд вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судових витрат на правову допомогу. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 648.55 грн., оскільки його понесення підтверджено документально(а.с. 1, 211, 212), а також підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 532 грн., оскільки його понесення також підтверджено документально(а.с. 124).

Outcome: approved