Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

Публічне акціонерне товариство ''Українська залізниця" (далі - ПАТ «Українська залізниця») звернулося до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що приватне підприємство «Ріга» виготовило Технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об'єктами залізничного транспорту за напрямком Чернівці - Вадул-Сирет від 273км+314м до 276км+736м в адміністративних межах населеного пункту с. Чагор Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області. В результаті проведення інвентаризації було встановлено, що земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER], на 273км+581м до 273км+597м, частково, площею 0,0065 га накладається на смугу відведення залізниці. Посилається на те, що вказана ділянка передана безоплатно у власність відповідачу [PERSON], рішенням 3 сесії 5 скликання Чагорської сільської ради від 12.06.2006 року за №36-3/2006. На підставі договору купівлі-продажу від 05 грудня 2014 року № 9375, власником спірної ділянки на даний час є [PERSON], а тому просить визнати вказане рішення сільської ради незаконним, визнати недійсним договір купівлі-продажу та скасувати запис у поземельній книзі щодо земельної ділянки за кадастровим номером [NUMBER]. Представник позивача Войцеховська Н.Я. в судовому засіданні змінені позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, причину неявки в судове засідання не повідомила та не просила суд відкласти розгляд справи, а тому суд вважає, що справу можна розглянути в їх відсутність. Представник Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, просив суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Зокрема, посилався на те, що оспорюваним позивачем рішенням сільської ради не передавалася у власність земельна ділянка [PERSON], а на його підставі було проведено тільки зміну цільового призначення земельної ділянки. Крім того, вказував на те, що відсутні докази факту накладення земельних ділянок позивача та відповідачів. Представник [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх недоведеності та безпідставності. Представник відділу Держгеокадастру у Глибоцькому районі Чернівецької області в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, причину неявки в судове засідання не повідомляли та не просили суд відкласти розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ст.68 ЗК України до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Згідно Ст.6 Закону України ''Про залізничний транспорт", ч.1 ст.23 Закону України «Про транспорт» передбачено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. Відповідно до ст.68 Земельного Кодексу України, ст.11 Закону України «Про транспорт», ст.6 Закону України «Про залізничний транспорт», до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Такі землі призначені для виконання покладених на підприємства і організації залізничного транспорту завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення, забезпечення безпеки руху і розвитку об'єктів залізничного транспорту. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі рішення Чагорської сільської ради 12 скликання 24 скликання від 09 березня 2004 року передано у власність земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] площею 0,4219 га для ведення особистого селянського господарства. Як вбачається із матеріалів технічної документації, вказана земельна ділянка була поділена на чотири окремі земельні ділянки, зокрема, було виділено і земельну ділянку за кадастровим номером [NUMBER] площею 0,10 га, на яку було видано Державний акт про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 13.03.2006 року. Рішення Чагорської сільської ради № 36-3/2006 від 12 червня 2006 року було змінено цільове призначення вказаної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд. На підставі цього рішення відповідачу [PERSON] було видано Державний акт про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. При проведенні робіт ПП «Ріга»з інвентаризації земель та виготовлення державних актів на право постійного користування земельними ділянками для ПАТ «Українська залізниця» стало відомо про те, що під час виконання робіт в адміністративних межах Чагорської сільської ради Глибоцького району в смузі відведення залізниці частково знаходиться земельна ділянка за кадастровим номером [NUMBER], площею 0,0065 га. А тому, суд приходить до висновку що слід визнання незаконним та скасувати рішення Чагорської сільської ради № 36-3/2006 від 12 червня 2006 року, яким було затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки із зміною цільового призначення земельної ділянки [PERSON] в с. Чагор Глибоцького району Чернівецької області, оскільки саме дане рішення було підставою для видачі правовстановлюючого документу на право власності на землю. Зважаючи на викладене, суд відхиляє доводи представників відповідачів, що [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку не на підставі вказаного рішення сільської ради. Безпідставним на думку суду є також і доводи представників відповідача на ті обставини, що позивачем не доведено їх право на спірну земельну ділянку. Так, відповідно до норм законодавства, яке існувало при облаштуванні залізничного полотна та смуги відведення («Инструкция о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода», затв. Міністерством шляхів сполучення СРСР 30.01.1963 року; «Положение о землях предоставленных транспорту», затв. Постановою СНК СССР 07.02.1933 року; «Об упорядочении отвода земель для железных дорог», затв. Постановою Ради Міністрів СРСР 27.01.1962 №83, інші нормативні акти та будівельні норми), вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно до п.п.54,55 «Общих начал землепользования и землеустройства»(Постанова ЦИК СССР 15.12.1928). Оформлення прав органів шляхів сполучення на землі, що закріплювалися за ними, проводилося шляхом відведення за схемою згідно вищезазначених нормативних актів. Дані обставини підтверджуються також і п.2 «Положення про землі транспорту», затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 08 січня 1981 року за №24, де зазначено, що «размеры земельных участков, предоставляемых для указанных целей, определяются в соответствии с утвержденными в установленном порядке нормами или проектно-технической документацией». В подальшому, при зміні законодавства та введення інституту державних актів в Земельних Кодексах, вимоги щодо їх оформлення поширювалися тільки на нові земельні ділянки при їх відведенні та не вимагалося отримання актів на існуючі та наявні у користуванні землі. Проте, всупереч зазначеному та існуючим нормам земельна ділянка смуги відведення Залізниці була передана у власність [PERSON], а надалі право власності на неї набув [PERSON] де останній використовує надану йому земельну ділянку для ведення будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд до залізничного полотна, в той час як, згідно затвердженого плану ширина смуги відведення на вказаній ділянці перегону становить 22,5 метрів від осі колії. Відповідно до ч.2 ст.149 Земельного кодексу України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Однак, вилучення ділянки у встановленому порядку у залізниці не проводилося. Крім того, залізниця, як суміжний користувач, не погоджувала ні проект відведення земельної ділянки, ні акт встановлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі, погодження на вилучення земельної ділянки не надавала. Відповідно до п. б) 4.4 ст.84 Земельного кодексу України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність належать, зокрема, землі під державними залізницями, а отже, Чагорська сільська рада Глибоцького району не мала правових підстав виносити згадане рішення про передачу у власність даної земельної ділянки. Те, що залізниця не втратила право землекористування на земельні ділянки, які їй було виділено при будівництві та облаштуванні залізничного полотна, обґрунтовується і наступними нормами законодавства. Згідно п.5 Постанови Верховної Ради України №562 від 18.12.1990 року «Про порядок введення в дію Земельного кодексу України» громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку права власності на землю чи землекористування. Пунктом 6 Постанови Верховної Ради Української PCP «Про земельну реформу»(зі змінами та доповненнями) визначено, що землекористувачі повинні до 01.01.2008 року оформити право власності або право користування землею. Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року у справі №5-рп/2005 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу X «Перехідні положення»Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право користування, визнані неконституційними. Таким чином, оформлення права постійного користування відповідно до норм Земельного кодексу України, на землі, які фактично перебувають у користуванні залізниці, не є обмеженими у часі. Згідно п. 3 ст.152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав та визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Частина 1 ст.155 Земельного кодексу України передбачає, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Судом також встановлено, що 25 грудня 2014 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу вище вказаної земельної ділянки. Останній набув право власності на спірне земельну ділянку, що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про прав власності № 30529025 від 05.12.2014 року. Отже, спірна земельна ділянка, що є смугою відведення залізниці, перебувала у державній власності, знаходилася у правомірному користуванні позивача і без вилучення її в установленому законом порядку, орган місцевого самоврядування, як і відповідач [PERSON], не мали права розпоряджатися нею. З огляду на вказане, суд вважає, що рішення Чагорської сільської ради № 36-3/2006 від 12 червня 2006 року в цій частині є незаконним і підлягає скасуванню та договір купівлі-продажу №9375 від 05 грудня 2014 року, земельної ділянки кадастровий номер якої [NUMBER], слід визнати недійсним, оскільки вказана частина земельної ділянки, яка знаходиться в смузі відведення залізниці, являється земельною ділянкою спеціального призначення, що використовується на підставі особливих положень про ці землі. Виходячи із вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання незаконним рішення сільської ради та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки слід задовольнити. У задоволенні позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та внесення змін до Державного земельного кадастру слід відмовити, виходячи із наступного. Так, відповідно до п. 60 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1051 від 17 жовтня 2012 року, запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду. Законом України „Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та обтяжень" передбачена певна процедура реєстрації прав на нерухомість, до складу якої входять також земельні ділянки. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закону) державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із частинами шостою, сьомою статті 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, про відмову у здійсненні таких дій. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян чи їх об'єднань у діяльність державного кадастрового реєстратора, пов'язану зі здійсненням державної реєстрації земельних ділянок, забороняється. За положеннями ст. 26 Закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Стаття 27 Закону передбачає скасування державної реєстрації речових прав в разі винесення судом відповідного рішення, про що вносяться дані до державного реєстру прав. Визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним є підставою для скасування його державної реєстрації. За змістом вказаних норм на теперішній час не мається підстав для покладання на Управління Держземагенства обов'язку здійснити такі дії в судовому порядку. Заінтересована особа не позбавлена можливості звернутися до відповідних органів у порядку, передбаченому чинним законодавством, щодо скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та внесення змін до Державного земельного кадастру. Враховуючи наведене,

Outcome: partial