Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

03 червня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на майно, а саме просив визнати дійсним договір купівлі продажу будинку, розташований за адресою: [ADDRESS] , який був зареєстрований ТОВАРНОЮ БІРЖЕЮ «Очаг», який був укладений між ним та [PERSON] від імені якого діяв за довіреністю [PERSON] . Мотивуючи свою заяву тим, що він купив вищевказаний будинок та набув права власності на нього на підставі договору купівлі - продажу, який був посвідчений ТОВАРНОЮ БІРЖЕЮ`ОЧАГ» 24.07.1998 року за № 3-026. Він має намір розпорядитися належним йому майном , однак, звернувшись до нотаріальної контори для здійснення угоди, йому було відмовлено, оскільки договір купівлі - продажу не був нотаріально посвідченим. А тому вимушений звернутися до суду із вказаним позовом для захисту своїх прав. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 липня 2020 року позовну заяву було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Позивач до судового засідання не з`явився, повідомлений належним чином про день, час та місце судового засідання, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. Відповідач до судового засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання судом повідомлявся відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи вказані факти, суд вважає за можливе відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 24 липня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] від імені якого діяв за довіреністю [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] , посвідчений ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЮ ТОВАРНОЮ БІРЖОЮ «ОЧАГ» за № 3-026. ( а.с. 7). Укладений договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] на квартиру з відміткою Криворізького бюро технічної інвентаризації про внесення зазначених змін про власників від 10.08.1998 року власником будинку [ADDRESS] зазначено [PERSON] (а.с.7 зворотній аркуш). За змістом інформаційної довідкивід 03 вересня 2020 року № 222512364 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна відомості про власників будинку [ADDRESS] - відсутні (а.с. 33). За правилами ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так у Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі-продажу був вчинений у липні 1998 року, тобто під час дії ЦК УРСР 1963 року, який на той час регулював купівлю-продаж майна. Статтею 657 Цивільного кодексу України визначено: договір купівлі-продажу єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. З 01.01.2004 року нотаріальному посвідченню підлягають не лише договори купівлі-продажу, міни, дарування жилого будинку (як було передбачено статтями 227, 242, 244 Цивільного кодексу УРСР) у разі, якщо хоча б однією з сторін є громадянин, а усі договори купівлі-продажу нерухомого майна незалежно від того хто є стороною такого договору. Відповідно до ч. 4 ст. 656 Цивільного кодексу України до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах, (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Договори, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, в зв`язку з чим необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються. Таким чином, договори щодо придбання на біржових торгах об`єктів нерухомого майна вимагають оформлення в письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню. Приписами ч. 2 ст. 220 ЦК України встановлено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно п. 35 Інструкції вiд 03.03.2004 № 20/5 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» Нотаріуси посвідчують правочини, нотаріальне посвідчення яких передбачено законом, зокрема: договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, пожертва, рента, довічне утримання (догляд), спадковий договір) нерухомого майна (статті 657, 715, 719, 729, 732, 745, 1304 ) Нотаріальне посвідчення договору може бути компенсоване рішенням суду. Це можливо за дотримання таких вимог: сторони домовились щодо усіх істотних умов договору; така домовленість підтверджена письмовим доказом; відбулося повне або часткове виконання договору; одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення. З матеріалів справи вбачається, що зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна - будинку від 24.07.1998 року сторонами були виконанні. У разі позитивного рішення суду наступне нотаріальне посвідчення договору не потребується, в такому випадку судове рішення має „компенсаторне" значення. За правилами ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Реєстрація права власності на будинок на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЮ ТОВАРНОЮ БІРЖЕЮ «ОЧАГ», а не нотаріусом, на той момент не суперечила чинному законодавству. Інструкція «Про порядок Державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних і фізичних осіб" передбачала підставу для державної реєстрації - договорів купівлі-продажу і міни, зареєстровані біржею. Відповідно до ст. 210 ЦК України в її редакції 2004 року, діючої на час розгляду судом вказаного спору, правочин підлягає державній реєстрації у випадках, передбачених законом, є вчиненим з моменту державної реєстрації. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, аналізуючи вищевказане, беручи до уваги надані суду докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: approved