Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до Митченківської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області про визнання за кожною з них права власності на 1/2 частину житлового будинку та надвірних будівель, які знаходяться в [ADDRESS], обгрунтовуючи свої вимоги тим, що дане домоволодіння відноситься до типу «колгоспних дворів» і позивачі, станом на 15.04.1991 року, проживали в даному домоволодінні разом зі своїм чоловіком та батьком [PERSON], який помер [INFO]. У зв»язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вищевказане домоволодіння, позивачі не можуть належним чином зареєструвати своє право власності, в тому числі і в порядку спадкування після смерті [PERSON], що позбавляє їх можливості в повній мірі реалізувати свої права на належну їм нерухомість. Позивачі в судове засідання не з»явилися, надали суду заяву про розгляд справи без їх участі. Представник Митченківської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області в судове засідання не з»явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] Судом на підставі ч.2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Повно та всебічно дослідивши усі докази по справі, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до слідуючого висновку. В судовому засіданні встановлено, що в домоволодінні, яке розташоване в [ADDRESS], та має статус "колгоспного двору", станом на 15.04.1991 року були зареєстровані і проживали позивачі по справі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.18). Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.6 Постанови від 22.05.1995 року № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (з наступними змінами), до правовідносин, що виникли до 15.04.1991 року, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, що було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, які регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні, розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Згідно Закону УРСР "Про сільську Раду народних депутатів трудящих УРСР" (від 02.06.1968р.) кожна сільська рада вела погосподарські книги. В заглавній частині особистого рахунку записувались прізвище, ім'я по батькові глави сім'ї, на ім'я якого відкрито особовий рахунок, він і був власником будинку, іншим чином реєстрація власності в сільській місцевості передбачена не була за виключенням договорів дарування, міни, купівлі-продажу, пожиттєвого утримування, спадкування. З введенням в дію Закону України "Про власність" 1991 року та ЦК України 2003 року будь-якого іншого порядку реєстрації збудованих до 15.04.1991 року в сільській місцевості домоволодінь або їх перереєстрації не передбачається, самовільно збудованими вони також не являються так як будувалися і реєструвались згідно діючого на той час законодавства. Таким чином, враховуючи вимоги законодавства, які регулювали власність колгоспного двору, домоволодіння в [ADDRESS] на праві власності належало [PERSON], [PERSON] та [PERSON] і кожен з них, як член колгоспного двору, мав право на 1/3 частину даного домоволодіння. Проте, у власників відсутні правовстановлюючі документи на належні їм частини даного домоволодіння, оскільки на момент його зведення реєстрація будинку у сільській місцевості не вимагалася. [PERSON] помер [INFO]. (а.с.4), заповіту за життя не складав. Оскільки [PERSON] є дружиною померлого, а [PERSON] - його донькою, то вони є спадкоємцями першої черги за законом після його смерті і у встановленому законом порядку звернулися до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.5-7, 34), проте, нотаріус не може видати їм вищевказаного свідоцтва у зв»язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючого документа на належну йому частину нерухомого майна (а.с.19). Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року „Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості на житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні (а.с.33). Згідно довідки КП «Прилуцького міжміського БТІ» б/н від 22.02.2015 року, житловий будинок за вищезазначеною адресою в БТІ не зареєстрований (а.с.13). Разом з тим, відсутність у позивачів правовстановлюючих документів на належні їм, як членам «колгоспного двору» по 1/3 частині будинку та надвірних споруд, розташованих в [ADDRESS] наразі унеможливлює оформлення за ними права власності на вказані частини. Таким чином, судом встановлено, що позивачі є спадкоємцями за законом після смерті свого чоловіка та батька [PERSON], прийняли спадщину, в померлого спадкодавця відсутні правовстановлюючі документи на належну йому 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями, які розташовані в [ADDRESS], що перешкоджає позивачам отримати свідоцтво про право на спадщину на спадкове нерухоме майно через нотаріальну контору, а також з огляду на те, що у позивачів відсутні правовстановлюючі документи на належні їм, як членам «колгоспного двору» по 1/3 частині домоволодіння, суд вважає за можливе їх позов задовольнити, визнавши за кожною з них право власності на 1/3 частину домоволодіння та на спадкове майно у виді 1/6 частини домоволодіння, загалом визнавши за [PERSON] та [PERSON] за кожною право власності на 1/2 частину домоволодіння, розташованого в [ADDRESS]. Також, відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У відповідності до ст.1 протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства та на умовах передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. На підставі викладеного,

Outcome: approved