Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

11 лютого 2016 року позивач звернулась до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. (а.с. 1-2). Позивач у позовній заяві та представник позивача у судовому засіданні, в обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 02.02.2016 року КП «Жилсервіс-5» ДМР було видано наказ № 33 «Про звільнення за систематичне невиконання обовязків без поважних причин [PERSON]А.», яким звільнено [PERSON] з посади паспортиста 03.02.2016 року, згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України. Зазначений наказ було прийнято на підставі доповідної записки від 17.12.216 року про відмову дати письмове пояснення та рішення профспілкового комітету про надання згоди на звільнення. Крім того, 03.03.2016 року позивачеві було видано примірник оскаржуваного наказу на руки, проте, інші документи підставі яких було видано оскаржуваний наказ, а також довідки про заборгованість та середню зарплату відповідач відмовився надати позивачеві. Позивач вважає оскаржуваний наказ незаконним, оскільки до дати видання оскаржуваного наказу до позивача заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не застосовувались, відповідач не здійснив вимог закону та не встановив факт або причин не виконання позивачем трудових обовязків, внаслідок чого видав незаконний оскаржуваний наказ. Також в обґрунтування заявлених вимог, позивач посилалась на те, що позивач не запрошувалась на засідання профспілкового комітету, більш того, будь-яких засідань профспілкового комітету підприємства після 16.01.2016 року відбуватись не могло, оскільки голову профспілкового комітету на підставі ухвали суду було затримано. Окрім того, відповідачем було порушено передбачений ст. 148 КЗпП України строк для застосування дисциплінарного стягнення за прогул 17.12.2015 року та не дотримано гарантій, встановлених ст. 252 КЗпП України, у звязку з вищевикладеним позивач звернулась до суду та просила суд визнати незаконним вищезазначений наказ, поновити позивача на раніше займаній посаді паспортиста КП «Жилсервіс-5» ДМР, стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення по дату поновлення на роботі, а також судові витрати покласти на відповідача. (а.с. 1-2) Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. (а.с. 138) Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини не явки суд не повідомив, за таких обставин суд вважає можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. (а.с. 102, 104-105) Дослідивши матеріали даної цивільної справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Встановлено, що згідно наказу № 6-к від 01.08.2012 року позивача було прийнято на посаду паспортиста КП «Жилсервіс-5» ДМР, а 02.02.2016 року згідно наказу № 33 «Про звільнення за систематичне невиконання обовязків без поважних причин [PERSON]А.» було звільнено з 03.02.2016 року з посади паспортиста КП «Жилсервіс-5» ДМР, у звязку з систематичним невиконанням обовязків без поважних причин, відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України та зобовязано бухгалтерію КП «Жилсервіс-5» ДМР провести остаточний розрахунок зі [PERSON], враховуючи, що останні робочим днем є 03.02.2016 рік, компенсацію за невикористану відпустку виплатити по день звільнення. Вищезазначений наказ про звільнення позивача був прийнятий на підставі доповідної записки від 17.12.2015 року, акту про відмову дати письмове пояснення та рішення профкому про надання згоди на звільнення, що підтверджується копією наказу № 6-к від 01.08.2012 року, копією наказу № 33 від 02.02.2016 року, копією посадової інструкції для паспортистів КП «Жилсервіс- 5» ДМР та копією протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації № 1 від 14.01.2016 року, наявними в матеріалах справи. (а.с. 3, 74-75, 76, 78) Судом встановлено, що 30.11.2015 року зборами первинної профспілкової організації КП «Жилсервіс-5» ДМР було обрано головою профспілкового комітету [PERSON], що підтверджується копією протоколу зборів від 30.11.2015 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 4) Також судом було встановлено, що відповідно до розрахунку середньомісячної заробітної плати позивача вирахуваної згідно Порядку №\~100 за грудень 2015 року (23 дні) склала 2 430 грн. 83 коп. та за січень 2016 року (19 днів) склала 3 401 грн. 10 коп., середньоденна заробітна плата позивача складає 138 грн. 85 коп., що підтверджується копією довідки про середню заробітну плату (дохід) від 19.02.2016 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 19) Встановлено, що середньоденна (середньогодинна) заробітна плата (дохід) позивача, внаслідок ділення її заробітної плати, що враховується для розрахунку середньої заробітної плати, гривень, на кількість календарних днів у розрахунковому періоді становить 138 грн. 85 коп., викладені обставини підтверджуються копією довідки про середню заробітну плату (дохід) від 19.02.2016 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 19) Правовідносини які склалися між сторонами врегульовані нормами Цивільного Кодексу України, КЗпП України, Законом України «Про оплату праці». Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Так, за змістом ст.ст.43, 124 Конституції України, ст.5-1 КЗпП України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 147 КЗпП України передбачено, що порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки одно з таких заходів стягнення, як догана або звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Згідно ст. 149 КЗпП України визначений порядок дисциплінарних стягнень яким встановлено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Частиною 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за\~пунктом 5\~цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органи належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організацій повинні виплатите працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до змісту ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст. 3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 ЦК України захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, арбітражем або третейським судом шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов'язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідносини; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище положень законодавства, суд приходить до висновку про не відповідність вимогам законодавства винесеного відповідачем наказу № 33 «Про звільнення за систематичне невиконання обовязків без поважних причин [PERSON]А.», оскільки звільнення позивача з роботи було проведено з порушенням вимог трудового законодавства України, у звязку з відсутністю витребуваних доказів у відповідача щодо надання суду доповідної про невиконання [PERSON] службових обовязків від 17 грудня 2015 року, на підставі якої був виданий наказ КП «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради від 02 лютого 2016 року №33, акту про відмову [PERSON] дати письмове пояснення, на який робиться посилання в наказі КП «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради від 02 лютого 2016 року №33, наказу КП «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради про застосування до [PERSON] дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліні 14 січня 2016 року, доказів запрошення [PERSON]на засідання профспілкового комітету КП «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради, на яких розглядались питання, що стосувались [PERSON] відповідно до позивача було звільнено з 03.02.2016 року з посади паспортиста КП «Жилсервіс-5» ДМР, у звязку з систематичним невиконанням обовязків без поважних причин, відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України, тому суд вважає підстави для винесення наказу № 33 «Про звільнення за систематичне невиконання обовязків без поважних причин [PERSON]А.» від 02.02.2016 року незаконними, та такими, що порушують права позивача. Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову шляхом визнання незаконним та скасування наказу № 33 від 02.02.2016 року Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради «Про звільнення за систематичне невиконання обовязків без поважних причин [PERSON]А.», враховуючи вимоги ст. 235 КЗпП України суд вважає за необхідне поновити позивача з 04 лютого 2016 року на посаді паспортиста Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради. Вирішуючи вимоги позивача щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, приймаючи до уваги результат розгляду справи, враховуючи вимоги закріплені в ст. 235 КЗпП України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача втрачений заробіток з розрахунку середньоденного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04 лютого 2016 року по 26 квітня 2016 року у розмірі 8 053 грн. 30 коп. (заробітна плата за грудень 2015 року (23 робочих днів) 2 430 грн. 83 коп. + заробітна плата за січень 2016 року (19 робочих днів) 3 401 грн. 10 коп. = 5 831 грн. 93 коп. / 42 дня = 138 грн. 85 коп. (середньоденна заробітна плата) * 58 (кількість робочих днів затримки розрахунку) = 8 053 грн. 30 коп. При цьому суд,

Outcome: approved