Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

У позові проти Банку [PERSON] просить визнати недійсними кредитний договір та договір іпотеки від 13.07.2007 із застосуванням наслідків, передбачених ст. 216 ЦК України, скасувати обтяження квартири [ADDRESS]. Вимоги, з посиланням на ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (далі - Закон), Правила надання банками України інформації позивачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління НБУ від 10.05.2007 №168 (далі - Правила), мотивовані тим, що Банк не надав позивачу усю необхідну інформацію стосовно детального розпису структури щомісячного платежу (тіло кредиту, комісії, відсотків за користування), а також про сукупну вартість кредиту, переваги та недоліки різних схем кредитування, що слугувало помилки позивача стосовно розміру зобов"язань. Заяву було підтримано представником [PERSON]. На думку якого не надання Банком основної інформації, чітко зрозумілої позивачу сприяла помилки позивача. Внаслідок чого позивач помилялася щодо погашення нею суми тіла кредиту ( в значно більшому розмірі) ніж відбувалось насправді, а це, в свою чергу, призвело до збільшення розмірів нарахованих процентів та комісії за користування кредитом. А тому, позивач,як більш слабкий суб"єкт цих відносин потребує захисту. Стверджував, що Банк не надавав розгорнутих розрахунків боргу, представив матеріали судової практики ВССУ. Представник Банку позов не визнав. Вважає, що уся необхідна інформація, передбачена Законом та Правилами під час укладення договорів, [PERSON] була надана, що доводиться як змістом самого договору так і матеріалами до нього .Позивач виконувала умови договору, а тому не є помилкою труднощі, що виникли з виконанням зобов"язань. Просив у задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені обставини, які відповідають зобов'язальному праву. 13.07.2007 між Банком та [PERSON] укладено кредитний договір № ZRZ0G107323940 про надання останній кредиту в розмірі 27200 доларів США з кінцевим терміном повернення до 12.07.2032 та сплатою 12% відсотків річних за користування кредитними коштами (а.с. 6-9). За договором іпотеки № ZRZ0G107323940 від 13.07.2007 з метою забезпечення виконання зобов'язання відповідач передала в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], що належить їй на праві власності ( а.с. 10-11). Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Зі змісту ст.ст. 526, 629 ЦК України видно, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За розділом 7 Договору сторони передбачили істотні умови виконання укладеного договору у тому числі розмір кредиту, сплату страхових внесків, період сплати, щомісячний платіж у сумі 346,76 доларів США тощо (а.с.9). Окрім цього в анкеті-заяві від 11.07.2007 з таблицею розрахунку орієнтовного сукупного розміру кредиту (а.с. 80,81), [PERSON] особисто підтвердила факт отримання нею повної інформації про умови кредитування в Банку, у тому числі орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), розмір реальної процентної ставки, витрати нотаріуса, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту переваги та недоліки пропонованих схем кредитування тощо. Таким чином твердження позивача про недотримання Банком вимог Закону та Правил в частині ненадання інформації, не знайшло свого документального підтвердження в суді. Доказів того, що умови спірного договору були явно несправедливі, сплати позивачем непропорційно великої суми компенсації, відмови Банком у наданні позивачеві будь - якої інформації по кредитному договору на вимогу позивача до звернення до суду не доведено належними і допустимими доказами. Посилання позивача на правову позицію колегії суддів Судової палати ВССУ, в ухвалах від 19.06.2013 при розгляді конкретних справ про визнання кредитних договорів недійсними, на думку суду, не може бути підставою для задоволення позову [PERSON], оскільки зі змісту ухвал вбачається, що в них йдеться про факти порушення Закону та Правил. Не є ґрунтовним також твердження про укладення правочину внаслідок помилки позивача. Позивач виконувала умови договору (а.с.33-54), ці обставини сторони визнають. Пленум Верховного Суду України у п. 19 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, роз'яснив, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. З врахуванням усіх обставин справи суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання правочинів недійсними. Решта вимог [PERSON] не підлягають до задоволення, оскільки є похідними.

Outcome: dismissed