Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

12 листопада 2014 року представник позивача [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про розподіл кредитних зобов'язань подружжя. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що з 12 липня 2002 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2012 року, шлюб між гними було розірвано. За час шлюбних відносин, він в інтересах родини, 11 квітня 2008р., з метою придбання квартири, уклав з Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» кредитний договір № МL-300/181/2008. Відповідно до п. 2 ч. №1 кредитного договору, цільове використання кредиту - придбання нерухомого майна. Отримані кошти за кредитним договором були витрачені ним для купівлі квартири відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11 квітня 2008р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим номером 5643. На даний час грошові зобов'язання за кредитним договором перед Банком в повному обсязі не виплачені. Таким чином, у разі поділу спільного майна подружжя підлягають поділу не тільки речі, але й майнові права та обов'язки, що є об'єктом права їх спільної сумісної власності. На підставі викладеного та з урахуванням уточненого позову від 29 січня 2015 року позивач просить суд визнати кредитні зобов'язання за кредитним договором № ML-300/181/2008 від 11 квітня 2008 року спільним боргом [PERSON], дата народження [INFO], і.н. [NUMBER] та [PERSON], дата народження [INFO], і.н. [NUMBER]. Розділити кредитні зобов'язання за кредитним договором № ML-300/181/2008 від 11 квітня 2008 року наступним чином: зобов'язання [PERSON], дата народження [INFO], і.н. [NUMBER] складає 5612,38 доларів США, з яких 4865,42 доларів США - залишок заборгованості за кредитом, 746,96 доларів США - сума несплачених відсотків за період з 11.02.14-23.12.14р.; зобов'язання [PERSON], дата народження [INFO], і.н. [NUMBER] складає 5612,38 доларів США, з яких 4865,42 доларів США - залишок заборгованості за кредитом, 746,96 доларів США - сума несплачених відсотків за період з 11.02.14-23.12.14. Внести зміни в преамбулу кредитного договору № ML-3 00/181/2008 від 11 квітня 2008 року, в частині «Від Позичальника» змінити на «Від Позичальника 1 Гр. України [PERSON], дата народження [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER] паспорт серії [NUMBER], виданий 12/06/1998р. Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській обл., що мешкає за адресою: [ADDRESS] та від Позичальника2 [PERSON], дата народження [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER] паспорт серії [NUMBER], виданий 09/10/2002р. Самарським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, що мешкає за адресою: [ADDRESS] (Позичальник 1 і Позичальник2 разом іменуються надалі - «Позичальник»), з іншої сторони, що разом іменуються в тексті цього Договору - «Сторони», а кожен окремо «Сторона», попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства України щодо недійсності правочинів, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, уклали цей Договір про наступне:». Доповнити частину №2 кредитного договору № ML -300/181/2008 від 11 квітня 2008 року пунктом 1.1.2., який викласти у наступній редакції: «1.1.2. Позичальник1 та Позичальник2 несуть часткову (дольову) відповідальність перед Банком, пропорційно розміру зобов'язань кожного. До дати остаточного повернення кредиту, Позичальник1 та Позичальник2 зобов'язані, кожен пропорційно розміру своїх грошових зобов'язань, вносити плату за користування кредитом, відповідно до умов Договору та Графіку Платежів. Повернення відповідної частини кредиту, облік та нарахування процентів, пені, штрафів, здійснюється Банком окремо по Позичальнику1 та Позичальнику2» та стягнути з відповідача судові витрати (а.с.2-4, 38-39). Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, обґрунтувавши позов з тих же підстав, що викладені у позовній заяві, просив суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причина неявки суду невідома. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає суду підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Відповідач ПАТ «ОТП Банк» в судове засідання не з'явилися, надали до суду розрахунок заборгованості за кредитним договором (а.с.29). Вислухавши доводи та пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про можливість задовольнити вимоги позивача з наступних підстав, що встановлені в судовому засіданні. За змістом положень статей 10, 11 та 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справу на підставі доказів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі і які мають відповідати критеріям належності та допустимості. Статтею ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Змістом ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Положенням ч. 2 ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 12 липня 2002 року перебували в зареєстрованому шлюбі, шлюб було розірвано за рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2012р. 11 квітня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та позивачем [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-300/181/2008, на підставі якого останній отримав 69000,00 доларів США на придбання нерухомого майна строком до 13 квітня 2037 року (а.с.8-12). 11.04.2008 року позивач [PERSON] придбав у [PERSON], [PERSON], квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 11.04.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 5643 та зареєстрований в КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради від 15.05.2008р.(а.с.13). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2014 року, яке набрало законної сили 21 жовтня 2014 року визнано за [PERSON] (і.н. [NUMBER]) право власності на 1/2 (одну другу) частку квартири [ADDRESS], загальною площею 66,1 кв. м, житловою площею 39,9 кв. м. Визнано за [PERSON] (і.н. [NUMBER]) право власності на 1/2 (одну другу) частку квартири [ADDRESS], загальною площею 66,1 кв. м, житловою площею 39,9 кв. м. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2051,00 грн. (а.с.5-6). Відповідно до довідки-розрахунку ПАТ «ОТП Банк» заборгованості [PERSON] (801846) за кредитним договором ML-300/181/2008 від 11.04.2008р. станом на 24 грудня 2014 року залишок заборгованості за кредитом 9730,84 доларів США, сума відсотків - несплачені відсотки за користування кредитом за період з 11.02.2014р. по 23.12.2014р. -1493,92 доларів США, сума пені за прострочення виконання зобов'язань за період з 11.02.2014р. по 29.04.2014р. 53,56 гривень. Загальна сума простроченої заборгованості 11224,76 доларів США, 53,56 гривень (а.с.30). За змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2014 року вбачається, що 11 квітня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки № SR-300/181/2008, за умовами якого остання повністю поручилася за виконання зобов'язання [PERSON] за кредитним договором № ML-300/181/2008. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № ML-300/181/2008 11 квітня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № № РML-300/181/2008 відповідно до умов якого було надано в іпотеку банку квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні було встановлено і не заперечувалась сторонами та обставина, що квартира [ADDRESS] була придбана сторонами під час шлюбу, а отже є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Наявність договору іпотеки на спірну квартиру не перешкоджає її поділу як спільного майна подружжя, крім того сторони у справі є позичальником і поручителем перед банком, і в силу закону та існуючих договірних відносин на теперішній час несуть солідарну відповідальність за повернення кредиту. Згідно положень частини першої статті 60 Сімейного Кодексу України та частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності і кожний із подружжя на підставі статті 63 Сімейного кодексу України має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, на підставі частини другої статті 370 Цивільного кодексу України та частини першої статті 70 Сімейного кодексу України, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У п.п. 23, 24 Пленум Верховного Суду України в Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. за № 11, звертається увага на те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У відповідності до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Таким чином, дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за кредитом. Тобто, якщо подружжя взяло кредит у банку, такий кредит за законом є спільно нажитим майном і підлягає поділу так само як і будь-яке інше майно. Відповідно до п. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Крім того, відповідно до чинного законодавства майно набуте подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні чоловік ні дружина не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте в шлюбі. Те, що кредит брався для спільних потреб сім'ї встановлено судовим рішенням від 29 вересня 2014 року у справі про визнання права власності на 1/2 частину квартири, набутої в шлюбі. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухвалення рішення суд зокрема має вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи суд доходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги позивача. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved