Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 23.08.2017 року між нею було надано [PERSON] грошову позику у розмірі 250 доларів США у термін до 08.09.2017 року, що підтверджується відповідною розпискою відповідача від 23.08.2017 року написаною ним власноручно. Посилаючись на те, що відповідач не виконав свої зобов`язання та не повертає в добровільному порядку суму боргу, просила стягнути з нього борг в сумі 250 доларів США, проценти у розмірі 102,83 доларів США, 3% річних у розмірі 19,83 доларів США, інфляційні витрати у розмірі 102,83 доларів США та судові витрати. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій також зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про дату, час і місце судового розгляду належним чином, заяви про відкладення розгляду справи або розгляду справи без його участі до суду не подавав, про причини неявки суд не повідомив, своїм правом подання до суду відзиву на позов не скористався, а тому суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. 23.08.2017р. відповідач отримав від [PERSON] позику в розмірі 250 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою. Отримані грошові кошти відповідач [PERSON] не повернув. 06.03.2020р. позивач направила відповідачу засобами поштового зв`язку письмову вимогу про повернення грошових коштів, отриманих відповідачем у позику за розпискою від 23.08.2017р. в розмірі 250 доларів США. До теперішнього часу відповідач не виконав вимог позивача та не повернув грошових коштів, отриманих в якості позики у [PERSON] за розпискою від 23.08.2017р., внаслідок чого позивач звернулась до суду з зазначеним позовом. Згідно положень\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень\~ст. 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з положеннями\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором ( ч. 1\~ст. 1049 ЦК України). Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що "відповідно до норм ст.ст.\~1046,\~1047 ЦК України\~договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання". Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки". Окрім того, згідно положень\~ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Судом встановлено, що між сторонами існують зобов`язання за договором позики. В підтвердження укладення договору між сторонами є борговий документ, власноручно написаний відповідачем у формі розписки, яка посвідчує передачу позивачем відповідачу грошової суми в розмірі 250 доларів США до 08.09.2017 року. Розписка знаходиться у позивача, та підтверджує наявність невиконаного боргового зобов`язання відповідача перед позивачем. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. З дослідженої в судовому засіданні розписки вбачається, що сторонами в письмовій формі зафіксовані істотні умови договору позики. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу в сумі 250 доларів США, підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Статтями\~15\~та\~16 ЦК України\~передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 6 Європейської конвенції з прав людини\~визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц містяться наступні правові позиції: У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої\~статті 1048 ЦК України\~не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого\~ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою\~статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами) оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Зазначені обставини та судова практика вказує про відсутність підстав для нарахування процентів за позикою, одержаною в іноземній валюті, а також для зарахування сплачених на погашення боргу грошових сум в рахунок погашення процентів за користування позиченими коштами. З урахуванням викладеного, вимоги позивача в частині стягнення процентів в розмірі 102,83 доларів США задоволенню не підлягають. Щодо вимог про стягнення з відповідача компенсаційних виплат, передбачених ст.625 ЦК, то слід зауважити наступне. Згідно ч.2 ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що прострочення виконання зобов`язання за розпискою від 23.08.2017р. настало з вересня 2017р., то вимоги про стягнення заборгованості з урахуванням трьох відсотків річних, розрахованих за період з 09.09.2017року по 31.05.2020 року є правомірними. Наведені позивачем у додатках до позову розрахунки суми трьох відсотків річних є цілком обґрунтованими, а тому позовні вимоги в цій частині є правомірними і також підлягають до задоволення. Стосовно вимог про стягнення інфляційних збитків, то слід зауважити наступне. Стаття 627 ЦК визначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Системний правовий аналіз ст.ст.625, 627 ЦК в контексті положень ст.ст.524, 533 ЦК свідчить, що вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов`язаних із знеціненням валюти боргу, оскільки офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене у гривні. Зазначене тлумачення норм законодавства узгоджується з практикою судів касаційної інстанції (постанова Вищого господарського суду України від 31.01.2012р. у справі №18/113-53/81, рішення Верховного Суду України від 28.03.2012р. у справі №6-36736вов10). За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме стягнення з відповідача на користь позивача основної суми боргу в розмірі 250 доларів США та 3% річних в розмірі 19,83 доларів США. Крім цього, позивач в своїй позовній заяві просить суд стягнути з відповідача витрати за надання правничої допомоги. Відповідно до\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до\~ст. 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч.8\~ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Разом з цим, в обгрунтування заявленої суми на надання правничої допомоги в розмірі 3000 грн. представником позивача надано лише квитанцію к приходному кассовому ордеру №5 від 04.03.2020 року на суму 3000 грн. Однак, договору про надання правничої допомоги та відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, які би підтверджували, що відповідачем дійсно понесено витрати на правничу допомогу, та ще й у розмірах, яких зазначає її представник, до суду подано не було.\~ З огляду на викладене, враховуючи, що докази, надані представником позивача на підтвердження витрат на правничу допомогу не містять підтвердження реально понесених позивачем витрат, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про відшкодування цих витрат. Отже, витрати позивача на правничу допомогу необхідно віднести за рахунок позивача. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги позивача підлягають задоволено частково на суму 269,83 доларів США (основний борг у сумі 250 доларів США та 3% річних у розмірі 19,83 доларів США), що становить 61,8 % від ціни позову, отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 519,69 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial