Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

У липні 2014 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] вказав, що його батьками є [PERSON] та [PERSON]. 15.02.1998 року померла мати позивача - [PERSON], а 28 березня 2002 року помер батько позивача - [PERSON]. На випадок своєї смерті батько заповіту не залишив. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається із земельної ділянки № 17, площею 0,06 га, розташованої в садівничому товаристві «Колос», Новоолександрівської селищної ради Запорізького району Запорізької області, яка належала батькові на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на землю, виданого 11.04.1996 року Новоолександрівською селищною радою Запорізького району Запорізької області на підставі рішення Новоолександрівської ради народних депутатів Запорізького району Запорізької області № 44 від 11.04.1996 року, про що в Книзі державної реєстрації права приватної власності на землю зроблений запис за номером 873. Спадкоємцями за законом першої черги, у відповідності до ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року, являються позивач та його рідний брат, відповідач за даним позовом - [PERSON]. На час смерті батька позивач постійно проживав разом з ним в квартирі за адресою - м. Запоріжжя, вул. Військбуд, 42. кв. 2, вів з ним спільне господарство, спільний бюджет, піклувався про нього та доглядав за ним, а після його смерті позивач продовжує проживати в даній квартирі, користуюсь всім належним його батькові майном, обробляє земельну ділянку в садівничому товаристві «Колос», членом якого був померлий батько. Все належне батькові майно після його смерті позивач прийняв в своє управління та володіння. Відповідач - [PERSON], хоча і був зареєстрований з батьком за однією адресою, але на час його смерті разом з батьком не проживав, не вів спільного господарства. Мав постійне місце проживання та території Російської Федерації . А ні позивач, а ні відповідач, у встановлений законом, шестимісячний строк, до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не звертались. Але позивач [PERSON] прийняв спадщину у порядок і спосіб передбачений п.1 ч.1 ст. 549 ЦК України 1963р., тобто вступив в оперативне управління та володіння спадковим майном. Відповідач [PERSON] від прийняття спадщини після смерті батька відмовився, про що 18.11.2013 року надав заяву, враховуючи, що відповідач [PERSON] заявив про свою відмову від прийняття спадщини після смерті батька та не вступив у володіння та управління спадковим майном, його частка перейшла до позивача, як спадкоємця за законом, який фактично прийняв спадкове майно в оперативне управління та володіння. 16 травня 2014 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про оформлення спадщини після померлого 28 березня 2002 року батька - [PERSON]. За вказаною заявою відкрито спадкову справу № 33/2014. Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] від 16.05.2014 року № 258/02-3, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку із пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини і тим, що позивач не був з ним зареєстрований на день смерті за однією адресою. На даний час позивач позбавлений можливості вирішення питання прийняття та оформлення спадщини, тому він звернувся до суду з вказаним позовом та просить суд визнати за ним, право власності на земельну ділянку № 17, розташованої в садівничому товаристві «Колос» на території Новоолександрівської селищної ради Запорізького району Запорізької області, в порядку спадкування за законом після померлого 28 березня 2002 року батька - [PERSON]. В судове засідання зявився представник позивача за довіреністю [PERSON], позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи, до суду надав заяву про визнання позовних вимог [PERSON] В судове засідання також не зявились третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], до суду надала заяву про слухання справи за її відсутності.. Судом встановлено, та підтверджується матеріалами справи, а саме документами, наданими представником позивача , під час судового розгляду, копії яких знаходяться в матеріалах справи, а їх оригінали були досліджені судом в судовому засіданні, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії І-СЯ №489647 батьками позивача є [PERSON] та [PERSON]. 15.02.1998 року померла мати позивача - [PERSON], а 28 березня 2002 року помер батько позивача - [PERSON] На випадок своєї смерті мій батько заповіту не залишив. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається із земельної ділянки № 17, площею 0,06 га, розташованої в садівничому товаристві «Колос», Новоолександрівської селищної ради Запорізького району Запорізької області, яка належала батькові на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на землю, виданого 11.04.1996 року Новоолександрівською селищною радою Запорізького району Запорізької області на підставі рішення Новоолександрівської ради народних депутатів Запорізького району Запорізької області № 44 від 11.04.1996 року, про що в Книзі державної реєстрації права приватної власності на землю зроблений запис за номером 873. Спадкоємцями за законом першої черги, у відповідності до ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року, являються позивач та його рідний брат, відповідач за даним позовом - [PERSON] На час смерті батька позивач постійно проживав разом з ним в квартирі за адресою - м. Запоріжжя, вул. Військбуд, 42. кв. 2, вів з ним спільне господарство, спільний бюджет, піклувався про нього та доглядав за ним, а після його смерті позивач продовжує проживати в даній квартирі, користуюсь всім належним його батькові майном, обробляє земельну ділянку в садівничому товаристві «Колос», членом якого був померлий батько. Все належне батькові майно після його смерті позивач прийняв в своє управління та володіння. Відповідач - [PERSON], хоча і був зареєстрований з батьком за однією адресою, але на час його смерті разом з батьком не проживав, не вів спільного господарства. Мав постійне місце проживання та території Російської Федерації Ні позивач, ні відповідач, у встановлений законом, шестимісячний строк, до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не звертались. Але позивач [PERSON] прийняв спадщину у порядок і спосіб передбачений п.1 ч.1 ст. 549 ЦК України 1963р., тобто вступив в оперативне управління та володіння спадковим майном. Відповідач [PERSON] від прийняття спадщини після смерті батька відмовився, про що 18.11.2013 року надав заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за № 5412. Враховуючи, що відповідач [PERSON] заявив про свою відмову від прийняття спадщини після смерті батька та не вступив у володіння та управління спадковим майном, його частка перейшла до позивача, як спадкоємця за законом, який фактично прийняв спадкове майно в оперативне управління та володіння. 16 травня 2014 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про оформлення спадщини після померлого 28 березня 2002 року батька - [PERSON]. За вказаною заявою відкрито спадкову справу № 33/2014. Судом було витребувано копію спадкової справи, в матеріалах якої міститься постанова приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] від 16.05.2014 року № 258/02-31 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після померлого 28 березня 2002 року батька - [PERSON], у зв'язку із пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини і тим, що позивач не був з ним зареєстрований на день смерті за однією адресою. Але, факт спільного проживання позивача з батьком на час його смерті та прийняття ним в оперативне володіння та управління спадкового майна підтверджується письмовими поясненнями свідка [PERSON], та визнається і не оспорюється відповідачем за даним позовом про що свідчить заява відповідача, яка міститься в матеріалах справи. Відповідно до п.4,5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до п.1. Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), законами України від 2 вересня 1993 року N 3425-ХІІ мПро нотаріат", від 23 червня 2005 року N 2709-IV "Про міжнародне приватне право ", іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української PCP (далі -ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснено, що норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Згідно зі ст. 524 ЦК Української PCP, який був чинним на час смерті мого батька - 28.03.2002 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК Української PCP. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до статті 86 ЦК Української PCP право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Згідно положень ст.ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Таким чином прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить від його власного волевиявлення. На підставі вищевикладеного, суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки [PERSON] є законними, достатнім чином обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки задоволення позовних вимог позивачки не порушує невизнані або оскаржувані права, свободи чи інтереси будь-яких осіб. З урахуванням вищевикладеного,

Outcome: approved