Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

05.11.2021 року позивач звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона є власником будинку за адресою: [ADDRESS] . Даний факт підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідач у справі - колишній чоловік онуки позивача [PERSON] , зареєстрований в даному будинку, але фактично не проживає за даною адресою декілька років. Шлюб між [PERSON] та відповідачем розірвано рішенням Локачинського районного суду від 12.08.2020 року. Домовленості з відповідачем про збереження чи користування житловою площею у будинку на період відсутності відповідача між ними не було. Зазначає, що відповідач не сплачує аліменти на утримання малолітнього сина, не є членом сім`ї власника будинку, не проживає з дитиною за вищевказаною адресою і не виконує жодних батьківських обов`язків. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням, щоб він добровільно виписався з належного їй будинку, але він не погодився. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, в будинку не проживає з січня 2019 року, участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг не приймає, шлюб із онукою позивача розірваний. Отже, обставини, що були підставою для встановлення сервітуту, припинились. Самостійного права на житло позивача із підстав найму чи оренди він не набув. Вона є власником житлового будинку, в якому відповідач зареєстрований, однак не проживає. Вважає, що як власник житла, вона вправі ставити питання про усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком. Просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком в [ADDRESS] . Та просить стягнути судові витрати по справі. 10 листопада 2021 року суддею Локачинського районного суду Волинської області постановлено ухвалу про прийняття до розгляду позовної заяви та відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі. Позивач в судове засідання не з`явилася, 06.12.2021 року подала до суду заяву в якій позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у відповідності до вимог ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Будь-яких клопотань, заяв до суду, відзиву на позов не подав. Згідно з ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача, а також за одночасного існування вищевказаних умов, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог повністю, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в [ADDRESS] (а.с.7,8). Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] від 30.12.2012 року та витягу з Державного реєстру речових прав, житловий будинок в [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] (а.с. 9). Згідно із довідкою Локачинської селищної ради Волинської області від 28.10.2021 року № 616 у будинку [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , зареєстровані п`ятеро осіб, зокрема і відповідач [PERSON] - колишній чоловік онуки [PERSON] , [INFO] , який не проживає за даною адресою з 10.01.2019 року (а.с. 22). Рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 12 серпня 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. За [PERSON] залишено її дошлюбне прізвище " [PERSON] " (а.с.19-20). Як вбачається з довідки №64 від 19.08.2021 року виданої Локачинським ВДВС у Володимир-Волинському районі Волинської області ЗМУМЮ (м.Львів), [PERSON] не сплачує аліментів на користь [PERSON] , на утримання сина [PERSON] , [INFO] (а.с.21). Разом з тим, із актів обстеження проживання та реєстрації місця проживання [PERSON] від 15.06.2021 року та 23.08.2021 року вбачається, що [PERSON] , 1979 року народження зареєстрований по [ADDRESS] , не проживає по місцю реєстрації з 10.01.2019 року по даний час, про що засвідчили сусіди [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 23,24). Статтею 379 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно із ч.1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст.405 ЦК України). При цьому суд наголошує на те, що відповідно до роз`яснень, що містяться у п.39 Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК), таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселився у спірний житловий будинок в якості члена сім`ї чоловіка онуки позивача, і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, а також може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач є власником спірного житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, так як у вказаному будинку не проживає з 10.01.2019 року, участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг не приймає, укладений між ним та онукою позивача шлюб, що був підставою набуття права користування належним [PERSON] житловим будинком, розірваний. Отже, обставини, що були підставою для встановлення сервітуту, припинились. Самостійного права на житло позивача із підстав, передбачених законом (найм, оренда), він не набув. Крім того, як встановлено з матеріалів справи фактично відповідач [PERSON] проживає за іншою адресою, а саме: по [ADDRESS] . Згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 10.03.2021 року у справі №\~686/26093/19\~-\~ц, провадження № 61-16974св20 при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів сторін. Враховуючи встановлені обставини про те, що відповідач протягом тривалого часу не проживає у спірному житловому будинку, має фактичне місце проживання за іншою адресою, доказів поважності причин його відсутності за місцем реєстрації не надано, то його право на користування чужим майном, що виникло у зв`язку з укладенням ним шлюбу із онукою власника житла, який розірваний за рішенням суду, підлягає припиненню на вимогу власника майна на підставі статті 406 ЦК України, а також із врахуванням балансу інтересів сторін. Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON] необхідно визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , тому позов [PERSON] підлягає до задоволення повністю. На підставі п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені нею судові витрати у справі в розмірі 908 грн судового збору.

Outcome: approved