Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, який надалі уточнив, в якому просить визнати інформацію, поширену щодо нього у колективних заявах (зверненнях) відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від 17.03.2017 до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини та від 03.04.2017 до Генеральної прокуратури України - недостовірною, зобов`язати відповідачів спростувати недостовірну інформацію, шляхом направлення цінних листів із описом вкладення у 5-денний термін після набрання рішенням законної сили на адресу Уповноваженого Верховної ради з прав людини та Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) відповідного змісту: «Спростування. Інформація, що була поширена відносно [PERSON] у зверненнях від 17.03.2017 до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини та від 03.04.2017 до Генеральної прокуратури України, є недостовірною» та стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 50 000 грн., вказуючи, що відносно нього наявне звернення до Комунального некомерційного підприємства "Міський психоневрологічний диспансер», вказане звернення ініційоване керівництвом Управління превентивної поліції ГУ ГПУ в Харківській обл. НПУ на підставі колективних листів відповідачів до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини від 17.03.2017 та до Генеральної прокуратури України 03.04.2017. На підставі таких звернень опитані сусіди позивача, які пояснили начебто про соціальну небезпечність позивача, а саме, що він постійно порушує громадський порядок, не дотримується правил поведінки у нічний час, влаштовує бійки, погрожує сусідам фізичною розправою, залишає на кухні відчиненим газовий кран. Таким чином, відповідачами було поширено неправдиву інформацію щодо позивача, а саме було доведено її керівництву Управління превентивної поліції ГУ ГПУ в Харківській обл. НПУ, яке в свою чергу, не повідомивши позивача, поширило її до Харківського міського психоневрологічного диспансеру №16. Про наявність такої інформації йому стало відомо під час отримання довідки в ХМН ПНД №16 про відсутність хвороб для працевлаштування. Однак через наявність вказаних звернень, позивач мусив пройти принизливі для нього процедури (обстеження) для встановлення відсутності у нього захворювань та можливості працевлаштуватись. Поширення сусідами недостовірної щодо нього інформації до органів державної влади та правоохоронних органів призвело до душевних страждань та переживань, що виразилось в головних болях, витрачанням свого часу на проходження обстежень та отримання довідок, які він не мав наміру отримувати, порушення сталих соціальних зв`язків, спричинення душевних хвилювань. У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Ухвалою суду від 21.10.2020 позовну заяву прийнято до провадження та відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судовому засіданні позивач вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, причини неявки суду не відомі, заяв та клопотань до суду не надавали, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалися. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Суд у зв`язку з неявкою відповідачів та не повідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача та не подання відзиву відповідачами, ухвалив слухати справу за відсутності відповідачів, які не з`явилися, у порядку заочного розгляду справи за наявними в справі матеріалами. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 17.03.2017 мешканці будинку [ADDRESS] ), [PERSON] (кв. [ADDRESS] ), [PERSON] (кв. №3), направили Уповноваженому Верховної ради України з прав людини заяву, згідно якої вони вказали, що їхній сусід, гр. [PERSON] , є буйним та конфліктним, внаслідок чого вони роками потерпають від нього, він є небезпечним для їхнього життя та здоров`я. Поведінка [PERSON] є хворобливо-діагностичною за симптомами, злочинна та зухвало-самовпевнена. Гр. [PERSON] залишає відкритим газовий кран без вогню на кухні загального користування, у чому потім звинувачує сусідів; насипає сміття на палаючий вогонь комфорок газової плити; заважає вночі спати людях похилого віку, користуючись в нічний час швейною машинкою; провокує штучні конфлікти, виражається нецензурною лайкою; погрожує фізичною розправою; організував побиття сусіда - [PERSON] ; навішав замки на кімнати загального користування, труїть домашніх тварин сусідів, бігає голим у дворі. У них (відповідачів по справі) наявні підстави вважати, що [PERSON] захоплюється чаклунством та чорною магією. Поведінку [PERSON] вони розглядають як психічну патологію, тобто хворобу, на яку він страждає, а саме кверулянство. Також [PERSON] своїми психопатично-емоційними та неконтрольованими приступами, моральними та фізичними знущаннями довів сусідку [PERSON] до сердечного приступу. Наявність в [PERSON] інвалідності 2 групи, на їх думку, пов`язане з хворобою саме психічного характеру. Вчинки [PERSON] є нестримні та явно аномально-маніакальні, він є психічно хворою людиною. На підставі вказаного, заявники (відповідачі) просять Уповноваженого Верховної ради України з прав людини, МОЗ, Міністерство юстиції, МВС, Генеральну прокуратуру України взяти під особистий контроль роботу місцевих органів влади по викриттю та знешкодженню гр. [PERSON] . Також просять зібрати та передати в суд матеріал для проведення відносно гр. [PERSON] примусового психіатричного обстеження. (а.