Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

ТОВ «Форвей» звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що відповідач працював з 24.10.2012р. на посаді менеджера з оптової торгівлі відділу продажів, між сторонами був укладений договір про повну матеріальну відповідальність працівника. В період роботи за накладними від 01.04.2014р. та 09.04.2014р. відповідач отримав бланки-дозволи на відпуск нафтопродуктів та 11.04.2014р. без фактичної оплати на рахунок підприємства здійснив відпуск нафтопродуктів за 50 бланками-дозволами на отримання бензину А-95 номіналом 20л та 150 бланками-дозволами на отримання дизельного пального номіналом 20 л загальним обсягом 4000л., внаслідок чого підприємству було завдано матеріальну шкоду на суму 20 026,20 грн. Вина відповідача у завданні матеріальної шкоди встановлена актом службової передвіки, за наслідками якої відповідач був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, добровільно матеріальну шкоду відповідач не відшкодував, звільнений з роботи з 06.06.2014р. за п.2 ст.41 КЗпП (за втрату довіри). Просив суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду 20 026,20 грн. Відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом, посилаючись на те, що умислу на завдання матеріальної шкоди не мав, оскільки покупці йому пред'явили платіжні документи про перерахування коштів, які в подальшому виявились підробними. Також вказував, що не був матеріально-відповідальною особою, оскільки згідно з законом його посада не відноситься до переліку посад та робіт, що виконуються працівниками, з якими може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність. В ході службової перевірки внаслідок вчинення на нього адміністрацією тиску в наданих пояснення вказав про повне визнання вини у завданні матеріальних збитків. 21.05.2014р. він звернувся до роботодавця з заявою про звільненням за власним бажанням за ст.38 КЗпП України з 06.06.2014р., однак був звільнений з 06.06.2014р. за п.2 ст.41 КЗпП України за втрату довіри без законних підстав, внаслідок порушення трудових прав та нормальних життєвих зв'язків відповідачу завдана моральна шкода. Просив суд визнати таким, що не відповідає законодавству формулювання причини звільнення за п.2 ст.41 КЗпП України, змінити формулювання причини звільнення на ст.38 КЗпП України з занесенням до трудової книжки роботодавцем відповідного запису, стягнути моральну шкоду в сумі 10 000 грн. та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] первісний позов підтримав та просив задоволити, зустрічний не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, заперечив порушення законодавства при звільненні відповідача за п.2 ст.41 КЗпП України, оскільки він являвся матеріально-відповідальною особою внаслідок отримання матеріальних цінностей під звіт та здійснив їх відпуск без оплати та надходження коштів на рахунок підприємства, внаслідок чого позивачу завдана матеріальна шкода. Також вказував, що відповідачем пропущений передбачений ст.233 КЗпП України строк при зверненні 11.11.2014р. до суду з зустрічним позовом про зміну формулювання звільнення, оскільки наказ про звільнення від 06.06.2014р. йому був направлений поштою 10.06.2014р., а трудову книжку відповідач отримав 18.06.2014р. Відповідач та його представник Федюк І.Ю. первісний позов не визнали, просили відмовити у задоволенні позову, зустрічний позов підтримали та просили задоволити, також просили поновити строк звернення до суду з даним позовом, оскільки внаслідок хвороби відповідач з поважних причин пропустив передбачений ст.233 КЗпП України строк. Частково визнаючи вину в завданні матеріальних збитків, відповідача зазначав, що здійснюючи відпуск 11.04.2014р. нафтопродуктів не мав умислу на завдання шкоди підприємства та діяв в його інтересах з метою збільшення обсягу продажів, оскільки з наданих йому документів вважав підтвердженим факт оплати та сподівався, що на банківський рахунок оплата надійде пізніше. Заслухавши пояснення, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працював з 24.10.2012р. на посаді менеджера з оптової торгівлі відділу продажів, в день прийняття на роботу сторонами був укладений договір про повну матеріальну відповідальність працівника. Згідно пояснень відповідача до його посадових обов'язків входив відпуск нафтопродуктів за бланками-дозволами у пункті продажу ТОВ «Форвей» в м.Черкаси, списання бланків після продажу здійснювалось через бухгалтерію підприємства. Наказом № 22-ВД від 09.01.2014р. працівникам було заборонено відпускати нафтопродукти клієнтам без підтвердження зарахування сплачених ними коштів на рахунок підприємства. В період роботи відповідачу були видані під звіт бланки-дозволи на відпуск нафтопродуктів по видатковим накладним від 01.04.2014р. та 09.04.2014р. № ЧТ-0000174 і № 0000171. 11.04.2014р. без надходження на банківський рахунок підприємства коштів оплати за нафтопродукти відповідач без належних підстав здійснив відпуск бланків на відпуск нафтопродуктів на 4000 л на загальну суму 56 960 грн. Факт нестачі бланків-дозволів по матеріально-відповідальній особі [PERSON] виявлений актом службової перевірки від 30.04.2014р., що проводилась комісією, утвореною наказом № 9-ОД від 15.04.2014р. по факту безпідставної видачі відповідачем блаків-дозволів на віпуск нафтопродуктів ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] В наданих поясненнях щодо виявленої недостачі [PERSON] вказав що клієнти для отримання бланків-дозволів надали йому платіжні документи про проведення оплати нафтопродуктів нібито завірені печатками банку, які потім виявились підробленими, з приводу чого звернувся до правоохоронних органів, вину в ході службової перевірки визнав та зобов'язався відшкодувати матеріальну шкоду. В судовому засіданні вину у завданні шкоди відповідач визнав частково, пояснивши, що не мав умислу на спричинення збитків та був введений в оману внаслідок шахрайських дій, Допитана в якості свідка [PERSON] дала покази про те, що працювала з відповідачем в одному службовому кабінету помічником менеджера. Робоче місце відповідача було обладнане комп'ютером, на якому встановлене програмне забезпечення «Марфін-Банк», яке надавало можливість перевіряти зарахування сплачених коштів за нафтопродукти на рахунок підприємства. 11.04.2014р. до [PERSON] звернулись покупці, які пред'явили платіжні доручення про перерахування коштів, завірені печатками банку, однак даних про зарахування коштів на рахунок підприємства по програмі не було підтверджено. Покупці увійшли в довіру та стали запевняти про те, що кошти обов'язково надійдуть та вони поспішають, тому відповідач видав бланки-дозволи. Після того, як кошти не надійшли ні 11.04.2014р., ні наступного робочого дня, про даний факт була повідомлена адміністрація та в подальшому про даний факт у неї та [PERSON] були відібрані пояснення, в яких добровільно без тиску вказали зазначені обставини. Наказом № 10-К від 14.05.2014р. відповідачу оголошено догану за неналежне виконання трудових обов'язків, внаслідок чого товариству завдані значні матеріальні збитки на підставі акту службової перевірки та пояснення [PERSON] 21.05.2014р. відповідач в період хвороби направив поштою до підприємства з заявою про звільнення за власним бажанням за ст.38 КЗпП України з 06.06.2014р., вказана заява отримана позивачем 23.05.2014р. Звільнений з роботи відповідач за наказом № 18-К від 06.06.2014р. з 06.06.2014р. за п.2 ст.41 КЗпП (за втрату довіри). Копія наказу позивачем направлена працівнику поштою 10.06.2014р. згідно з штампом пошти на конверті та з повідомленням про необхідність отримання трудової книжки. Трудову книжку представник відповідача отримала на підприємстві 18.06.2014р., що підтверджено витягом з журналом руху трудових книжок. Відповідно до бухгалтерської довідки № 03/06-14 від 03.06.2014р. в зв'язку з реалізацією бланків-дозволів на відпуск нафтопродуктів в кількості 33л дизпалива та 36 л бензину А-95 працівником ТОВ «Форвей» [PERSON] без отримання коштів товариству завдано матеріальної шкоди на суму 20 026,20 грн. В період роботи відшкодування з заробітку відповідача не утримувалось в зв'язку з перебуванням його на лікарняному, після звільнення відповідач не відшкодував завдані збитки, в зв'язку з чим позивач у серпні 2014 року звернувся до суду з даним позовом. Змістом Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20 травня 2008 року № 281/171/578/155 визначено, що бланком-дозволом є спеціальний талон, придбаний за умовами та відпускною ціною обумовленого номіналу, що підтверджує право його власника на отримання на АЗС фіксованої кількості нафтопродукту певного найменування і марки, які позначені на ньому. Відпускання пального здійснюється за фактом пред'явлення талону. Талони не є засобом платежу, вони підтверджують право його власника на отримання фіксованої кількості нафтопродукту певного найменування і марки, які зазначено на ньому оскільки оплату за дані нафтопродукти вже було здійснено (передоплата). Відповідно до ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Встановлено, що з вини відповідача внаслідок видачі отриманих під звіт бланків-дозволів на відпуск нафтопродуктів без фактичної оплати позивачу завдано матеріальної шкоди на суму 20 026,20 грн., тому первісний позов про стягнення з відповідача коштів підлягає до задоволення. Не оспорюючи факту недостачі та її суми, відповідач вказував, що не являвся матеріально-відповідальною особою в період роботи та до його посадових обов'язків не входило обслуговування товарно-матеріальних цінностей. Вказані заперечення суд вважає необґрунтованими на законі, виходячи з наступного. Згідно до п.2 ст.134 КЗПП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами. Термін «під звіт»означає, що працівники повинні повністю звітувати перед власником або уповноваженим ним органом за одержані цінності, тобто подати документи про здачу одержаних цінностей, використання їх на виробництві за розпорядженням певних службових осіб тощо. Працівник, який одержав матеріальні цінності і не звітував про них, у разі їх відсутності несе повну матеріальну відповідальність незалежно від виду майна і мети його використання. До разових документів відносяться накладні. Працівник, якому видали під звіт матеріальні цінності, не повинен відноситись до категорії тих, з ким можуть укладатись договори про повну матеріальну відповідальність. Майно та інші цінності за разовими документами можуть отримувати працівники, для яких обслуговування матеріальних цінностей не є основною трудовою функцією. Але оскільки за передані йому матеріальні цінності на нього може бути покладена повна матеріальна відповідальність, власник або уповноважений ним орган може видати разове доручення працівнику лише за його згодою. Відмова працівника від одержання під звіт цінностей за разовим дорученням не є дисциплінарним проступком. Відповідач міг відмовитись від отримання бланків-дозволів, якщо відпуск нафтопродуктів не входив до його посадових обов'язків, однак [PERSON] за своєю згодою по видатковими накладними від 11.04.2014р. № ЧТ-0000174 і № 0000171 отримав бланки-дозволи на відпуск нафтопродуктів, видачу яких в подальшому здійснив без фактичної оплати, тому суд вважає обґрунтованими посилання позивача про те, що дані товарно-матеріальні цінності перебували в підзвіті у відповідача та останній був матеріально-відповідальною особою і здійснював відпуск нафтопродуктів згідно зі своєю трудовою функцією, що в ході судового засіданні відповідач не оспорював. Робоче місце відповідача було обладнане комп'ютером, на якому встановлене програмне забезпечення, яке надавало можливість перевіряти зарахування сплачених коштів за нафтопродукти на рахунок підприємства, що підтверджено показами свідка та не оспорювалось відповідачем, таким чином ввіривши відповідачу матеріальні цінності згідно видаткової накладної робтодавець забезпечив необхідні умови для збереження майна та відпуску бланків-дозволів після перевірки надходження від покупця коштів на банківський рахунок підприємства. Зустрічний позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. У п. 28 Постанови Плеуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначено, що звільнення з підстав втрати довір'я (п.2 ст.41 КЗпП) суд може визнати обгрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я. У відповідності до положень ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. [PERSON] отримав під звіт бланки-дозволи на відпуск нафтопродуктів та здійснював їх продаж, отже безпосередньо обслуговував товарні цінності як особа, яка одержала їх під звіт. Разом з тим, враховуючи обставини завдання ним шкоди підприємству, слід відзначити, що вина відповідача не має корисливий характер, відповідач здійснив відпуск товару, діючи в інтересах роботодавця, з метою збільшення прибутку від продажу, розраховуючи на надходження оплати в майбутньому на підставі представлених йому документів, не передбачаючи шкідливі наслідки, тобто завдав шкоди з необережності та умислу на протиправне заволодіння майном підприємства не мав. В судовому засіданні встановлено, підтверджено поясненнями сторін, матеріалами справи, що після виявлення недостачі коли відповідач визнав свою вину та зобов'язався відшкодувати збитки, роботодавцем за наслідками службової перевірки було застосовано дисциплінарне стягнення, ні в акті про службову перевірку, ні в наказі про догану не йшлось про втрату довіри чи звільнення відповідача, а намір звільнити відповідача за втрату довіри виник після звернення останнього з заявою про звільнення за власним бажанням та відмовою відшкодувати збитки. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові N 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів» суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Відповідно до ст.233 КзпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення йому копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу суд може поновити ці строки ( ст.234 КЗпП України). Оскільки в наказі про звільнення не вказано, які конкретно дії відповідача дали підстави для втрати довіри до нього та в судовому засіданні встановлено, що дійсною причиною звільнення відповідача стала відмова від відшкодування матеріальних збитків, тому суд не може визнати обґрунтованим звільнення відповідача за п.2 ст.41 КЗпП України, суд також вважає обгрунтованими посилання відповідача на поважність причин пропуску встановленого ст.233 КЗпП України строку звернення до суду з зустрічним позовом, які були обумовлені хворобою відповідача та перебуванням на лікуванні, тому вказаний строк підлягає до поновлення та зустрічний позов підлягає до задоволення в частині зміни формулювання звільнення [PERSON] з роботи в ТОВ «Форвей» з 06 червня 2014 року з п.2 ст.41 КЗПП України на ст.38 КЗпП України з занесенням запису про зміну причини формулювання до трудової книжки. В іншій частині зустрічний позов не підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України в постанові № 4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати не майнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, завданих фізичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, вину відповідача, а також яких саме втрат немайнового характеру він зазнав та яке саме їх матеріальне вираження. Недоведеність позивачем зазначених обставин по справі є підставою для відмови у задоволенні позову. Суд вважає обґрунтованими доводи представника позивача про недоведеність позивачем факту спричинення моральних страждань та пов'язаної з цим моральної шкоди, в чому конкретно полягають його немайнові втрати, їх характер, тривалість періоду спричинення, тому позовні вимоги не підлягають до задоволення. Що стосується перешкод відповідача у подальшому працевлаштуванні в зв'язку зі звільненням за п.2 ст.41, то їх тривалість безпосередньо від моменту звернення відповідача до суду за захистом своїх прав за його власним волевиявленням незалежно від волі відповідача. Згідно ст.88 ЦПК України до стягнення з відповідача підлягають понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в сумі 243,60 грн. в зв'язку з задоволенням первісного позову.

Outcome: approved