Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

08.11.2017 року позивач звернулась в суд з цим позовом, в якому просила визнати її співвласником житлового будинку загальною площею 55,3 кв. м, житловою площею 28,5 кв. м з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS] та визнати за нею право власності на 1/2 його ідеальну частину, який згідно договору купівлі - продажу посвідченого 07 лютого 2017 року Андріїв Е.Л. приватним нотаріусом Жмеринського районного нотаріального округу, за р. № 36, зареєстрований на [PERSON]. Позов аргументувала тим, що 25.01.2014 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу з відповідачем мають сина [PERSON], [INFO], в свідоцтві про народження якого записаний батьком відповідач по справі. Дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Під час спільного проживання з відповідачем за спільні кошти в сумі 40000 грн. ними було придбано житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS], який згідно договору купівлі - продажу посвідченого приватним нотаріусом Жмеринського районного нотаріального округу. Будинок вони придбали за спільні кошти, які були їм подаровані на весілля та одноразову допомогу при народженні сина [PERSON]. Самочинне будівництво відсутнє. Земельна ділянка на якій знаходиться даний житловий будинок не приватизований, державний акт не видавався, договір найму не укладався. Після оформлення договору купівлі - продажу будинку вони разом з відповідачем та сином проживали у вказаному будинку. Останнім часом сімейні стосунки з відповідачем не складаються. Близько трьох місяців разом з відповідачем не проживають та не підтримують сімейних відносин. Відповідач проживає з іншою жінкою. Згоди на поділ будинку з відповідачем в позасудовому порядку сторони не досягли, тому вона була вимушена звернутись до суду. 16.11.2017 - ухвалою суду відкрито провадження в справі. 11.01.2018 - у зв'язку з неявкою відповідача розгляд справи відкладено на 07.02.2018. 31.01.2018 - позивач [PERSON] надала до суду заяву, в якій уточнила свої позовні вимоги, просила визнати житловий будинок, загальною площею 55,3 кв. м, житловою площею 28,5 кв. м з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON]; виділити їй у власність 1/2 (ідеальну) частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель загальною площею 55,3 кв. м, житловою площею 28,5 кв. м з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS], який згідно договору купівлі - продажу посвідченого 07 лютого 2017 року Андріїв Е.Л. приватним нотаріусом Жмеринського районного нотаріального округу, за р. № 36, зареєстрований на [PERSON]. Згідно пункту 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 07.02.2018 позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, в поданій до суду уточнені позовні вимоги підтримала, просила справу розглянути у її відсутність. 07.02.2018 відповідач в судове засідання не з'явився, надавши заяву згідно якої уточнені позовні вимоги [PERSON] визнав повністю та справу просив розглянути у його відсутність. Відповідно до абзацу 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки сторони надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, то їх неявка в судове засідання, згідно з ч. 3 ст.218 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. В судовому засіданні відповідно до матеріалів справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому 25.01.2014 року шлюбі (а.с.5). Від даного шлюбу мають сина [PERSON], [INFO] (а.с.6) Дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні (а.с.7). 07.02.2017 року під час спільного проживання в шлюбі позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було придбано будинок в [ADDRESS] за кошти в розмірі 40 000 грн., земельна ділянка на якій знаходиться житловий будинок, та який рахується за [PERSON] не приватизована, державний акт на право власності на землю не видавався (а.с.8-10). Оскільки вищезазначені обставини визнані сторонами, то у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, вони не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.2 ст.60 СК України, вважається,що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання глюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до роз'яснень викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі, коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частиковій власності. Відповідно до ч.1 ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Такого питання позивач перед судом не ставила. Відповідно до ч.3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки він ґрунтується на законі, відповідач позов визнав повністю до початку розгляду справи по суті і визнання ним позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі ст.ст. 141, 142 ЦПК України з відповідача на корить позивача слід стягнути 50 % сплаченого судового збору, також з державного бюджету слід повернути позивачу 50% судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved