Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

12.05.2016 р. до суду надійшла позовна заява [PERSON] до приватного акціонерного товариства „Приватний Вищий навчальний заклад „Запорізький інститут економіки та інформаційних технологій в якій позивач просила: скасувати наказ відповідача про її звільнення від 13.05.2015 року; поновити її на роботі з 14.05.2015 року; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.05.2015 року по день винесення рішення; стягнути компенсацію за невикористану відпустку; стягнути моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Позовна заява неодноразово уточнювалася. Зокрема, 22.05.2017 року до суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] до ПрАТ „Приватний Вищий навчальний заклад „Запорізький інститут економіки та інформаційних технологій про стягнення компенсації за невикористану відпустку, інші позовні вимоги просила залишити без розгляду. Ухвалою суду від 11.09.2017 року позовні вимоги [PERSON] до Приватного акціонерного товариства „Приватний вищий навчальний заклад „Запорізький інститут економіки та інформаційних технологій про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду, продовжено розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства „Приватний вищий навчальний заклад „Запорізький інститут економіки та інформаційних технологій про стягнення компенсації за невикористану відпустку. 11.12.2017 року від [PERSON] надійшла уточнена позовна заява про стягнення компенсації за невикористану відпустку, у якій посилається на наступне. Наказом Приватного акціонерного товариства «Приватний Вищий навчальний заклад «Запорізький інститут економіки та інформаційних технологій» № 2-к від 24.03.1994 року, [PERSON], була прийнята на роботу на посаду першого проректора. Наказом Приватного акціонерного товариства «Приватний Вищий навчальний заклад «Запорізький інститут економіки та інформаційних технологій» №12-23-1 від 20.04.2009 року, [PERSON] перший проректор за внутрішнім суміщенням була прийнята на посаду завідуючого кафедрою економіки підприємства. Наказом №12-13 - д/с від 12.03.2015 року скорочено посаду першого проректора з 13.05.2015 року. Наказом №12-13-д/с від 11.03.2015 року скасоване внутрішнє суміщення посади завідуючого кафедрою економіки підприємства з 13.05.2015 року відповідно до п. 3 ст. 32 КЗпП України. При звільненні підприємством встановлено, що [PERSON] не використала 740 днів відпустки, про що зазначено в наказі. Позивач зазначає, що відповідно до ст. 83 КЗпП України і ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також Додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А І групи Під час судового розгляду справи за ініціативи позивача з урахуванням документів наданих відповідачем проведено судово-економічну експертизу, якою підтверджено не нарахування [PERSON] компенсації за невикористану відпустку та встановлено розмір компенсації, яка підлягає нарахуванню та виплаті у розмірі 97946,4 грн. та виплата (за відрахуванням податків та зборів) становить 78846,85 грн. Посилаючись на викладене, позивач просить стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 97946,4 грн. ( фактична виплата за відрахуванням податків та зборів становить 78846,85 грн.) та витрати на проведення судово-економічної експертизи у розмірі 3240,00 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав просив його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання 26.02.2018 року не зявився, про час та місце судового засідання повідомлений у встановленому законом порядку. Попередньо суду надані заперечення, в яких представник відповідача посилається на наступні обставини. Відповідно до наказу ректора ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕІТ» від 12.03.2015 року № 12-15л/с з метою оптимізації та підвищення ефективності управління інститутом, необхідністю внесення змін в організацію праці підприємства та його структуру було прийнято рішення про скорочення посади першого проректора з 13.05.2015 року. У звязку із відсутністю вакантних посад та неможливістю запропонувати іншу посаду, відділу кадрів було наказано підготувати документи про скорочення посади та звільнення [PERSON] з 13.05.2015 на підставі п.1.ст.40 КЗпП. З наказом про заплановане вивільнення позивача було особисто під підпис попереджено 12.03.2015 року. 13.05.2015 року ректором ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕТ» було видано наказ №12-23 л/с про звільнення [PERSON] з 13.05.2015 року у звязку із скороченням посади (п.1 ст.40 КЗпП України). У звязку із звільненням [PERSON] було нараховано та виплачено 21580,46 грн. з яких заробітна плата склала 1142,86грн, компенсація за невикористану відпустку - 16437,60 грн та вихідна допомога у розмірі 4000грн. Розмір утримань на податки та збори із вищезазначеної суми склав 5041,26 грн. Представник відповідача зазначає про те, що позивач не скористалася своїм правом на відпустки виключно зі своєї вини, нею не надано доказів щодо порушення її права на відпустку, при звільненні позивачу виплачено компенсацію за 112 днів невикористаних щорічних відпусток, у звязку з чим вимога про стягнення компенсації за 704 днів невикористаних відпусток є безпідставною та на думку представника відповідача не підлягає задоволенню. Що стосується стягнення з відповідача витрат на проведення судово-економічної експертизи то представник відповідача вказує у запереченнях на те, що наданий позивачем висновок не може бути визнано висновком судової експертизи, оскільки суд такої експертизи не призначав, окрім того зясування обставин, що викладені у вищезазначеному висновку, не потребують спеціальних знань. Посилаючись на викладене, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] в повному обсязі. Встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків, у звязку з наступним. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положень статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справ і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що позивач дійсно перебував у трудових відносинах з відповідачем. Так згідно копії трудової книжки [PERSON] БТ-І №0305268 23.03.1994 року [PERSON] прийнята на роботу до Приватного акціонерного товариства «Приватний Вищий навчальний заклад «Запорізький інститут економіки та інформаційних технологій» на посаду першого проректора згідно наказу № 2-к від 24.03.1994 року (т.1 - а.с.131-137). Згідно запису 23 у трудовій книжці [PERSON] 20.04.2009 року наказом Приватного акціонерного товариства «Приватний Вищий навчальний заклад «Запорізький інститут економіки та інформаційних технологій» №12-23-1 від 20.04.2009 року, [PERSON] перший проректор за внутрішнім суміщенням була прийнята на посаду завідуючого кафедрою економіки підприємства (т.1 - а.с.131-137). 13.05.2015 року ректором ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕТ» було видано наказ №12-23 л/с про звільнення [PERSON] з 13.05.2015 року у звязку із скороченням посади, підстава наказ №12-15 л/с від 12.03.2015 р. Кількість днів невикористаної відпустки 740 календарних днів (т. 1 а.с 210). Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України "Про відпустки", регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство)(ч.1 ст.2 ЗУ «Про відпустки). Відповідно до ст.83 КЗпП України та ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно з положеннями ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь-яким строком. Статтею 79 КЗпП України та ст.10 Закону України «Про відпустки» передбачений порядок і умови надання щорічних відпусток. Відповідно до зазначених норм черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату працю», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст.1821 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Як встановлено судом, згідно наказу №12-23 л/с про звільнення [PERSON] від 13.05.2015 року, кількість днів невикористаної відпустки [PERSON] 740 календарних днів. Відповідач не виплатив позивачу грошову компенсацію за вказані дні відпусти при звільненні позивачу. Позивачем на підтвердження розрахунку компенсації за невикористану відпустку надано висновок судового експерта [PERSON]Є № 191 від 27.11.2017 року, згідно якого розмір компенсації, за невикористану відпустку у розмірі 740 календарних днів становить 97946,4 грн. та виплата (за відрахуванням податків та зборів) становить 78846,85 грн.(т.1 -а.с. 201-206). Згідно абз. 1 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100, Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Наданий позивачем висновок судового експерта розрахунки компенсації за невикористану відпустку відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженою постановою КМ України від 08 лютого 1995 року №100. Відповідачем не було надано суду свого розрахунку грошової компенсації за невикористану відпустку. Таким чином, враховуючи та аналізуючи усі надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до розрахунку №298 від 27.11.2017 року позивач, через свого представника здійснив оплату витрат за проведення судово-економічної експертизи у розмірі 3240,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме витрати оплати проведення судово-економічної експертизи у розмірі 3240,00 грн. грн. Також, на підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved