Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ) про поділ спільного майна подружжя та просила визнати квартиру [ADDRESS] , яка належить відповідачу та автомобіль марки "Nissan Teana", 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] спільним сумісним майном подружжя. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 01.08.2003 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у сторін народилися діти, дочка [PERSON] [INFO] та син [PERSON] [INFO] . 01.03.2019 рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб між сторонами було розірвано. Оскільки діти сторін проживають з позивачем, яка їх виховує та утримує, а відповідач не приймає участі у вихованні та фінансовому забезпеченні дітей, просила відступити від засад рівності часток при поділі квартири та в порядку поділу майна подружжя виділити позивачу 3/4 частки вказаної квартири, а відповідачу, відповідно 1/4 частку. Враховуючи, що автомобіль є неподільною річчю, а між сторонами не досягнуто згоди щодо його користування та розпорядження, просила виділити відповідачу автомобіль марки "Nissan Teana", 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , вартістю 158 633 грн. 00 коп. та стягнути з останнього на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частки у праві власності на автомобіль в сумі 79316 гривень 50 копійок. Вирішити питання розподілу судових витрат.. Ухвалою суду від 30.05.2019 вказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків /а.с. 26-27/. Ухвалою суду від 15.07.2019 було відкрито провадження та постановлено вказану справу розглядати в загальному позовному провадженні, призначено підготовче засідання /а.с. 43-45/. 24.09.2019 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він не заперечував проти визнання за сторонами права власності на квартиру в рівних частках, по 1/2 кожному. Вказав, що позивачем не обґрунтовано можливість відступлення від рівності часток, оскільки відповідач, незважаючи на припинення відносин з позивачем, регулярно в добровільному порядку надавав кошти на утримання дітей, навіть після ухвалення рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дітей, він вказане рішення виконує добровільно. Крім того, доказами, що містяться в матеріалах справи підтверджується, що відповідач приймає участь у вихованні та навчанні дітей. Визнав, що транспортний засіб є спільною власністю подружжя, однак враховуючи, що між сторонами не досягнуто згоди про компенсацію вартості Ѕ частки транспортного засобу, просив визнати право власності на автомобіль в рівних частках за кожною із сторін /а.с. 51-55/. 18.11.2019 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказано, що відповідач лише частково забезпечує дітей, основний тягар по їх утриманню лежить на позивачу, зокрема їх лікування, розвиток та навчання. Крім того послався на те, що відповідач лише після звернення позивача до Служби у справах дітей, почав цікавитися дітьми та їх навчанням. Вважав вказані обставини суттєвими для вирішення справи та просив позов задовольнити в повному обсязі /а.с. 87-90/. Ухвалою суду від 19.11.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті /а.с. 112-113/. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на доводи викладені в позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач та його представник вимоги позову визнали частково, посилаючись на доводи, що викладені у відзиві. Представник третьої особи до суду не з`явися, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, прчини неявки суду невідомі. Суд, заслухавши виступи сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що з 01.08.2003 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі /а.с. 5/. В шлюбу у сторін народилися діти: дочка [PERSON] [INFO] та син [PERSON] [INFO] /а.с. 6-6 зв/. 01.03.2019 рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб між сторонами було розірвано /а.с. 60-61/. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08.04.2019 стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання спільних неповнолітніх дітей, щомісячно в розмірі 4 000 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 30.01.2019 і до досягнення дітьми повноліття. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами придбано квартиру [ADDRESS] та автомобіль марки "Nissan Teana", 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] /а.с. 1-8/. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України, відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності … . Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Обставини справи про те, що автомобіль та квартира є спільним сумісним майном визнаються сторонами, підтверджують матеріали справи, що відповідно до ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Відповідно до частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Оскільки сторони не домовилися про поділ майна за взаємною згодою, що передбачено частиною 2 цієї статті, даний спір повинен вирішуватися судом. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. При поділі спільного майна подружжя в даному спорі, суд застосовує принцип рівності. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено та не заперечується сторонами, що діти проживають з позивачем. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що утримання та виховання дітей, здійснюється виключно позивачем. Відповідач виконує рішення суду про стягнення аліментів в добровільному порядку, заборгованості не має, що не заперечувалося стороною позивача /а.с. 56-57/. Не надано позивачкою і доказів того, що розмір цих аліментів є недостатній для забезпечення їх фізичного, духовного розвитку та лікування. Позивач до суду з позовом про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат з відповідача, не зверталася. Суд відхиляє доводи позивача, що відповідач не приймає участі у вихованні дітей, оскільки вони спростовуються педагогічними характеристиками на дітей, згідно з якими батько дітей опікується ними, виявляє цікавість до шкільного життя дітей, їхніх успіхів у навчанні, є активним учасником Благодійного фонду «Сканді» Скандинавської гімназії, де навчаються діти, регулярно спілкується з класними керівниками дітей, є активним учасником шкільного життя класів /а.с. 58-59/. Підсумовуючи викладене, суд вважає, що позивачем не доведено необхідності відступу від засад рівності часток подружжя при поділі квартири, а тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню, зокрема визнання права власності за кожним із подружжя на Ѕ частину квартири. Що стосується вимоги про поділ транспортного засобу суд приходить до наступного. Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 цього Кодексу, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч.3 ст. 370 ЦК України виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Рівність громадян у своїх правах, забезпечення усім власникам рівних умов здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності закріплено приписами ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України. Таким чином, враховуючи закріплені в п. 6 ст. 3 ЦК України засади справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін при розгляді справи, предметом якої є спір про стягнення компенсації за частку у спільному майні, суд має встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Судом встановлено, що спірний автомобіль знаходиться у користуванні відповідача. З урахуванням того, що позивач номінально володіючи автомобілем, який належить сторонам на праві спільної сумісної власності, позбавлена можливості його використання, оскільки транспортний засіб є річчю неподільною, перебуває у постійному користуванні відповідача, суд вважає вимоги позову про виділення транспортного засобу відповідачу та стягнення з останнього на користь позивача грошової компенсації половини його вартості, обгрунтованими. Відповідачем не надано доказів неможливості сплатити позивачу компенсації в розмірі 79316 грн. 50 коп. та, що дана грошова компенсація буде становити для нього надмірний тягар. Відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу "Nissan Teana", 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] від 04.11.2019, вартість вказаного автомобіля становить 158 633 грн. 00 коп. /а.с. 93-103/. Таким чином, суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділяє відповідачу автомобіль марки "Nissan Teana", 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , вартістю 158 633 грн. 00 коп. та стягує з останнього на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частки у праві власності на автомобіль в сумі 79 316 грн. 50 коп. Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до частин 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Судом встановлено, що позивач [PERSON] уклала з Адвокатським об`єднанням "Мазуренко Войтюк та партнери" договір про надання правової (правничої) допомоги № 19/10/2018 від 19.10.2018, а також сплатила згідно квитанції до прибуткого касового ордеру № 19/100 від 03.05.2019 кошти на правову допомогу у сумі 7299 грн. 80 коп.8338,50 грн. До матеріалів справи також надано акт приймання-передачі правничої допомоги, з розрахунком правової допомоги. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення таких витрат з відповідача є законними та обґрунтованими. Судовий збір покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 7600 грн. 34 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial