Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] звернувся до суду з вимогою про визнання договору оренди землі, укладеного з СФГ "Золотий колос", недійсним, обґрунтовуючи вимоги тим, що згідно державному акту на право власності на землю, виданому 03 липня 2004 року на підставі розпорядження голови Шевченківської районної державної адміністрації Харківської області від 23 березня 2004 року № 104, йому належить земельна ділянка площею 7,4260 га, яка розташована на території Волоськобалаклійської сільської ради Шевченківського району Харківської області. Починаючи з 2009 року, за усною домовленістю між сторонами зазначена земельна ділянка почала оброблятися відповідачем, за користування якою останнім нараховувалась та виплачувалась орендна плата. Наприкінці 2012 року позивач виявив бажання повернути собі в розпорядження спірну земельну ділянку, у звязку з чим звернувся до селянського фермерського господарства «Золотий колос» (далі СФГ «Золотий колос») з відповідною вимогою і отримав відповідь щодо наявності договору оренди земельної ділянки, зареєстрованого відділом Держкомзему в Шевченківському районі Харківської області. Позивач зазначає, що ніякого договору оренди землі з СФГ «Золотий колос» він не підписував, а тому просить визнати його недійсним. Враховуючи викладене, просив позов задовольнити. Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 19 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2015 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 05 серпня 2009 року між [PERSON] та СФГ «Золотий колос» Шевченківського району Харківської області, зареєстрований 30 травня 2012 року у відділі Держкомзему у Шевченківському районі Харківської області. Вирішено питання розподілу судових витрат. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року рішення Шевченківського суду Харківської області від 19 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 16.02.2016 року справа надійшла до Шевченківського районного суду Харківської області. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов, наполягав на його задоволенні, пояснивши, що з відповідачем щодо використання спірної земельної ділянки існувала усна домовленість, договір оренди землі у 2009 році з СФГ «Золотий колос» позивачем не укладався та не підписувався, про існування його дізнався у 2012 році, вирішивши використовувати землю самостійно. Грошові кошти та продукти отримував від господарства з 2009 року по 2014 рік за фактичне використання останнім належної [PERSON] ділянки. Представники відповідача позов не визнали, посилаючись на його безпідставність зазначили, що 05.08.2009 року між [PERSON] та СФГ «Золотий колос» укладено договір оренди земельної ділянки площею 7,4260 га, який зареєстровано у відділі Держкомзему в Шевченківському районі Харківської області 30.05.2012 року за № 632570004001432. Договір укладено згідно вимогам чинного законодавства України. Сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі, підтвердженням чого є отримання позивачем орендної плати за користування земельною ділянкою з 2009 року по 2014 рік у грошовій та натуральній формах. Окрім того, на підтвердження договірних відносин з позивачем з 05.08.2009 року свідчить і розписка [PERSON] про те, що він отримав орендну плату за 2012 рік в повному обсязі згідно умовам договору. Крім того представник зазначила, що з 2008 по 2011 роки позивач працював у СФГ «Золотий колос», мешкав в її власному будинку, та , відповідно був обізнаний про існування договірних відносин господарства з ним з 05.08.2009 року. Таким чином, позивач з 2009 року достовірно знав про наявність договору оренди землі, своєчасно та в повному обсязі отримував орендну плату за користування земельною ділянкою, в звязку з чим відсутні підстави для визнання договору оренди землі недійсним. Представники відповідача просили застосувати позовну давність та відмовити позивачу у задоволенні позову повністю. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності, визнає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судовим розглядом встановлено наступне. -Згідно державному акту серії ХР № 110799, виданому на підставі розпорядження Шевченківської райдержадміністрації Харківської області № 104 від 23.03.2004 року, [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 7,4260 га, кадастровий номер: 6325784000:02:000:0024, розташованої на території Волоськобалаклійської сільської ради Шевченківського району Харківської області (а.с. 15). В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами по справі, що з 2009 по 2014 роки систематично, без будь-яких порушень СФГ «Золотий колос» сплачувало позивачу орендну плату у грошовій та натуральній формах (а.с. 32-55). Згідно розписці від 17.10.2012 року [PERSON] оренду плату за 2012 рік отримав в повному обсязі, з умовами договору між ним та СФГ «Золотий колос" згоден повністю і в подальшому зобов»язується виконувати, претензій до господарства не має /а.с. 55/. Розписка підписана власноруч [PERSON], що не заперечувалось представником позивача в суді. Висновком судово-почеркознавчої експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. М.С.Бокаріуса № 12422 від 17.01.2015 року встановлено, що підпис від імені [PERSON] у спірному договорі оренди від 05.08.2009 року , укладеному між сторонами, виконаний не позивачем, а іншою особою (а.с. 79-90). Відповідно до ст. 256 ЦПК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 1, 3, 4 статті 267 ЦПК України передбачено, що особа, яка виконала зобов»язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, відповідачем заявлено про застосування позовної давності. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов»язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Оцінюючи встановлене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог. Оскільки відсутні підстави для задоволення позовних вимог, то\~ відповідно, суд не стягує з відповідача на користь позивача судові витрати.

Outcome: dismissed