Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Курінської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, які розташовані в [ADDRESS] , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вищевказане домоволодіння відноситься до типу «колгоспних дворів» і в рівних частинах належить позивачу та померлим [INFO] бабі позивача [PERSON] та [INFO] року батьку позивача [PERSON] . Спадщину після смерті [PERSON] прийняв її син та батько позивача - [PERSON] , а спадщину після смерті останнього прийняв позивач. Однак, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вищевказане домоволодіння, позивач не має можливості належним чином зареєструвати свої права на спірну нерухомість, тому за захистом своїх прав змушений звернутися до суду. Відповідно до ухвали Бахмацького районного суду Чернігівської області від 27.12.2019 року вказана позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 23.01.2020 року. 23.01.2020 року підготовче провадження у справі було закрито і справа призначена до судового розгляду по суті на 10.02.2020 року. Учасники провадження в судове засідання не з`явилися; надали суду заяви про розгляд справи без їх участі; позивач та його представник заявлені вимоги підтримують у повному обсязі, просять їх задовольнити; представник відповідача відзиву на позов не подав. Судом на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Суд приходить до наступних висновків. Так, у судовому засіданні встановлено, що в домоволодінні, яке розташоване в [ADDRESS] та має статус "колгоспного двору", станом на 15.04.1991 року були зареєстровані і проживали: позивач [PERSON] , батько позивача - [PERSON] та баба позивача - [PERSON] , яка була головою двору (а.с.4, 16). Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.6 Постанови від 22.05.1995 року № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (з наступними змінами), до правовідносин, що виникли до 15.04.1991року, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, що було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, які регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні, розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Згідно із Законом УРСР "Про сільську Раду народних депутатів трудящих УРСР" (від 02.06.1968р.) кожна сільська рада вела погосподарські книги. В заглавній частині особистого рахунку записувались прізвище, ім`я по батькові глави сім`ї, на ім`я якого відкрито особовий рахунок, він і був власником будинку, іншим чином реєстрація власності в сільській місцевості передбачена не була за виключенням договорів дарування, міни, купівлі-продажу, пожиттєвого утримування, спадкування. З введенням в дію Закону України "Про власність" 1991 року та ЦК України 2003 року будь-якого іншого порядку реєстрації збудованих до 15.04.1991 року в сільській місцевості домоволодінь або їх перереєстрації не передбачається, самовільно збудованими вони також не являються так як будувалися і реєструвались згідно діючого на той час законодавства. Таким чином, враховуючи вимоги законодавства, які регулювали власність "колгоспного двору", домоволодіння в [ADDRESS] на праві власності належало позивачу, його бабі [PERSON] та батьку [PERSON] і кожен з них, як член колгоспного двору, мав право на 1/3 частину даного домоволодіння. Проте, у власників відсутні правовстановлюючі документи на належні їм частини даного домоволодіння, оскільки на момент його зведення реєстрація будинку у сільській місцевості не вимагалася. [PERSON] померла [INFO] ; на момент смерті була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] разом із сином [PERSON] та онуком [PERSON] (а.с.5, 8). Відповідно до ст. 524, 525 ЦК УРСР, який діяв на момент смерті [PERSON] , спадкоємство здійснювалось за законом і за заповітом. Відповідно до ст.548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцю з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав нотконторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно з повідомленням Бахмацької районної державної нотаріальної контори від 28.01.2020року № 76/01-16, спадкова справа після смерті [PERSON] не відкривалась (а.с.38-40). Згідно з довідкою Курінської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області від 19.11.2019 року № 1247, [PERSON] протягом 6 місяців після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] , вступив у фактичне розпорядженням майном, але юридично не оформив (а.с.17) Таким чином, [PERSON] , як спадкоємець за законом після смерті своє матері [PERSON] успадкував, але належним чином не зареєстрував право власності на належну [PERSON] частину спірного домоволодіння. [PERSON] помер [INFO] ; на момент смерті був зареєстрований та проживав в [ADDRESS] разом із сином [PERSON] (а.с.8). Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Положеннями ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з повідомленням Бахмацької районної державної нотаріальної контори від 28.01.2020 року №76/01-16 спадкова справа після померлого [PERSON] була відкрита 15.05.2019 року за заявою про прийняття спадщини [PERSON] та заявою про відмову у її прийнятті [PERSON] ; було видано свідоцтва про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) (а.с.38-40). Таким чином спадщину після смерті [PERSON] прийняв позивач [PERSON] , оскільки на момент смерті спадкодавця проживав разом з ним та у встановленому законодавством порядку подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті батька, проте, нотаріус не може видати йому свідоцтво про право на спадщину у зв`язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючого документа на належну йому частину нерухомого майна (а.с.9). Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно з довідкою Прилуцького МБТІ від 28.11.2019 року №290 право власності на об`єкт нерухомості, розташований в [ADDRESS] станом на 31.12.2012 року не зареєстроване (а.с.34). Таким чином, після смерті своєї баби [PERSON] та батька [PERSON] позивач [PERSON] , з урахування своєї частки, як члена "колгоспного двору", набув право на все спірне домоволодіння. Разом з тим, відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок та господарські будівлі в [ADDRESS] , що розташовані на неприватизованій земельній ділянці наразі унеможливлює оформлення за позивачем права власності на належну йому, як члену "колгоспного двору", частину спірної нерухомості (а.с.16). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У відповідності до ст.1 протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства та на умовах передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача та визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved