Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з утоуненим позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів та надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України. Обгрунтовуючи свої вимоги позивачка вказує, що із відповідачем [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народилася донька [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами розірвано двічі, в останній раз 21.11.2012 року, що підтверджується копією рішення Виноградівського районного суду. Після розірвання шлюбу позивачка одружилася вдруге, відповідач веде своє особисте життя. З відповідачем ми не бачимося і спілкуємося лише в телефонному режимі. Відповідач перебуває на сезонних заробітках, однак має постійне місце проживання ( реєстрації). Відповідач сплачує аліменти в користь позивачки на утримання доньки [PERSON] в розмірі по 250 гривень. Дитина проживає із позивачкою та знаходиться на її утриманні, а тому просить суд змінити розмір стягуваних аліментів із відповідача і просить суд присудити із відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі по 800 гривень, щомісячно на утримання дитини, до досягнення нею повноліття. Разом із позовом про зміну розміру стягуваних аліментів, позивачкою заявлено вимоги, щодо надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітньої [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу відповідача-батька дитини [PERSON] Позовні вимоги в цій частині мотивовано тим, що позивачка має постійне місце роботи, а тому має намір і можливість разом з донькою виїжджати за кордон з метою відпочинку під час канікул, розширення її кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя. Однак відповідач не дає згоди на виїзд дитини за кордон. Свою відмову не мотивує жодними доводами. В судовому засіданні позивача [PERSON], свої уточнені позовні вимоги підтримала повністю з підстав, наведених у позовній заяві та просила такі повністю задоволити. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справи в судові засідання по справі жодного разу не з'явився з невідомих для суду причин. Суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів, які є достатніми, з ухваленням заочного рішення, відповідно до вимог ст. 224,225 ЦПК України. Отже, заслухавши позивачку [PERSON], дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взяємозв»язку, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. У відповідності до вимог ст.ст.10,11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачка [PERSON] із відповідачем [PERSON], перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народилася донька [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами розірвано двічі, в останній раз 21.11.2012 року, що підтверджується копією рішення Виноградівського районного суду. Після розірвання шлюбу позивачка одружилася вдруге, відповідач веде своє особисте життя. З відповідачем ми не бачимося і спілкуємося лише в телефонному режимі. Відповідач перебуває на сезонних заробітках, однак має постійне місце проживання ( реєстрації). Відповідач сплачує аліменти в користь позивачки на утримання доньки [PERSON] в розмірі по 250 гривень. Дитина проживає із позивачкою та знаходиться на її утриманні, а тому просить суд змінити розмір стягуваних аліментів із відповідача і просить суд присудити із відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі по 800 гривень, щомісячно на утримання дитини, до досягнення нею повноліття. Згідно ч.7 ст.7 Сімейного Кодексу, - «Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України. Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними правовими актами, визнаними в Україні. Ч.9 ст.7 передбачено, що - «Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства». Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Виходячи із змісту ст.3 ЦПК України- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров»я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом Крім того, згідно ч.1 ст. 182 CK України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Суд вважає, що правовідносини між сторонами випливають із аліментних зобов"язань батьків щодо утримання дітей і врегульовані нормами главою 15 Сімейного кодексу України. Зокрема, згідно до вимог ст.180 СК України, батьки зобов"язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду, як випливає із змісту ст.181 ч.3 СК України, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. На підставі ст.92 ч.1 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршенням здоров»я когось із них. Обґрунтовуючи свої вимоги позивачка вказала, що їй на важко утримувати дитину, а відтак вона просить суд стягнути з відповідача аліменти в твердій грошовій сумі по 800,00 грн. в місяць на дитину. Таким чином, при викладених обставинах, оцінюючи всі докази у їх сукупності та взаємозв"язку у відповідності до вимог ст.212 ЦПК України, суд вважає що позовні вимоги про збільшення розміру стягуваних аліментів, а саме в розмірі 800 грн., щомісячно на дитину, підлягають до задоволення. Що стосується позовних вимог, щодо щодо надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітньої [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу відповідача-батька дитини [PERSON], то суд прийшов до наступного. Розглядаючи даний спір суд виходить з того, що особисте немайнове право- право на свободу пересування фізичної особи, закріплене ст.313 ЦК України. Так, ч.3 зазначеної статті право на вільний самостійний виїзд за межі України має фізична особа, яка досягла шістнадцяти років. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або у супровоід осіб, які уповноважені ними. Отже підставою розгляду цивільної справи такої категорії є наявність спору між батьками з приводу виїзду дитини за кордон. В судовому засіданні достовірними та належними доказами встановлено, що позивачка має постійне місце роботи, а тому має намір і можливість разом з донькою виїжджати за кордон з метою відпочинку під час канікул, розширення її кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя. Однак відповідач не дає згоди на виїзд дитини за кордон. Свою відмову не мотивує жодними доводами. Так, порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено законодавчими та нормативними актами, основними з них є: Закону України «Про порядок виїзду з України і в»їзду громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ; Постанова КМУ від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України»; Постанова КМУ від 23 квітня 2003 року №569 « Про затвердження Порядку повернення до України позбавлених батьківського піклування дітей, які є громадянами України»; Постанова КМУ від 26 вересня 2002 року №1432 «Про затвердження Порядку повернення дітей-іноземців до місць їх постійного проживання»; Правила оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення затверджені постановою КМУ від 31 березня 1995 року№231. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків(усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Так, у відповідності до п.18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31 березня 1995 року №231 оформлення паспорта проїзног8о документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі. Коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Згідно п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку,ь в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріальною згодою, здійснюється: 1. За нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий з батьків відсутній в пункті пропуску; 2.без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини. Та який відсутній в пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16 річного віку, або в проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред»явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій; свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до ч.1 ст.135 СК України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). У відповідності до п.7 положення про проїзний документ дитини, затвердженого Указом Президента України від 07 вересня 1994 року №503/94, документ, проїзний документ дитини оформляється у порядку, визначеному Законом України « Про порядок виїзду з України та в»їзду в Україну громадян України». Згідно ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в»їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянина України, затвердженого Постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. У ст.141 СК України визначена рівність прав і обов»язків батьків відносно дитини. Гідно з Конвенцією про права дитини (ратифіковані Постановою Верховної Ради №789 від 27.02.91 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова вага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7,155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені конституцією України та Конвенцією про права дитини. А батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Отже, беручи до уваги, що батько спільної дитини доньки [PERSON], [INFO], поважних причин для відмови в наданні згоди на виїзд дитини за кордон та на виготовлення проїзних документів для дитини не навів, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, вважаю, що у мене є всі правові підстави для звернення до суду з позовом про надання дозволу на виготовлення проїзного документу дитини та надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Статтею 3 Конвенції про права дитини, схваленої 20.11,1989 р. Генеральною Асамблеєю ООН, і ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02. 1991 р„ встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечених, сулами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язують забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Ухилення відповідача від надання згоди на оформлення проїзних документів та інших документів пов'язаних з перетинанням кордону України неповнолітньою [PERSON], [INFO], а також не надання дозволу дитині на виїзд за кордон України порушує законні права та інтереси дитини. На підставі наведеного, відповідно до вимог п.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в»їзд в Україну громадян України», п.п.2,4-2 Правил перетинання державного кордону України, п.п.16,23 Правил оформлення паспорта, ч.3 ст.313 ЦК України ст.ст.19 СК України та

Outcome: approved