Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.12.2005р. між позивачем- ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем був укладений кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 2.500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказує, що він свої зобов»язання виконав в повному обсязі, проте відповідач в порушення вимог кредитного договору станом на 30.06.2014р. має заборгованість 8.649,02 грн., з яких 2.358,10 грн.- заборгованість за кредитом; 5.402,87 грн.- заборгованість по процентам за користування кредитом; 500,00 грн.- штраф (фіксована частина); 388,05 грн.- штраф (процентна складова), а відтак позивач просить суд стягнути з відповідача на користь ВАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором та суму понесених судових витрат: 243,60 грн. судового збору. Представник позивача в судове засідання не прибув, проте подав письмову заяву (п.3 прохальної частини позовної заяви), в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві та просив суд їх повністю задоволити, а справу розглянути у його відсутності. Відповідач в судове засідання не з»явився, проте подав до суду заяву, в якій просив у позові відмовити, у звязку з безпідставністю, недоведеністю, відсутності законних підстав та спливу трьох річної позовної давності в порядку ст.ст.266,267 ЦПК України, а розгляд даного клопотання провести без його участі. Отже, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв"язку, суд приходить до наступного. За приписами ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору і зобовязана належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст.10,11,57-61); про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215). Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.6) встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10,11,59,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд вважає, що між сторонами склались правовідносини, які випливають із договірних зобов»язань, зокрема, згідно ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у відповідності з умовами договору, який є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України), і вимогами законодавства. Згідно з положеннями ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові коти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит і сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо позики, якщо інше не встановлено параграфом про кредит і не випливає із суті кредитного договору. У відповідності до вимог ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до приписів ст.1048 зазначеного Кодексу. Аналіз зазначених норм дає суду підстав прийти до висновку, що у разі прострочення позичальником сплатити чергової суми у позикодавця виникає право вимагати сплатити всієї суми позики, яка залишилась несплаченою, тобто вважаються такими, що настали всі строки платежу по всій позиці в цілому. Суд встановив, що всупереч цьому, відповідач не виконав свої зобов'язання, передбачені Кредитним договором №б\\н. Так, як достовірно встановлено з матеріалів справи 15.12.2005р. між позивачем- ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем був укладений кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 2.500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Станом на 30.06.2014р. має заборгованість 8.649,02 грн., з яких 2.358,10 грн.- заборгованість за кредитом; 5.402,87 грн.- заборгованість по процентам за користування кредитом; 500,00 грн.- штраф (фіксована частина); 388,05 грн.- штраф (процентна складова). Разом з тим, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач у своєму письмовому клопотання послався на факт пропущення позивачем строку позовної давності в порядку ст.ст.266,267 ЦПК України. Суд погоджується з такими доводами відповідача з огляду на наступне. Так, з матеріалів справи вбачається, що 21.10.2014 р. ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що 15.12.2005р. між банком і відповіадчем було укладено, кредитний договір б/н, відповідно до умов якого я отримав кредит (кредитна картка «Універсальна») у розмірі 2 500 грн. зі сплатою процентів в розмірі 36.00% за користування кредитом на строк 360 днів. Підставою для звернення до суду є невиконання стороною взятих на себе договірних зобовязань, датою з якої сторона має право звернутись за захистом прав є часу невиконання. Згідно зі статтями 526,530,610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності зі ст.ст.10,11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. . Як вбачається з матеріалів позову у заяві від 15.12.2005р. домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. На момент звернення банку до суду - 22.10.2014р. з даною позовною заявою пройшов термін більше шести років з моменту виникнення заборгованості (з кінця 2008р. - початку перебігу позовної давності), тобто сплив строк позовної давності. Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо. Відповідно до ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Обставин, які б свідчили про зупинення, переривання або збільшення позовної давності у матеріалах справи не має, тому трирічний строк позовної давності закінчився мінімум - 02.01.2012р. (три роки з 01.01.2009 року - моменту виникнення заборгованості, а тому суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити із зазначених вимог. Відповідно до вимог ст.ст.207,266,267,525,554,1048,1050,1054 ЦК України та

Outcome: dismissed