Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-23 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що позивач є власником квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Окрім позивача в даній квартирі зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] , які на протягом останніх трьох років фактично не проживають в такій. Зазначає, що даний факт перешкоджає [PERSON] реалізувати свої права що до належної йому квартири, тому просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та просить суд тягнути з останніх сплачений позивачем судовий збір. Сторони в судове засідання не з`явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити (а.с. 24). Відповідачі, належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, в таке не з`явилися (а.с. 26-27, 30-31). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити зважаючи на наступне. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч. 1 ст. 29 ЦК України). Стаття 47 Конституції України визначає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №259170015 від 31.05.2021 року, власником квартири за адресою [ADDRESS] є [PERSON] . Підставою державної реєстрації є договір купівлі-продажу №1335 від 22.06.2018 року, укладений між позивачем та [PERSON] (а.с. 5-6). Відповідно до домової книги для прописки громадян в будинку [ADDRESS] , в такій прописані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 8-9). Як убачається з акту від 02.06.2021 року вищевказані особи, більше трьох років не проживають за адресою [ADDRESS] (а.с. 10). Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За статтею 386 ч.2 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За правилами ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом згаданої норми закону, відповідач правових підстав для реєстрації у даному помешканні, не має, а тому останнього необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно ст. 7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі …судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Окрім того, суд керується нормами міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин, п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. З набуттям позивачем по даній справі права власності на житло, останній має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в такому інших осіб, а так як наявна реєстрація відповідача фактично перешкоджає позивачу в реалізації його прав як власника вищевказаного жилого приміщення і враховуючи, що відповідач фактично не проживає у даному помешканні, позов є обгрунтованим. Відповідно до ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки солідарне стягнення судових витрат Цивільно-процесуальним Законом не передбачено, такі покладаються на відповідачів порівну. На підставі наведеного,

Outcome: approved