Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

05 жовтня 2021 року на адресу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до Державного підприємства "Науково - технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіоактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання" про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні в розмірі 22788 грн. 36 коп., стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 36900 грн. 50 коп. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 02 лютого 2011 року його було прийнято на посаду інженера до ДП «НТЦ КПРВ». 07 травня 2021 року його було звільнено за згодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем з боку останнього була нарахована, але не виплачена при звільнені, заробітна плата у розмірі 22788,36 грн. В день звільнення відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми, належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів. Оскільки право позивача є порушеним, він вирішив звернутися із позовом до суду для захисту порушеного права. На неодноразові звернення позивача від керівництва ДП «НТЦ КПРВ» не було жодної позитивної реакції та заборгованість по заробітній платі виплачена йому так і не була. Кількість днів затримки виплати заробітної плати з дня звільнення (07.05.2021 року) по 28 вересня 2021 року становить 143 дні. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 36900,5 грн., який має бути стягнутий з відповідача. Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2021 року було відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Позивачу, відповідно до вимог ЦПК, в приміщенні Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області було вручено копію ухвали про відкриття провадження. Відповідно до вимог ЦПК України, представнику відповідача ДП «НТЦ КПРВ» було вручено копію позовної заяви та додатків до неї, копію ухвали суду про відкриття провадження у справі. Надано строк для подачі заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження, відзиву на позовну заяву за наданням суду доказів в обґрунтування свого відзиву. Заперечень від відповідача щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, не надійшло. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. 03 листопада 2021 року від ДП «НТЦ КПРВ» на адресу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області надійшов відзив, в якому ДП «НТЦ КПРВ» позовні вимоги [PERSON] визнає частково, а саме не заперечує проти стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 22788, 36 грн. Щодо інших позовних вимог - заперечують в повному обсязі. Зазначають, що дійсно, [PERSON] працював на ДП «НТЦ КПРВ» та займав посаду інженера. Його було звільнено 07.05.2021 року за згодою сторін на підставі наказу №44-к/тр від 29.04.2021 року. На момент звільнення [PERSON] та по сьогоднішній день жодних перерахувань на рахунки підприємства не було. При цьому, підприємство розуміє, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, але і здійснити відповідний розрахунок з позивачем також наразі, не має такої можливості. Щодо вимоги про стягнення з НТЦ «КПРВ» середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні, то до даної вимоги просять застосувати строк позовної давності, оскільки відповідно до положень ст.233 КЗпП України працівник може звернутися до суду з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позивач також стверджує, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Але, відповідач звертає увагу суду на те, що згідно з п.3.9. чинної Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Державним комітетом статистики України від 13.01.2004 року №5, суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, не входять до фонду оплати праці. Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - це не зарплатна виплата і тому за її стягненням позивачу потрібно було звернутись до суду протягом трьох місяців з дати нездійснення розрахунку при звільненні, а саме не пізніше 07.08.2021 року. А оскільки позовну заяву подано позивачем 05 жовтня 2021 року, то позовна вимога щодо стягнення середнього заробітку не підлягає задоволенню у зв`язку з пропущенням процесуального строку звернення до суду позивачем. Щодо судових витрат, то на думку відповідача, дана вимога теж не підлягає задоволенню, оскільки сплачена позивачем за вимогу про стягнення середнього заробітку. 11 листопада 2021 року від позивача [PERSON] на адресу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області надійшла відповідь на відзив. Позивач не погоджується з твердженнями відповідача щодо пропуску строку позовної давності, оскільки законодавець чітко визначив, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, власник повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною другою ст.223 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненням повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає відповідальність, передбачена ст.117 КЗпП України. Позивач зазначає, що оскільки стягнення середнього заробітку виступає особливим видом відповідальності роботодавця за невиконання ним положень ст.116 КЗпП України щодо здійснення повного розрахунку з працівником при звільненні, то твердження відповідача про застосування спеціального строку позовної давності у три місяці у даному випадку є хибним. Суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Так, відповідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до копії трудової книжки позивача [PERSON] дійсно з 02 лютого 2011 року знаходився у трудових відносинах з ДП «НТЦ КПРВ» та, на підставі наказу №44-к/тр від 29 квітня 2021 року, був звільнений за угодою сторін 07 травня 2021 року (а.с.4). З довідки № 03-01/322 від 20.09.2021 року, виданої Державним підприємством «Науково-технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіоактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання» вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачем на момент звільнення 07.05.2021 року становить 22788,36 грн. Середньоденна зарплата - 516 грн. 09 коп. (а.с.7). Заяву відповідача про застосування строку позовної давності суд вважає такою, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно ч.2 ст.233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. В разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Ст. 2 Закону України «Про оплату праці» визначає структуру заробітної плати, а саме: - основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; - додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; - інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Проаналізувавши зазначену норму, суд приходить до висновку, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення, а тому позивач не обмежений у строках по зверненню до суду. Вищевикладена позиція не суперечить правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду від 04.05.2018 року у справі №808/858/16. Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню, оскільки з ним не проведений розрахунок по заробітній платі. Що ж стосується середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то слід зазначити наступне. Позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку починаючи з 07.05.2021 року по день ухвалення судового рішення, який станом на 28.09.2021 року становив 36900,5 грн. Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64цс13 від 3 липня 2013 року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Абзацом 2 п.8 даного Порядку передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-648цс15 за позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Відповідачем не надано суду відомостей щодо середньої заробітної плати позивача. Із наданої позивачем довідки №03-01/322 від 20.09.2021 року (а.с.7) вбачається, що його середньоденна заробітна плата складає 516,09 грн. Таким чином, оскільки позивач був звільнений з роботи 07 травня 2021 року, час затримки кінцевого розрахунку при звільненні, станом на 16 листопада 2021 року, складає 133 робочих дні. Отже, із відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні в сумі 68639,97 грн. (516,09 грн./день * 133 робочих дні). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ДП «НТЦ КПРВ» на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 908 грн., сплачений при подачі позову до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved