Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до Королівської селищної ради Виноградівського району про визнання права власності на спадкове майно. Вимоги позову мотивовано тим, що згідно архівних даних КП «Виноградівське РБТІ» на підставі рішення Виноградівського районного народного суду від 06.10.1982 р. справа №2-650\\82 зареєстровано по 1\\2 частині житлового будинку з надвірними будівлями №44 в смт.Королево по вул.І'ренджі Донського (бувша Ж.Революції) за [PERSON] та [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були дідом та бабою позивачки. 04.09.1993 року помер дідо позивачки - [PERSON], який проживав за вищевказаною адресою. За померлим спадщину прийняв його син. а позивача-батько [PERSON], який фактично вступив в управління та володіння майном спадкодавця, оскільки провів його поховання, проводив догляд за будинком та городом. Відповідно по ст.549 ЦК України в редакції від 18.07.1963 року, особа визнається такою, що прийняла спадщину, якщо вона фактично вступила в управління або володіння спадковим майном. Отже, вказані вимоги діючого на той час ЦК УРСР щодо прийняття спадщини батьком позивачки виконано повністю. Відповідно п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України його норми поширюються на відносини, які виникли до набрання ним чинності та продовжують існувати після набрання ним чинності. В батьків позивачки теж сімейне життя не склалося і згодом батько позивачки переїхав проживати до своєї матері в м.Берегово, яка там після повторного одруження проживала. 18.10.2001 року в м.Берегово помер батько позивачки [PERSON]. Фактично спадщину за ним прийняла його мати [PERSON], яка провела його поховання, що відповідно до ст.549 ЦК України від 18.07.1963 р. є доказом прийняття спадщини. 31.12.2014 року померла баба позивачки- Золотаренко [PERSON]. Відповідно довідки виконкому Королівської селищної ради від 14.03.2016 року за №990 на момент своєї смерті [PERSON] проживала разом із позивачкою [PERSON] в смт.Королево по вул.Центральна (Червоноармійська),187, що фактично свідчить про прийняття позивачкою за нею спадщини в цілому. Для прийняття та оформлення спадщини позивачка [PERSON] звернулася у Виноградівську державну нотаріальну контору, однак у оформленні права позивачці було відмовлено но причині відсутності правовстановлюючого документу на жилий будинок. Таким чином, не дивлячись на той факт, що позивачка [PERSON], фактично прийняла спадщину, однак у зв'язку з відмовою її нотаріального оформлення позивачка не в змозі оформити своє право на спадщину. Інших спадкоємців щодо майна померлих крім позивачки не має. Позивачка [PERSON], про день, час і місце розгляду справи будучи належним чином повідомлена в судове засідання не з"явилася, однак подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Відповідач-представник Королівської селищної ради Виноградівського району, будучи належним чином повідомлений належним чином своєчасно, в судове засідання не зявився, однак подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що вимоги заявленого позову підтримує повністю. Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необовязковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач в своїй позовній заяві, відповідачем позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.174 ЦПК України визнання ними позову прийнято судом. Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10,11,59,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В судовому засіданні встановлено, що згідно архівних даних КП «Виноградівське РБТІ» на підставі рішення Виноградівського районного народного суду від 06.10.1982 р. справа №2-650\\82 зареєстровано по 1\\2 частині житлового будинку з надвірними будівлями №44 в смт.Королево по вул.І'ренджі Донського (бувша Ж.Революції) за [PERSON] та [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були дідом та бабою позивачки. 04.09.1993 року помер дідо позивачки - [PERSON], який проживав за вищевказаною адресою. За померлим спадщину прийняв його син. а позивача-батько [PERSON], який фактично вступив в управління та володіння майном спадкодавця, оскільки провів його поховання, проводив догляд за будинком та городом. Відповідно по ст.549 ЦК України в редакції від 18.07.1963 року, особа визнається такою, що прийняла спадщину, якщо вона фактично вступила в управління або володіння спадковим майном. Отже, вказані вимоги діючого на той час ЦК УРСР щодо прийняття спадщини батьком позивачки виконано повністю. Відповідно п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України його норми поширюються на відносини, які виникли до набрання ним чинності та продовжують існувати після набрання ним чинності. В батьків позивачки теж сімейне життя не склалося і згодом батько позивачки переїхав проживати до своєї матері в м.Берегово, яка там після повторного одруження проживала. 18.10.2001 року в м.Берегово помер батько позивачки [PERSON]. Фактично спадщину за ним прийняла його мати [PERSON], яка провела його поховання, що відповідно до ст.549 ЦК України від 18.07.1963 р. є доказом прийняття спадщини. 31.12.2014 року померла баба позивачки- Золотаренко [PERSON]. Відповідно довідки виконкому Королівської селищної ради від 14.03.2016 року за №990 на момент своєї смерті [PERSON] проживала разом із позивачкою [PERSON] в смт.Королево по вул.Центральна (Червоноармійська),187, що фактично свідчить про прийняття позивачкою за нею спадщини в цілому. Для прийняття та оформлення спадщини позивачка [PERSON] звернулася у Виноградівську державну нотаріальну контору, однак у оформленні права позивачці було відмовлено но причині відсутності правовстановлюючого документу на жилий будинок. Таким чином, не дивлячись на той факт, що позивачка [PERSON], фактично прийняла спадщину, однак у зв'язку з відмовою її нотаріального оформлення позивачка не в змозі оформити своє право на спадщину. Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкодавцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до статті 1 Першого протокол\ до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності. Як визначено ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Частиною 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з вимогами ч.3 ст. 1268 ЦК України "Спадкоємець, який постійно проживав разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Інших спадкоємців щодо майна померлих крім позивачки не має. При таких обставинах, у відповідності до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як п ередбачено ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того, п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У відповідності до п. п. 4.15, 4.18 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Outcome: approved