с. 33-44) 03.04.2017 відповідачами по справі направлений лист до Генеральної прокуратури України змістом, аналогічного листу до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини. (а.с. 83- 94) 13.04.2017 керівником Управління з питань дотримання процесуального законодавства Секретаріату Уповноваженого Верховної ради України з прав людини направлено лист Начальнику ГУ НП в Харківській обл. щодо перевірки доводів, зазначених мешканцями будинку [ADDRESS] , у їхньому зверненні до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини, додатком до листа є колективне звернення гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини. (а.с.78) 13.04.2017 Секретаріатом Уповноваженого з прав людини гр. [PERSON] та іншим мешканцям будинку [ADDRESS] направлено лист, згідно якого, розгляд їхнього звернення взято на контроль, та роз`яснено процедуру внесення відомостей до ЄРДР за заявами, також дії, у випадку невнесення таких відомостей до ЄРДР. (а.с.79) На запит представника [PERSON] - адвоката Борбунюка О.О. від 23.01.2020 до КНП «Міський психоневрологічний диспансер №16» ХМР, йому надано копію звернення заст. начальника ГУ НП в Харківській обл. від 28.04.2017, а саме лист-звернення головному лікарю ХМПНД №16 щодо вирішення питання про вжиття до [PERSON] заходів медичного характеру, додатком є колективне звернення гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини. (а.с. 124-132) На запит представника [PERSON] - адвоката Борбунюка О.О. від 12.03.2020 до Управління превентивної діяльності ГУ НП в Харківській обл. щодо надходження за період з 2017 року заяв відносно [PERSON] , йому надано копії колективних звернень мешканців буд. [ADDRESS] , зокрема, колективне звернення гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за вх. №Кол-599/1 від 05.04.2017 до Генеральної прокуратури України, та за вх. № кол-725 від 24.04.2017 до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини. (а.с.82-132) Таким чином, суд вважає, що зазначеними вище листами-відповідями органів державної влади підтверджується розповсюдження відповідачами по справі інформації, зазначеної в листі від 17.03.2017 до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини та в листі від 03.04.2017 до Генеральної прокуратури України відносно гр. [PERSON] . Суд вважає, що вищезазначена інформація, яка розповсюджена відповідачами - гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення позивачем вимог прийнятих у суспільстві принципів моралі, етики, тощо, та такою, що порушує немайнові права позивача. Вказана інформація, яка розповсюджена гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у листах від 17.03.2017 до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини та від 03.04.2017 до Генеральної прокуратури України є недостовірною, оскільки діє презумпція добропорядності і тягар доведення того, що інформація є достовірною та правдивою - покладається на відповідачів. Крім того, позивач є інвалідом 2 групи, про що надано копію пенсійного посвідчення. Згідно довідки МСЕК від 01.06.2011, [PERSON] встановлена інвалідність 2 групи довічно, у зв`язку із загальним захворюванням. Жодних даних про наявність у [PERSON] захворювань психічного характеру - матеріали справи не містять, відповідачами по справі не надані. Відповідачі не спростували твердження позивача щодо розповсюдження ними недостовірної, негативної інформації та не надали доказів, що розповсюджена ними інформація є достовірною та правдивою. Матеріали справи не містять також офіційних процесуальних документів, якими встановлена вина [PERSON] у вчиненні дій, зазначених в колективних зверненнях від 17.03.2017 до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини та від 03.04.2017 до Генеральної прокуратури України, та що його було притягнуто до відповідальності за вчинення таких дій. Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно зі статтями 94, 277 ЦК України, частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку, доведення до хоча б однієї особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Відповідно до ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Під правом на спростування недостовірної інформації, слід розуміти право фізичної особи вимагати від особи, яка порушила особисте немайнове право фізичної особи шляхом поширення недостовірної інформації, визнання цієї інформації неправдивою у формі, яка є ідентичною чи адекватною до форми поширення неправдивої інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. За статтею 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно положень статті 277 ЦК України та роз`яснень, які містяться в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009року №1«Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У законодавстві робиться чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена, й оціночними судженнями, які не підлягають доведенню і спростуванню (статті 47-1 Закону України «Про інформацію»). Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Частиною 1 статті 200 ЦК України передбачено, що інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. За приписами ст.30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Питання про визначення ствердження як факту або оціночного судження знаходиться у сфері свободи розсуду національного суду. Європейський Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу на необхідність розмежування твердження про факти та оціночні судження, підкреслюючи, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Розвиваючи ці положення у справі «Ліндон, Очаковські-Лоран та Жулі проти Франції», Європейський суд з прав людини нагадав, що для того, щоб оцінити виправданість оспорюваного висловлювання, необхідно провести різницю між твердженнями про факти і оціночні судження. У той час як реальність фактів може бути продемонстрована, правдивість оціночних суджень не може бути предметом доведення. Вимогу довести правдивість оціночного судження неможливо виконати, це порушує саме право на вільне вираження думки, яке є найважливішим елементом права, гарантованого ст.10 Конвенції. Класифікація висловлювання як твердження про факт або оціночного судження являє собою питання, яке перш за все знаходиться в рамках свободи розсуду національних органів влади, зокрема національних судів. Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, воно повинно бути підтримано достатньою фактичною підставою, за відсутності якої воно буде визнано таким, що виходить за належні рамки (справа «Ліндон, Очаковські та Жулі проти Франції», рішення від 22 жовтня 2007 року, п.55). Аналізуючи зазначені норми права, роз`яснення Верховного Суду України та практику Європейського суду з прав людини, зазначені вище обставини справи, що мають для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, надані сторонами у справі, суд встановив, що висловлювання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в листі від 17.03.2017 до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини та в листі від 03.04.2017 до Генеральної прокуратури України відносно гр. [PERSON] , містять фактичні дані (інформацію) про те, що позивач є психічно нездоровою людиною з розладом психіки - «кверулянство», що він постійно порушує громадський порядок, не дотримується правил поведінки у нічний час, влаштовує бійки, погрожує сусідам фізичною розправою, залишає на кухні відчиненим газовий кран, організував побиття сусіда, отруює домашніх тварин сусідів. Ці висловлювання за своїми стилістичними ознаками не можуть вважатись оціночними судженнями, адже є повідомленням про факти, які можуть бути перевірені на предмет їх достовірності. Ця інформація, яка розповсюджена відповідачами, є негативною, оскільки в ній стверджується про порушення позивачем принципів моралі, неетичної поведінки в особистому та суспільному житті, а відтак, поширення такої інформації порушує право позивача на повагу до його гідності та честі. Жодним відповідачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що позивач має розлади психічного характеру, що його вчинки та поведінка є маніакально-аморальними (як ними зазначається в колективних зверненнях), також і не надано суду доказів вчинення позивачем дій, зазначених у колективних заявах, щодо сусідів. Надана позивачем довідка МСЕК від 01.06.2011 спростовує наявність у нього захворювання психічного характеру, адже вказує про встановлення йому інвалідності 2 групи, у зв`язку із загальним захворюванням. Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»). Таким чином, суд приходть до висновку про визнання інформації, розповсюдженої гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в листі від 17.03.2017 до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини та в листі від 03.04.2017 до Генеральної прокуратури України відносно гр. [PERSON] - недостовірною. Крім того, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідачі поширенням негативної інформації порушили права позивача на повагу до гідності та честі, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом зобов`язання відповідачів спростувати поширену ними негативну інформацію та відшкодувати моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав, у зв`язку із приниженням його честі, гідності. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14. Верховний суд у постанові від 27.09.2017 року при розгляді справи №6-1435цс17 вказав, що у даному випадку діє презумпція спричинення позивачу моральної шкоди відповідачем та обов`язок саме відповідача спростувати таку презумпцію. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Відповідно до правової позиції викладеної у п.п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від31березня 1995року №4«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як вбачається з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд погоджується з доводами викладеними в позовній заяві про те, що вище згаданою недостовірною інформацією, поширеною відповідачами, позивачу було заподіяно моральну шкоду і погоджується із заявленою позивачем сумою моральної шкоди 50 000 грн., а тому суд приходить до висновку про те, що з відповідачів на користь позивача слід стягнути солідарно 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, що буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості. Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд приходить до висновку, про наявність підстав для задоволення позову. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, враховуючи задоволення судом позову у повному обсязі, з відповідачів підлягає стягненню на користь держави 840,80 грн. судового збору за позовну вимогу немайнового характеру та 2102,00 грн. за вимогу майнового характеру у справах про захист честі та гідності, а разом 2942,80 грн., тобто по 980,93 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved