Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

03 лютого 2017 року представник позивача [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 08 серпня 2009 року [PERSON] склав на її користь заповіт, посвідчений державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської нотаріальної контори, яким заповів їй належну йому частину житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами та належну йому частину земельної ділянки за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Естафетна, буд.1. 07 грудня 2013 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на усе належне йому майно. Вона, як спадкоємець за заповітом у встановлений законом строк звернулася за місцем відкриття спадщини до Восьмої ДДНК з відповідною заявою про прийняття спадщини. Інших спадкоємців за заповітом, або таких, що мають право на обовязкову частку у спадщині, немає. Після спливу шестимісячного строку, для отримання Свідоцтва про право на спадщину, вона звернулася до Восьмої ДДНК. 13 червня 2014 року держаним нотаріусом Восьмої ДДНК, [PERSON] їй було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у звязку з тим, що у неї відсутній правовстановлюючий документ оформлений належним чином на 1/2 частину земельної ділянки за адресою: м.Дніпропетровськ, вул..Естафетна, буд.1. Щодо оформлення Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1,2 частину житлового будинку за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Естафетна, буд.1, жодних перешкод не виникло. Інші 1/2 частина житлового будинку та 1/2 частина земельної ділянки належать згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, [PERSON]. Вважає, що має право претендувати на визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, оскільки [PERSON]\~\~належним чином прийняв спадщину за законом у вигляді 1/2 частини житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами та 1/2 частини земельної ділянки за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Естафетна, буд.1, після смерті попереднього власника, його матері, [PERSON], яка померла 02.04.2007 року, підтвердженням чого є Свідоцтво про право на спадщину за законом від 08 серпня 2009 року, і само по собі неотримання спадкоємцем за життя Державного акту на своє імя не свідчить про те, що вказаний обєкт спадщини йому не належить і він не набув на нього право власності, оскільки факт реєстрації цього права законом не обмежений певним проміжком часу і [PERSON]\~\~ мав право це зробити у будь-який час, і це право перейшло до неї, як його спадкоємця. На підставі викладеного просить суд визнати за нею право власності у порядку спадкування за заповітом після [PERSON], який помер 07 грудня 2013 року, на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0881 Га, що розташована за адресою: м.Дніпро, вул.Естафетна, буд.1, яка належала спадкодавцю [PERSON] на підставі Свідоцтво про право на спадщину за законом від 08 серпня 2009 року (а.с.3-6). \~ \~ \~\~ Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, обґрунтувавши їх з тих же підстав, що викладені в позовній заяві, просила суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав та просив задовольнити. Зазначив, що він є спадкоємцем за законом 1/2 частини домоволодіння та земельної ділянки по вул. Естафетна. Він право власності на земельну ділянку оформив. Були всі документи і на земельну ділянку і на будинок. Інша 1/2 частина будинку і земельної ділянки належала [PERSON]. Також надав заяву в якій позов визнає та просить проводити судові засідання за його відсутності (а.с.42). Третя особа Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора в судове не зявилися, надала заяву з прохання розглядати справу за їх відсутності (а.с.41). Вислухавши доводи та пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав, встановлених в судовому засіданні. В судовому засіданні було встановлено, що 08 серпня 2009 року [PERSON] склав на ім'я [PERSON] заповіт, посвідчений державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської нотаріальної контори, яким заповів їй належну йому частину житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами та належну йому частину земельної ділянки за адресою: м.Дніпропетровськ, вул..Естафетна, буд.1 (7). 07 грудня 2013 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 549573 від 09 грудня 2013 року, актовий запис № 1099 (а.с.8). 08 серпня 2009 року державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] після смерті [PERSON], яка померла 02 квітня 2007 року на 1/2 частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0881 гектарів по вул. Естафетна, буд. 1 м. Дніпропетровськ (а.с.11). 06 листопада 2009 року державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON], після смерті [PERSON], яка померла 02 квітня 2007 року на 1/2 частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0881 гектарів по вул. Естафетна, буд. 1 м. Дніпропетровськ (а.с.9). Право власності на 1/2 частину домоволодіння по вул. Естафетна, буд. 1 зареєстровано за [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно Комунального підприємства "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" ДОР від 08.08.2010р. (а.с.10). 13 червня 2014 року держаним нотаріусом Восьмої ДДНК, [PERSON] [PERSON] було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у звязку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ оформлений належним чином на 1/2 частину земельної ділянки за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Естафетна, буд.1. [PERSON], який помер 07 грудня 2013 року не встиг зареєструвати перехід права власності на 1/2 частину земельної ділянки та отримати Державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с.12). З спадкової справи № 54/2014 заведеної після смерті [PERSON], який помер 07 грудня 2013 року вбачається, що з заявою про прийняття спадщини [PERSON], інших спадкоємців немає (а.с.53-92). З спадкової справи № 548/07 заведеної після смерті [PERSON], яка померла 02 квітня 2007 року вбачається, що спадщину в рівних частках прийняли [PERSON] та [PERSON], які отримали свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.93-117). Також в спадковій справі наявний Державний акт на право приватної власності на землю по вул. Естафетна, 1 в м. Дніпропетровську на ім'я [PERSON] (а.с.109). Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи, суд доходить до наступного. Згідно п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В силу ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положенням ст. 1222 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Частиною 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється термін в шість місяців, який починається з моменту відкриття спадщини. За змістом ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК). Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Враховуючи викладене спадкодавець [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку, оскільки [PERSON]\~\~належним чином прийняв спадщину за законом у вигляді 1/2 частини житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами та 1/2 частини земельної ділянки за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Естафетна, буд.1, після смерті попереднього власника, його матері, [PERSON], яка померла 02.04.2007 року, і само по собі неотримання спадкоємцем за життя Державного акту на своє імя не свідчить про те, що вказаний обєкт спадщини йому не належить і він не набув на нього право власності. Крім того, відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод. З огляду на те, що позивач [PERSON] виконала усі дії для прийняття спадщини, у встановлений законодавством шестимісячний строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, інших спадкоємців майна померлого не має, вимоги позивача про визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки є повністю обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Положеннями ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В силу ч. 3 ст. 59 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Перевіривши та зясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи усі наявні докази, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у заявлений позивачем спосіб.

Outcome: approved