Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, прохаючи розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачем, який зареєстрований 09.02.2013 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рокитнянського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 4. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] .. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що на протязі останнього часу вони з відповідачем проживають окремо, шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть. Сім"я існує формально і збереження їх шлюбу суперечить їх інтересам. Просить розірвати їх з відповідачем шлюб. Ухвалою суду від 27.09.2019 сторонам було надано час для примирення терміном один місяць, а провадження у справі було зупинено. 29.10.2019 ухвалою суду провадження у справі відновлено і сторони подали заяви, якими позивач позов підтримує, а відповідач визнає та просять розглянути справу у їх відстуності. За викладеного, суд ухвалює провести розгляд спору по суті у відсутності сторін на підставі наявних у справі матеріалів, що узгоджується із положеннями ч. 3 ст. 211, ст. 223 ЦПК України та за вимогами частини другої статті 247 цього Кодексу не здійснювати фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши отримані у справі письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступного. В судому засіданні встановлено, що 09.02.2013 сторони уклали шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рокитнянського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 4. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Протягом значного періоду часу сторони проживають окремо, шлюбні стосунки припинили, спільного господарства та бюджету не ведуть. Наданий сторонам час для можливого примирення, що минув, а саме один місяць, бажаного результату не дав. З названих підстав суд приходить до висновку, що шлюб сторін носить формальний характер і примирення між ними не можливе. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу, в тім, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини спору сторонами визнаються, а тому доказуванню у відповідності до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають. Судом встановлено, що правовідносини, які склалися між сторонами спору, випливають із сімейних відносин та мають регулюватися положеннями ст. 3 та Глави 11 Сімейного кодексу України. Так, відповідно до положень ст. 3 Сімейного Кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Як роз`яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У відповідності до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Судом було дотримано таких вимог законодавства. Разом з тим, як вбачається із встановлених обставин спору, примирення між сторонами не відбулося. Відповідно до положень ст.ст. 104, 105 СК України шлюб може бути припинений шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу і що має місце у даному випадку. На підставі ст.112 СК України суд постановлює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст..235 СК України у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Відповідач виявила бажання залишити після розірвання шлюбу шлюбне прізвище. Оцінючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що існування шлюбних відносин між сторонами спору суперечить їх інтересам і що має істотне значення та є підставою для задоволення позову. Окрім того, з огляду на обставини справи, що викладені в позові і які визнав відповідач, визнання ним позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, а тому судом приймається і позов таким чином підлягає задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в сумі 768,40 грн підлягають стягненню на його користь з відповідача у справі.

Outcome: approved