Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

Представник Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 8 508,13 дол. США та 428 944,51 грн. за кредитним договором №5406С15 від 10.08.2006 року, стягнення судових витрат в розмірі 9 601,02 грн. Вимоги позову мотивував тим, що згідно укладеного кредитного договору відповідач отримав у позивача кредит в розмірі 29 700,00 дол США строком до 09.08.2013 року. У звязку з невиконанням відповідачем своїх кредитних зобовязань, позивач звертався до Тисменицького районного суду, а також до Івано-Франківського міського суду з позовами про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення заборгованості за кредитним договором відповідно. Однак, відповідачем рішення судів не виконано, заборгованість по кредиту не погашена, у звязку з чим станом на 14.07.2016 року за ним наявна заборгованість за період з 01.02.2013 року по 30.06.2016 року в розмірі 8 508,13 дол. США та 428 944,51 грн. пені, яку позивач просить стягнути в судовому порядку. Представник позивача в судове засідання не з»явився, попередньо подав до суду заяву, відповідно до якої просив розгляд справи проводити за відсутності представника позивача, позовні вимоги задоволити в повному обсязі, не заперечив проти заочного розгляду справи (а.с.65). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився повторно, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с.54-56, 62-64). З урахуванням думки представника позивача та положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що 10.08.2006 року між ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України(перейменовано на ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України) та [PERSON] було укладено кредитний договір №5406С15 за умовами якого відповідач [PERSON] отримав кредитні кошти в розмірі 29 700,00 доларів США, терміном погашення до 09.08.2013 року з процентною ставкою передбаченою п. 2.2.1 договору (а.с. 4-8). 25.09.2007 року сторонами було укладено Додатковий договір №1 до кредитного договору №5406С15 від 10.08.2006 року, відповідно до якого Додаток №1 викладено в новій редакції від 25.09.2007 року, яка є невідємною частиною Договору (а.с. 9, 10). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України). Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобовязання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Оскільки, свої зобовязання за кредитним договором №5406С15 від 10.08.2006 року позичальник не виконував належним чином, кредитор двічі звертався до судів про дострокове стягнення суми заборгованості, та рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської від 22.04.2010 року, а також заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 21.03.2013 року було стягнуто з [PERSON] заборгованість по кредитному договору станом на 06.02.2013 року за період до 31.01.2013 року та судові витрати (а.с.11-14). Як слідує з постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (п.17) зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599601, 604609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки, зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Також, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 20.01.11 у справі № 10/25, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. На час звернення з даним позовом до суду, а саме 21.07.2016 року, заборгованість за рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської від 22.04.2010 року, а також заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 21.03.2013 відповідачем не була погашена, що підтверджується випискою по рахунку [PERSON] (а.с. 15-23). Позивачем надано суду розрахунок заборгованості по відсотках за період з 01.02.2013 року по 30.06.2016 року за кредитним договором №5406С15 від 10.08.2006 року в сумі 8 508,13 доларів США та по комісії за управління кредитом (за період з 01.02.2013 року по 30.06.2016 року) і пені (за період з 15.07.2015 року по 14.07.2016 року) в розмірі 248 944,51 грн. (а.с.25-28). Враховуючи, що відповідачем [PERSON] не спростовано факт не виконання рішень судів та повернення стягувачу коштів, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по відсотках за період з 01.02.2013 року по 30.06.2016 року в сумі 8 508,13 доларів США та по комісії за управління кредитом (за період з 01.02.2013 року по 30.06.2016 року) і пені (за період з 15.07.2015 року по 14.07.2016 року) в розмірі 248 944,51 грн. за кредитним договором №5406С15 від 10.08.2006 року з [PERSON], є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 192, 533 ЦК України та ст. 5 Декрету КМУ від 19.02.1993 року №15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті. Як вбачається із матеріалів справи, представником позивача надано суду копію банківської ліцензії, копію генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, копію додатку до генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, а тому, стягнення заборгованості по відсотках за кредитним договором №5406С15 від 10.08.2006 року слід здійснювати в доларах США. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Відповідно до п.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до задоволених вимог. А тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір в розмірі 9 601,02 грн. На підставі викладеного, відповідно до ст. 192, 509, 510, 526, 530, 533, 536, 610, 611, 626, 629, 1048, 1054 Цивільного Кодексу України,

Outcome: approved