Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

Представник позивача - [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом та в його обґрунтування посилалася на те, що позивач з 07.08.1987 року по 16.03.2012 року працював у ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». У шкідливих умовах праці у ПАТ «КЗРК» позивач пропрацюв 16 років 2 місяці, внаслідок чого у позивача виявлене професійне захворювання: сидеросилікоз 1-го ступеню ускладнений хронічним обструктивним бронхітом, емфізема легенів 1-го ступеню, ЛН І-ІІ ст. 16 жовтня 2003 року на ПАТ «КЗРК» складений Акт №22 професійного захворювання, відповідно до якого причиною професійного захворювання є робота в умовах запиленості повітря робочої зони, що перевищує ГДК: пил, у складі якого є вільний двуокис кремнію від 10 до 70%, в концентрації від 4.1 мг/м3 до 4,8 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3. Зазначені умови праці позивача також підтверджуються санітарно-гігієнічною характеристикою умов праці від 07 березня 2003 року. Висновком МСЕК №025408 від 13.01.2004 року вперше позивачу було встановлено 20% втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання. Останнім висновком МСЕК серії 10ААА №084319 від 07.12.2012 року встановлено 60% втрати професійної працездатності (40 % сидеросилікоз, 20% трудове каліцтво) з 01 січня 2013 року безстроково. Висновком МСЕК серія 10ААБ №014258 від 07.12.2012 року позивачу встановлено третю групу інвалідності внаслідок професійного захворювання з 01 січня 2013 року безстроково. Обласною МСЕК №6 було розроблено індивідуальну програму інваліда №745 від 07.12.2012 року, яким рекомендовано медична, фізична, професійна та трудова реабілітація. Зазначеною програмою підтверджується, що позивач перебуває на інвалідності з 2005 року. ПАТ «КЗРК» порушив норми з безпеки праці та не забезпечив безпечних умови праці, наслідком яких стало виникнення у позивача хронічного професійного захворювання, що призвело до моральних страждань, які полягають у фізичному болю та стражданнях, він проходить численні курси лікування, змінився його спосіб життя, він втратив нормальні життєві зв'язки, які вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначає, що оскільки професійне захворювання виявлене у позивача вперше у 2004 ропі, тому шкоду завдану професійним захворюванням в цей період має відшкодовувати відповідач - Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Просить з урахуванням характеру і обсягу страждань, характеру немайнових втрат, стану здоров'я, тяжкості вимушених змін, часу та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, засад розумності, виваженості та справедливості, стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду, розмір якої він оцінює в 40 000,00 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5120,00 грн. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області - Лутоніна Н.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» внесено зміни, відповідно до яких усі норми даного Закону стосовно виплати моральної шкоди виключено. Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» набрав законної сили з 01.01.2015 року, а позивач звернувся до суду 11.10.2017 року після набрання чинності вказаним Законом, тому права на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Фонду соціального страхування не має. Також представник Фонду вважає, що позивачем не доведено в повній мірі факту існування у нього моральних страждань, тоді як згідно Листа Відділу медико-соціальної експертизи Міністерства охорони здоров'я від 05.03.2012 р. №16.10-67, до 20.03.2007 р. МСЕК встановлював факт моральної шкоди на підставі медичних документів, які підтверджували наслідки перенесеного стресу, позивачу відповідно до висновку МСЕК такий факт не встановлено, тому він не може в повній мірі довести свої моральні страждання. Крім того, на думку представника Фонду, позивачем не вказано перелік змін в його житті та доказів на їх існування. Вказані обставини викладені в письмових запереченнях (а.с. 86-91). Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. В статті 5 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що позивач з 07.08.1987 року по 16.03.2012 року працював у ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 6-8). Відповідно до п. 14 Акту розслідування професійного захворювання № 22 від 16.10.2003 року, професійне захворювання виникло за таких обставинах працюючи з 1987 року по теперішній час в професіях підземного механіка дільниці та слюсаря чергового і по ремонту устаткування, [PERSON] виконував роботи по контролю за експлуатацією гірничого устаткування та його ремонтом, умови виконання яких були пов'язані з запиленістю повітря робочої зони, що перевищує ПДК внаслідок не ефективного провітрювання гірничих виробіток. (а.с. 9). В п. 15 Акту розслідування професійного захворювання № 22 від 16.10.2003 року, зазначено причиною професійного захворювання - працю (16 років 2 місяці) в умовах запиленості повітря робочої зони, яка перевищує ПДК: пил, у складі якого є вільний двуокис кремнію від 10 до 70%. в концентрації від 4.1 мг/м3 до 4,8 мг/м3 при ПДК 2,0 мг/м3 (а.с. 9). Зазначені умови праці позивача також підтверджуються санітарно-гігієнічною характеристикою умов праці від 07 березня 2003 року (а.с. 11). Висновком МСЕК №025408 від 13.01.2004 року вперше позивачу було встановлено 20% втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання (а.с. 12). Останнім висновком МСЕК серії 10ААА №084319 від 07.12.2012 року встановлено 60% втрати професійної працездатності (40 % сидеросилікоз, 20% трудове каліцтво) з 01 січня 2013 року безстроково (а.с. 13). Висновком МСЕК серія 10ААБ №014258 від 07.12.2012 року позивачу встановлено третю групу інвалідності внаслідок професійного захворювання з 01 січня 2013 року безстроково (а.с. 13 зворот). Обласною МСЕК №6 було розроблено індивідуальну програму інваліда №745 від 07.12.2012 року, яким рекомендовано медична, фізична, професійна та трудова реабілітація, якою підтверджується, що позивач перебуває на інвалідності з 2005 року (а.с. 15-16). Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Правова основа, економічний механізм та організаційна структура загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві та пов'язана з цим діяльність Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України регулюється, зокрема Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі - Закону). Відповідно до ст.1 Закону завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обов'язків, надання їм соціальних послуг у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Нещасний випадок - це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов'язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров'ю або настала смерть (ч. 1 ст. 14 Закону). В силу положень ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV в редакції, що діяла на час встановлення позивачу вперше стійкої втрати працездатності, передбачено, що відшкодувати заподіяну працівникові моральну шкоду, отриману внаслідок ушкодження його здоров'я за наявності факту заподіяння цієї шкоди, покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Із рішенням Конституційного Суду України №1-рп/2004 від 27.01.2004 року, вбачається, що громадяни, котрим встановлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Факт заподіяння моральної шкоди позивачеві у зв'язку з професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні. Позивач зазнав зменшення обсягу трудової діяльності, змушений проходити численні курси лікування, переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, що вимагає додаткових зусиль для організації життя, тому доводи відповідача щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди позивачеві у зв'язку з відсутністю висновку ЛКК щодо наявності моральних страждань у позивача є необґрунтованими й суперечать ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин між сторонами, так як такий висновок відповідного медичного органу є необхідним тільки для тих працівників, яким заподіяно моральної шкоди, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності. Рішеннями Конституційного Суду України №6-рп/2007 від 09.07.2007, №10-п/2008 від 22.05.2008 року встановлено, що законом про Державний бюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасувати їх з об'єктивних причин, це створює протиріччя у законодавстві і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. Суд також відхиляє доводи відповідача про те, що у зв'язку з набранням 01 січня 2015 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування", відповідно до ч. 8 ст. 36 якого відшкодування моральної шкоди потерпілому на виробництві незалежного від часу настання страхового випадку не є страховою виплатою, то відсутні підстави для покладення на відповідача обов'язку здійснювати таку виплату, виходячи з наступного. Згідно з ч. 4 ст. 2 ЦК України закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Відповідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Згідно ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Конституційний Суд України в пункті 2 мотивувальної частини Рішення від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказав, що загальновизнаний принцип права про дію нормативно-правових актів у часі закріплено в частині першій статті 58 Конституції України. Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. При цьому Конституційний Суд України роз'яснив, що положення частини першої статті 58 Основного Закону України про дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що "вона починається з моменту набрання актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце". Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. На підставі ст.. 237-1 КЗпП Ураїни відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що в даному випадку відповідач повинен виплатити позивачеві моральну шкоду. При цьому, спори про відшкодування шкоди вирішуються за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, а право на відшкодування шкоди виникає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати працездатності. У даному випадку право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло з 13.01.2004 року - тобто від дня, коли позивачу вперше встановлено 20 % втрати працездатності внаслідок професійного захворювання. При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховує роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зокрема, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку, ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, характер професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі. З урахуванням вказаних фактичних даних у справі, правових норм, які підлягають застосуванню, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, беручи до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: втрата професійної працездатності, ступінь втрати працездатності 60%, характер, інтенсивність і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, те, що він у зв'язку з хворобою змушений багато часу проводити у лікарнях, де незадовільні умови для життя, побутові незручності, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 25000,00 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач переживав протягом тривалого часу та які переносить на теперішній час. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5120,00 грн., оскільки вони документально підтверджені (а.с. 42-45). Оскільки сторони звільнено від сплати судового збору, то відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 640,00 грн. слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: partial