Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

У вересні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом де вказує, що йому та його тітці - [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала земельна ділянка №11 по вулиці Маяковського в м.Південне Харківського району загальною площею 688 кв.м., з кадастровим номером 6325151001:00:05004. За життя тітка залишила заповіт, яким заповіла вказану земельну ділянку йому та його брату - [PERSON] 11 серпня 2004 року тітка померла. Після її смерті він звернувся до органів нотаріату з метою оформити належним чином свої спадкові права, але постановою нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв"язку з тим, що не були визначені частки кожного із співвласників. Просив визначити, що спірна земельна ділянка належить йому та [PERSON], яка померла 11.08.2004 року, у рівних частках - по 1/2 частці кожному та визнати за ним право власності на 1/2 частку ділянки, яка залишилась після смерті [PERSON] в порядку спадкування за заповітом. Позивач у судове засідання не з"явився, надав суду письмову заяву з проханням розглянути справу у його відсутність. Заявлені позовні вимоги підтримав і просив задовольнити у повному обсязі, проти постановлення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача у судове засідання не з"явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у його відсутність не надавав. Тому суд, у відповідності з вимогами ст.224 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у його відсутність, постановивши по справі заочне рішення. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов обгрунтований і підлягає задоволенню у повному обсязі. Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою (скаргою) осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Частинами 3 та 4 статті 2 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. На підставі положень ч. 1, 2 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власності. Субєктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. У відповідності з ч. 2 ст. 370 ЦК України частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено угодою між ними, законом або рішенням суду. Як встановлено у судовому засіданні [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ХР №034437 належить земельна ділянка №11 по вулиці Маяковського в м.Південне Харківського району загальною площею 688 кв.м., з кадастровим номером 6325151001:00:05004, з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування житлового будинку (а.с.8). [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ХР №092338 належить земельна ділянка №11 по вулиці Маяковського в м.Південне Харківського району загальною площею 688 кв.м., з кадастровим номером 6325151001:00:05004, з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування житлового будинку (а.с.9). 02 жовтня 1998 року Державним нотаріусом Першої Харківського району державної нотаріальної контори за реєстровим №2-2719 від імені [PERSON] було посвідчено заповіт, яким вона заповіла усе належне їй на час смерті майно у рівних частках [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). Згідно з копією свідоцтва про смерть І-ВЛ №456923, виданого 17 серпня 2004 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану №4 Харківського обласного управління юстиції [PERSON] померла 11 серпня 2004 року (а.с.10). Після смерті [PERSON] [PERSON] звернувся до органів нотаріату за оформленням своїх спадкових прав, але державний нотаріус Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори своєю постановою від 23 січня 2016 року відмовила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки не було укладено договору про поділ нерухомого майна, а саме - земельної ділянки (а.с.14-15). Оскільки за життя [PERSON] між нею та [PERSON] не було укладено угоди стосовно частки кожного із співвласників на земельну ділянку, суд вважає можливим визнати частки [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку №11 по вулиці Маяковського в м.Південне Харківського району загальною площею 688 кв.м., з кадастровим номером 6325151001:00:05004, з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування житлового будинку рівними і встановити, що частка кожного із співвласників на зазначену земельну ділянку становить 1/2 частину ділянки. Статтею 1218 Цивільного Кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Цивільним Кодексом передбачена черговість спадкоємців за законом, відповідно до якої у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України), у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1262 ЦК України), у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (ст. 1263 ЦК України), у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України), у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п'яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім'ї. Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім'ї спадкодавця, але не менш як п'ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування (ст. 1265 ЦК України). Згідно з вимогами ст.1216 ЦК України (в редакції 2004 року), спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.1 ст.1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. У судовому засіданні було встановлено, що позивач фактично прийняв спадщину у вигляді земельної ділянки №11 по вулиці Маяковського в м.Південне Харківського району загальною площею 688 кв.м., з кадастровим номером 6325151001:00:05004, з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування житлового будинку, після смерті [PERSON], яка померла 11.08.2004 року, звернувшись до нотаріальних органів з заявою про прийняття спадщини, що було підтверджено наданими суду письмовими доказами. З урахуванням того, що позивач дійсно є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], оскільки брат позивача - [PERSON] подав до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадищини, що було доведено наданими суду доказами у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності в порядку спадкування підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved