Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про скасування розпорядження Сумського державного університету № 69 від 30 березня 2000 року про приватизацію квартири [ADDRESS] та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що 06.12.2012 року її колишня невістка [PERSON] подала до суду заяву про виділ часток в спільній сумісній власності. З поданих документів їй стало відомо, що [PERSON] невідомим чином без її згоди зареєструвалася в квартирі [ADDRESS] разом з сином [PERSON] Також з зазначених документів їй стало відомо, що квартира була приватизована на 5 осіб, зокрема на неї та відповідачів. До цього часу вона навіть не здогадувалась про те, що квартира приватизована, згоду на це вона не давала, чим були порушені вимоги ст. 64-1 ЖК України також вона не подавала особисто заяву про приватизацію квартири, чим також були порушені вимоги ст. 18 Положення „Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян", затвердженого наказом МЖКГ України від 16.12.2009 року № 396. Крім того посилається на те, що в оскаржуваному розпорядженні містяться виправлення, в графі наймача, де повинен стояти підпис її чоловіка, стоїть підпис сина. Розпорядження було видане АТ „СМНВО імені М.В. Фрунзе" не зважаючи на те, що ніякого відношення до квартири ця юридична особа не мала. Також посилається на те, що вона на час розгляду справи значиться в основних списках на отримання приватизаційних паперів і її житловий чек не використаний. Вважає, що строки звернення до суду вона не пропустила, оскільки їй не було відомо про приватизацію квартири. Відповідачка [PERSON] позов не визнала, пояснила що зареєструвалася в квартирі зі згоди всіх мешканців та про приватизацію квартири позивачка знала з самого початку, оскільки брала участь в приватизації квартири. Представник Сумського державного університету позов не визнав в зв'язку з відсутністю підстав, також вважає, що позивачкою були пропущені строки звернення до суду, зробив про це заяву, також зазначив, що позивачка знала про приватизацію квартири, підтверджується відміткою в її паспорті. Представник Виконавчого комітету Сумської міської ради при винесенні рішення покладається на розсуд суду. Представник Служби у справах дітей Сумської міської ради в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином. Суд, вислухавши думку учасників судового розгляду, що з'явилися та дослідивши докази вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно рішення профспілкового комітету ПСО «Сумижилбуд» №24 від 04.03.1991 року [PERSON] на склад сім»ї з 3 осіб (він, дружина та син) виділено житлове приміщення, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 15). Як вбачається із розпорядження №69 від 30 березня 2000 року, наймач [PERSON] надіслав до Сумського державного університету спільну сумісну заяву на приватизацію квартири [ADDRESS] ним та членами його сім'ї: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Прохання наймача, яке містилось в заяві, задоволено та видано вказане розпорядження про передачу квартири у спільну сумісну власність (а.с. 9). На підставі розпорядження від 30 березня 2000 року №69 приватизаційною комісією Сумського державного університету видано свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а обласним бюро технічної інвентаризації - квартира зареєстрована на праві спільної сумісної власності, про що внесено запис у реєстрову книгу під реєстраційним номером 1297 (а.с. 8). В провадженні Зарічного районного суду м. Суми знаходилася цивільна справа за зустрічним позовом [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, однак рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01.07.2013 року в позові було відмовлено, рішення набрало законної сили. З твердженням позивачки про те, що про приватизацію спірної квартири вона дізнались лише в 2013 році суд не погоджується, оскільки такі обставини не знайшли підтвердження в судовому засіданні. Натомість, досліджені в судовому засіданні докази (розпорядження №69 від 30.03.2000 року, з якого вбачається, що заяву на приватизацію квартири подавав [PERSON], паспорт позивачки, в якому наявні відмітки про використання права на безоплатну приватизацію) дають суду підстави вважати, що позивачка не тільки була обізнаною про проведення приватизації, а й приймала активну участь у приватизації житла. А з приводу незаконності приватизації протягом 2000-2013 років вона нікуди не зверталась та не оскаржувала прийняте рішення. Правовідносини, що склалися між сторонами, врегульовані ст. 64-1 ЖК України та Положенням „Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян", затвердженого наказом МЖКГ України від 16.12.2009 року № 396. З аналізу зазначених вище доказів вбачається, що вказані норми не були порушені. Посилання позивачки на те, що в оскаржуваному розпорядженні містяться виправлення та що вона на час розгляду справи значиться в основних списках на отримання приватизаційних паперів суд не може прийняти до уваги, оскільки ці обставини не можуть бути підставою для визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та скасування розпорядження про приватизацію квартири. Крім того суд вважає, що позивачкою був пропущений строк звернення до суду. Так, згідно відмітки в паспорті позивачки 30.03.2000 року використано право на безоплатну приватизацію житла в обсязі 12,75 кв.м. при нормі 23,0 кв.м. загальної площі, тобто позивачка ще в 2000 році знала про приватизацію квартири. Однак з позовом до суду звернулась 18.11.2013 року, тобто пропустила строк звернення до суду, а згідно ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed