Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

13 червня 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідачки [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що згідно договору дарування квартири від 02 жовтня 2014 року, вона є власником квартири [ADDRESS]. Право власності зареєстровано 02 жовтня 2014 року. Відповідачка по справі є дружиною колишнього власника квартири, зареєстрована в ній, однак фактично не проживає з березня 2015 року по теперішній час. Відповідачка виїхала на постійне місце проживання до [INFO], яке на сьогодні відноситься до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, згідно з переліком затвердженим Постановою КМУ №1085-р від 07 листопада 2014 року. Відповідачка втратила інтерес до вказаної квартири, неодноразово обіцяла виписатися з неї, але так цього і не зробила. Просить суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування квартирою №48 в будинку №9 по вул.Горького, м.Першотравенська, Дніпропетровської області. Позивачка та її представник в судове засідання не зявилися, надали суду заяви про розгляд справи в їх відсутність, свої позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про день слухання справи була належним чином повідомлена через оголошення в газеті, причини неявки суду не відомі. Суд, зі згоди позивачки, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовільнити з наступних підстав. Згідно зі ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, які розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 319 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Дійсно, позивачка [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS], на підставі договору дарування квартири від 02 жовтня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Першої селидівської державної нотаріальної контори Донецької області за реєстровим номером 1511. Даний факт також підтверджується копією Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів №27604491 від 02 жовтня 2014 року. Актом №218 від 23 травня 2016 року ПП "Комунальщик-2" підтверджується, що [PERSON], [INFO], зареєстрована в [INFO], але з березня 2015 року в ній не мешкає по теперішній час. Як встановлено в ході розгляду справи, домовленості між сторонами щодо подальшої реєстрації відповідачки в квартирі позивачок не досягалось, співвласником житла вона не являється та понад рік без поважних причин не проживає в квартирі позивачки, підстав, які б були визначені законом щодо збереження за відповідачкою житла не встановлено, відтак, її слід визнати такою, що втратила право на користування житлом позивачки. Право власності на житловий будинок, квартиру, визначені статтями 317,388 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання членів сімї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Внаслідок створених відповідачем перешкод та його неправомірних дій позивачі позбавлені охоронюваного законом права користування власністю. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). За вищезазначених обставин, суд вважає, що підлягають задоволенню вимоги позивачок про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягти з відповідачки на користь позивачки судовий збір в сумі 551,20 гривень, сплачений нею при пред'явленні позову до суду, відповідно ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved