Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

07.09.2017 року [PERSON] звернулась в суд з зазначеним позовом, у якому просила визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №2 по вул.Вокзальна, 9, в м.Любомль Волинської області. Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона є власником зазначеної квартири, де проживає з чоловіком [PERSON] та донькою [PERSON]. У квартирі також зареєстрований син чоловіка - відповідач [PERSON], який з дня реєстрації 11.08.2005 року у даному житлі не проживає. На неодноразові звернення, останній відмовляється знятись з реєстрації за даною адресою. Реєстрація відповідача у спірному житлі заважає позивачу належним чином використовувати свою власність, зокрема позбавляє можливості оформити житлову субсидію. Оскільки відповідач ніколи у приналежній їй квартирі не проживав та має інше місце проживання, тому зняття з реєстрації жодним чином не порушить його прав. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала з наведених у ньому підстав, просила його задовольнити та не заперечила проти заочного розгляду справи. Суду пояснила, що відповідач приїхав до них з Росії та у нього не було документів. Оскільки він є сином її чоловіка та мав намір їхати назад в Росію, йому виготовили усі документи та вона погодилась на його реєстрацію у приналежній їй квартирі. У спірному житлі відповідач фактично не проживав, а лише декілька разів приїздив погостити. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, вказала на наявність достатніх підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування належним позивачу на праві власності житлом, та просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому порядку.\~ \~\~\~\~ За таких обставин, зі згоди позивача суд провів заочний розгляд справи в порядку ст.280 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідженими у справі доказами судом встановлено наступне. З копії договору купівлі-продажу квартири від 12.03.1992 року та копії свідоцтва про укладання шлюбу серії І-ЕГ №442917 від 09.05.1992 року встановлено, що позивач [PERSON] (дошлюбне Веремчук) [PERSON] придбала у виконавчого комітету Любомльської міської ради народних депутатів квартиру, яка знаходиться в м.Любомль по вул. Вокзальна, 9/2, Волинської області (а.с.4, 6). Копією реєстраційного посвідчення №22/100 від 23.03.1992 року стверджено, що [PERSON] є зареєстрованим власником вище вказаної квартири (а.с.5). Відповідно до довідки Любомльської міської ради про склад сімї від 07.09.2017 року №2701, у квартирі [ADDRESS], окрім позивача, зареєстровані її: чоловік [PERSON] та доньки: [PERSON], [PERSON] (а.с.11). За відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області від 26.09.2017 року, відповідач [PERSON], [INFO], з 02.08.2005 року зареєстрований у приналежній позивачу на праві власності квартирі [ADDRESS] (а.с.16). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що відповідач [PERSON] дійсно доводиться йому сином. Останній до нього приїхав з Росії ще у неповнолітньому віці (синові не було ще й 16 років) та мав намір їхати назад в Москву до матері, однак у нього не було документів. Виготовивши необхідні документи та прописавши у приналежній позивачу квартирі, син поїхав в Росію, після чого лише декілька разів приїжджав у гості. Позивач неодноразово просила у відповідача виписатись з квартири, однак на такі звернення він ніяким чином не реагував. Раніше з сином спілкувались по телефону, але приблизно 3-4 роки назад з ним втрачено звязок, додзвонитись до нього він не може та сам син до нього не телефонує. Свідок [PERSON], яка позивачу доводиться дочкою, в судовому засіданні підтвердила, що відповідач у спірній квартирі фактично не проживав, а лише декілька разів приїздив у гості. Свідок [PERSON], яка проживає у сусідньому будинку від позивача, суду показала, що в останнє бачила відповідача три роки назад, коли він приїздив до позивача погостювати. Від того часу вона його більше не бачила. Отже, на підставі досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлено факт реєстрації відповідача у спірному житлі та його відсутності за цією адресою принаймі не менше трьох років. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України,\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1\~ст.321 ЦК України,\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст.391 ЦК України,\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.1\~ст.383 ЦК України,\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у п.39 постанови від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" розяснив, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. [PERSON] понад один рік за адресою належної позивачу квартири не проживає, що обєктивно знайшло своє підтвердження дослідженими в судовому засіданні доказами в їх сукупності. Судом не встановлено поважності причин не проживання відповідача в спірному житлі, а також чинення перешкод відповідачу зі сторони позивача в користуванні цим житлом. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про необхідність усунення перешкод позивачу в користуванні приналежним їй на праві власності житлом шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розташованим по вул.Вокзальна, 9/2, в м.Любомль Волинської області. За викладених обставин позов підлягає до задоволення в повному обсязі. У відповідності до положень п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені і документально підтверджені останньою судові витрати у виді судового збору в сумі 640,00 грн. та за розміщення у пресі судового оголошення в розмірі 180,00 грн.

Outcome: approved