Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування запису про державну реєстрацію права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 08.09.2011 року [PERSON] належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . В зазначеній квартирі зареєстровані донька позивачки [PERSON] та неповнолітні онуки позивачки: [PERSON] , 2007 року народження, [PERSON] , 2013 року народження, [PERSON] , 2015 року народження, [PERSON] , 2017 року народження. Як виявилось, вказана квартира була відчужена [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу від 04.02.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Балковою-Петренко Т.М., [PERSON] . Позивачка зазначає, що в 2012 році у неї були викрадені документи, у зв`язку з чим вона зверталась до Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві з відповідною заявою. Невідома позивачці особа, яка причетна до викрадення документів, видала довіреність на право продажу квартири позивачки на ім`я [PERSON] від 30.01.2016 року, що була посвідчена приватним нотаріусом КМНО Сніцаренко Г.О. Позивачка стверджує, що ані [PERSON] , ані [PERSON] вона не знає, жодних правочинів з спірною квартирою не вчиняла та нікого не уповноважувала на відчуження його майна. В спірній квартирі були зареєстровані малолітні діти, а тому для укладення такого договору необхідним був дозвіл органу опіки і піклування. Разом з тим заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02.06.2017 року зазначена довіреність від 30.01.2016 року була визнана недійсною. Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 07.06.2018 року заочне рішення від 02.06.2017 року залишено без змін. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить повернути право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] на ім`я позивачки [PERSON] ; визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 04.02.2016 року, укладений між [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Балковою-Петренко Т.М., недійсним; скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса КМНО Балкова-Петренко Т.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.02.2016 року індексний номер 28091410; зобов`язати реєстраційну службу внести зміни до державного реєстру речових прав та їх обтяжень про скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса КМНО Балкова-Петренко Т.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.02.2016 року індексний номер 28091410; визнати правовстановлюючим документом на право власності на квартиру рішення суду; зобов`язати реєстраційну службу внести запис до державного реєстру речових прав та їх обтяжень про встановлення правовстановлюючого документа на право власності на квартиру рішення суду. 11.09.2019 року у від представника позивача до суду надійшла Заява про зміну предмету позову, відповідно до якої позивачка просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 04.02.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Балковою-Петренко Т.М.;скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ;визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.11.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження по справі. Представник позивачки у судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншій справі. Третя особа - [PERSON] - у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА в м. Києві - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в своїй заяві просив розглянути справу без участі представника та винести рішення з урахуванням житлових інтересів малолітніх дітей. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Слід зазначити, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, судом було визнано провести розгляд справи у відсутності нез`явившихся учасників справи, з урахуванням достатності у матеріалах справи доказів про взаємовідносини сторін. Вислухавши пояснення представника позивачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності від 08.09.2011 року (а.с. 48). За відомостями, що містяться у Довідці з місця проживання про склад сім`ї та прописку Форма №3 від 12.11.2015 року № 291, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , 2007 року народження, [PERSON] , 2013 року народження, [PERSON] , 2015 року народження (а.с. 9). У своїх позовних вимогах позивачка стверджує, що квартира вибула з її володіння без її волі, згоди та вчинення певних дій, у результаті шахрайських дій відповідача, у зв`язку з чим 05.11.2016 року [PERSON] звернулась до Деснянського УП ГУ НП у м. Києві із заявою про внесення відомостей до ЄРДР щодо незаконного заволодіння нерухомим майном. За фактом вказаного правопорушення було відкрито кримінальне провадження та внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016100030013208, що підтверджується Витягом з ЄРДР (а.с. 13). Як вбачається з письмових матеріалів справи, згідно Довіреності від 30.01.2016 року, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Сніцаренко Г.О., [PERSON] уповноважила [PERSON] представляти її інтереси в органах державної влади та місцевого самоврядування, на підприємствах, установах, організаціях (їх структурних підрозділах), незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання, в нотаріальних конторах (перед приватними нотаріусами), у Державній реєстраційній службі, її структурних підрозділах, центрах надання адміністративних послуг, в ЖЕО (ЖЕК, ЖРЕО, ОСББ) тощо (а.с. 57). 04.02.2016 року був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Балковою-Петренко Т.М. (а.с. 56). З листа Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 21.06.2018 року вбачається, що згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва у квартирі [ADDRESS] на момент укладення договору купівлі-продажу квартири були зареєстровані троє малолітніх дітей: [PERSON] , 2007 року народження, з 24.01.2012 року; [PERSON] , 2013 року народження, з 11.02.2014 року та [PERSON] , 2015 року народження, з 11.09.2015 року. З 19.04.2017 року в квартирі також був зареєстрований малолітній [PERSON] , 2017 року народження. Орган опіки та піклування дозвіл на вчинення правочину не надавав (а.с. 11). Також під час розгляду справи встановлено, що за фактом неправомірного відчуження спірної квартири проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №12016100030013208. Відповідно до Постанови Деснянського УП ГУ НП у м. Києві від 07.04.2017 року [PERSON] визнана потерпілою у кримінальному провадженні (а.с. 21). Відповідно до висновку експерта від 21.04.2017 року №8-4/754, складеного у межах кримінального провадження №12016100030013208, встановлено, що рукописні записи та підписи в довіреності від 30.01.2016 року виконано не [PERSON] , а іншою особою (а.с. 34-47). Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02.06.2017 року визнано недійсною довіреність від 30.01.2016 року, видану від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом КМНО Сніцаренко Г.О., зареєстровану в реєстрі за № 133 (а.с. 14-16). Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 07.06.2018 року заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02.06.2017 року залишено без змін. Заперечуючи проти позову, представник відповідача вказує про те, що відповідач був добросовісним набувачем спірної квартири, який став жертвою спільних шахрайських дій. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусового виконання обов"язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не мав права підписувати правочин від імені [PERSON] , яка не підписувала довіреність на право відчуження квартири. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про під ставність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] у частині визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу, оскільки довіреність, на підставі якої був укладений договір, позивачка не підписувала, згоду на продаж квартири не надавала, будь-яких осіб діяти від її імені не уповноважувала. Що стосується позовних вимог [PERSON] про скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, то слід зазначити наступне. Нормами ст. 182 ЦК України передбачена обов`язкова державна реєстрація права власності на нерухомі речі, його виникнення, перехід та припинення. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У відповідності до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Право власності на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам підлягає обов`язковій державній реєстрації, що випливає зі ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частиною 4 статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Частиною 2 статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що на кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна або зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна його реєстраційний номер не змінюється, крім випадків, передбачених статтею 14 цього Закону. Частиною 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до абзаців першого та другого пункту 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року № 1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивачки щодо скасування запису про проведену реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на спірну квартиру, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зазначений спосіб захисту права власності застосовується у разі наявності майна, такий позов має похідний характер від позовної вимоги про витребування майна. Якщо позов про витребування майна буде задоволений, майно підлягає поверненню первісному власнику, як фактично, так і юридично, що відповідно до ст. 5 ЦПК України буде відповідати передбаченому законом ефективному способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права. Зважаючи на вимоги діючого законодавства, викладені вище обставини, суд вважає, що визнання за позивачкою права власності на спірну квартиру буде повторним, що законом не передбачено. Крім того, визнання недійсним договору та скасування запису про проведену реєстрацію права власності [PERSON] є підставою для реєстрації за позивачем права власності на спірну квартиру. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1500, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial