Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу. Позовні вимоги мотивовано тим, що 16 січня 2014 р. між позивачем та відповідачем укладено договір банківського строкового вкладу (депозит), за яким банк прийняв від вкладника на зберігання грошові кошти в сумі 29 000 грн. на строк до 16 квітня 2015 р. зі сплатою відсотків за ставкою 25% річних у день закінчення строку. 17 липня 2015 р. позивач подала заяву про повернення вкладу, але їй було відмовлено та виплату нарахованих процентів. З наведених підстав позивач просить суд стягнути з відповідача грошові кошти за договором банківського вкладу в сумі 29 000 грн.,3% річних від простроченої суми у сумі 221,34 грн., кошти, повязані з оплатою правової допомоги у сумі 2\~000 грн. та судові витрати на користь держави. Позивач в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягаючи на задоволені позову, не заперечуючи проти заочного розгляду справи. Представник відповідача, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не зявився, заяву про розгляд справи за його відсутності не надав, в звязку з чим суд у відповідності зі ст. 224 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечує. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Нормою ч.1 ст.1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). В судовому засідання належними документами встановлено, що 16 січня 2014 р. між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси і Кредит» укладено договір банківського строкового вкладу (депозит) № 313731/10125/3-15, за яким банк прийняв від вкладника на зберігання грошові кошти в сумі 29 000 грн. на строк до 16 квітня 2015 р. за сплатою відсотків за ставкою 25% річних. Згідно меморіального ордеру від 16 січня 2014 року, на рахунок відповідача позивач внесла 29\~000 грн.. 17 липня 2015 р. позивач звернулася до банку із заявою про повернення грошових коштів за банківським вкладом в звязку із закінченням строку договору та виплату нарахованих процентів. В судовому засіданні встановлено, що до цього часу банк не повернув позивачеві вклад. Такі дії банку суд вважає незаконними з огляду на наступне. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Також ч.2 ст.1066 ЦК України банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Враховуючи, що відповідачем взяті на себе договірні зобов'язання за укладеним з позивачем договором не виконані, а тому, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти за договором № 313731/10125/3-15 від 16 січня 2014 року. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних від простроченої суми за договором банківського вкладу № 313731/10125/3-15 від 16 січня 2014 року. Суд погоджується з наданими позивачем розрахунком заборгованості 3 % річних від простроченої суми за договором банківського вкладу у сумі 221,34 грн., вважає за можливим покласти в основу рішення, оскільки відповідачем не надано контрозрахунку заборгованості. Відповідно до ч.2, 3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України сторони та інші особи , які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів , їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень , крім випадків , встановлених цим Кодексом. Також суд звертає увагу, що у справі Zolotas проти Греції (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі ст. 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави». Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Таке порушення виявилося в наступному: У ст. 1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Але, в порушення цих норм, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які [PERSON] отримав від позивача на умовах строковості та платності, та до цього моменту не повернув. Оцінюючи надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку що відповідачем було порушено право позивача на отримання депозитного вкладу та відсотків нарахованих за ним. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу, суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з\~судового збору\~та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать\~витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом Виходячи з аналізу ст. ст. 84 та 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. При цьому положенням Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат, на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", затверджено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, пов'язаних з розглядом справ. Так, граничний розмір витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 % розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи фахівця у галузі права. Склад та розміри витрат, пов'язаних оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Суду не надано розрахунок правової допомоги у розмірі 2000 грн., також суд критично ставиться до наданої суду квитанції від 12.05.2015 року про оплату 2000 грн. за договором про надання юридичних послуг від 19.07.2015 року, оскільки за матеріалами справи кошти за надання юридичних послуг сплачені майже за два місяці до укладення договору від 19.07 2015 року, що не відповідає п.4.1 договору про надання юридичних послуг. У відповідності зі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у сумі 292 грн. 21 коп.

Outcome: partial