Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

12.08.2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на її користь 1/2 суми сплачених нею житлово-комунальних послуг за період з квітня 2012 року по червень 2020 року (включно) за адресою: [ADDRESS] , в розмірі 27203,95 (двадцять сім тисяч двісті три грн. 95 коп.) гривень, з яких 17 172,5 грн. вартість послуг централізованого опалення та 10031,45 грн (десять тисяч тридцять одну грн. 45 коп.) грн., посилаючись на те, що відповідач є співвласником зазначеної квартири, однак не несе витрат щодо утримання майна. Ухвалою суду від 02.09.2020 року відкрите спрощене позовне провадження, відповідачеві встановлений строк на подання відзиву, справа призначена до розгляду у судових засіданнях з викликом сторін. 12.10.2020 року відповідачем наданий відзив, в якому він просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позов пред`явлено за межами строку позовної давності, яку він просить застосувати , крім того, він сплатив суму заборгованості відповідно до судового наказу від 8 листопада 2017 року в розмірі 1782,50 грн. У судове засідання позивач повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд у відповідності до вимог ст.223 ЦПК України провів судове засідання у відсутність осіб, які не з`явилися до судового засідання. Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, вважає їх законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідач просить у задоволенні позову відмовити, суду пояснив, що за домовленістю з позивачкою у квартирі не проживає, вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, з його пенсії і так була стягнута сума за наказом, що було для нього повною несподіванкою . Крім того, він давав гроші позивачці, але це було давно та в яких сумах він не пам`ятає. Вислухавши пояснення учасників провадження, розглянувши матеріали провадження, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, \~ позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 березня 1986 року до 14 серпня 2003 року. \~ \~ \~ \~У 1989 році сторони отримали трикімнатну кооперативну квартиру на родину, яка на той час складалася з трьох осіб : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (доньку сторін). Перебуваючи у шлюбі, за вказану квартиру сторони виплатили пай у розмірі 12 321 крб. , який був остаточно сплачений у 1992 році. Членом житлово-будівельного кооперативу була позивач [PERSON] , яка 25 червня 2001 року отримала свідоцтво про право власності на квартиру, яке у встановленому законом порядку було зареєстроване в Орендному підприємстві «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», що відповідало діючому на той час законодавству щодо здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно. \~ \~ \~ \~ Згідно ст. 15 Закону України «Про власність» (діючого на час виникнення та існування правовідносин, який підлягає застосуванню до вказаних правовідносин), член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. \~ \~ \~ \~Згідно ч.1 ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю (діючого на час виникнення та існування правовідносин, який підлягає застосуванню до вказаних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. \~ \~ \~ \~У Постанові Пленуму Верховного Суду України N 9 від 18.09.87 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи». Відповідно до п.6 вказаної Постанови №9, при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону "Про власність", п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім`ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України, враховуючи таке: а) пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 6-1 Зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду №9 від 18.09.1087р., відповідно до п.1 ст.17 Закону "Про власність" ( 697-12 ) при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. \~ \~ \~ \~Таким чином, квартира після виплати паю набула статусу спільної сумісної власності подружжя. \~ \~ \~ \~01 квітня 2012 року [PERSON] змінив місце свого проживання та переїхав жити на нове місце проживання [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Оскільки з 01.04.2012 року відповідач не проживав у зазначеній квартирі, позивач просить стягнути з нього Ѕ частку сплачених нею послуг за централізоване опалення та послуг з утриманням будинку та прибудинкової території, виходячи з принципу рівності часток подружжя. Згідно ч. 5 ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує. Згідно ч. 1 ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Враховуючи положення ст. 541 ЦК України, зобов`язання з оплати комунальних послуг мають солідарний характер. Таким чином, особи, які мають право власності на квартиру, залежно від частки, несуть солідарні зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг. Статтею 544 ЦК України встановлено, що боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. \~\~ \~ \~ \~ \~Пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», також передбачений обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. \~ \~ \~ \~ Відповідно\~до ст.\~9.Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку та комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Статтею 179 ЖК України визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою КМУ № 45 від 24.01.2006 року, власник квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги. Згідно п.2 ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку та прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. У відповідності до п.17 Правил користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкової територією, затвердженими Постановою КМУ №572 від 8.10.1992 р., власники квартир зобов`язані щомісячно вносити плату за обслуговування та ремонт будинку. Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно з статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Враховуючи, що позивач звернувся до суду 12.08.2020 року висунув вимоги щодо стягнення боргу за період з квітня 2012 року по червень 2020 року, відповідачем зроблено заяву про застосування строку позовної давності, підстав для стягнення боргу за період з квітня 2012 року по червень 2017 року, суд не вбачає. Крім того, судовим наказом Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 8 листопада 2017 року (ЄУН 337/4313/17; 2-н/337/793/207) в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] стягнуто на користь ОССБ «Дніпроспецсталь-21» заборгованість з оплати витрат по утриманню будинку та прибудинкової території та комунальним послугам у період з 01.01.2013 року по 30.09.2017 року в сумі 1782 грн. Зазначена сума в примусовому порядку стягнута з відповідача [PERSON] , а тому суд вважає, що підстави стягнення зазначених витрат з [PERSON] на користь позивача за період до 30.09.2017 року. Доводи відповідача щодо зарахування усіє сплаченої суми в розмірі 1782 року суд відкидає, оскільки останній має право звернутися до суду з позовом до позивачки щодо стягнення сплачених ним сум в регресному порядку. Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що судовому захисту підлягають висунуті позивачем вимоги щодо стягнення сум за період з 1.10.2017 року по червень 2020 року. За зазначений період [PERSON] за утримання будинку та прибудинкової території було сплачено 8468,42 грн та 17497,16 грн- вартість послуг з централізованого опалення , а всього 25965,58 грн. За зазначений період відповідачем жодних оплат за надані послуги щодо утримання майна не здійснено, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1/2 частка сплачених не витрат, що становить 12989, 79 грн. Крім того, з відповідача підлягає стягнення судових витрат, понесених позивачем у вигляді судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог -47,72%, що становить 401, 23 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial