Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами до [PERSON], третя особа - Київська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки і піклування про позбавлення батьківських прав, обґрунтовуючи їх тим, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 13.02.2004 року по 05.05.2008 року. Від вказаного шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON]. Після розірвання шлюбу син залишився проживати біля неї. З часу розірвання шлюбу з 2008 року відповідач неналежно відносився до своїх батьківських обов»язків по вихованню сина, не проявляв необхідної батьківської турботи, не піклувався про його здоров»я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не приймав участі в утриманні дитини. Вказала, що з 2012 року після зміни її з сином місця проживання, син став повністю обділений батьківською увагою і турботою. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов»язків по вихованню дитини, не виявляє інтересу до життя сина та вони взагалі не спілкуються і не бачаться. Крім того, відповідач не сплачує аліменти на утримання сина. Син [PERSON] фактично не знає свого батька, не відчуває природної прихильності до нього, не відчуває потреби в спілкуванні з ним, не сумує за ним. Враховуючи вищевикладене позивачка змушена була звернутися до суду з питанням позбавлення відповідача батьківських прав. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, посилаючись на обставини викладенні в позовній заяві. Вказала, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі у разі неявки відповідача. Судове засідання 07.02.2018 року просить провести без її участі про що надала відповідну заяву. Відповідач в судове засідання не з"явився по невідомій суду причині про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, від нього до суду не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, та не надійшло інформації про причини неявки, тому його неявка в судове засідання визнана судом без поважних причин. Представник третьої особи - Київської районної адміністрації Одеської міської ради як орган опіки і піклування, в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлено належним чином, від представника Київської районної адміністрації, як органу опіки та піклування до суду надійшла заява в якій просить розглянути справу за їх відсутності, також надали до суду висновок від 02.01.2018 року № 2405/01-11, де не заперечують проти задоволення позовних вимог та вважають доцільним позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] у відношенні малолітньої дитини [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи думку позивача, суд ухвалює заочне рішення у справі. Суд, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню виходячи із наступних підстав. Судом встановлено та підтверджено документально факт перебування позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] у зареєстрованому шлюбі у період з 13.02.2004 року по 05.05.2008 рік. Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] виданого 26.04.2004 року, [PERSON], народився [INFO] в м. Кіровоград Кіровоградської області і його батьками являються відповідач [PERSON] та позивачка [PERSON] (а.с. 9). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER], виданого 24.11.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції, шлюб між сторонами розірвано, про що 26.01.2010 року складено відповідний актовий запис № 37 (а.с. 7). З розрахунку заборгованості по аліментах за період з 24.12.2014 року по 01.11.2017 року, виданого Бобринецьким РВДВС ГУЮ у Кіровоградській області встановлено, що заборгованість по аліментах боржника - відповідача [PERSON] станом на 01.11.2017 року становить 50166,42 грн. (а.с. 94). З характеристики Одеської загальноосвітньої школи № 27 І-ІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області від 10.08.2017 року, встановлено, що [PERSON], у вищевказаній школі навчається з 2016 року та батько хлопчика, відповідач [PERSON], за час навчання жодного разу не з»явився до школи та не спілкувався з класним керівником (а.с. 14). Згідно висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 02.01.2018 року № 2405/01-11 «Про доцільність позбавлення батьківських прав гр. [PERSON], [INFO], у відношенні малолітнього [PERSON], [INFO]», встановлено, що Київська районна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає доцільним позбавлення батьківських прав гр. [PERSON], [INFO], у відношенні малолітньої дитини [PERSON], [INFO] (а.с. 90-93). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що являється тіткою позивачки [PERSON] та їй відомо, що відповідач [PERSON] доводиться батьком [PERSON]. Вказала, що хлопчику 13-ть років та що з 4-х років відповідач не спілкується зі своїм сином, самоусунувся від виховання дитини, не відвідує його та матеріально не утримує. Також зазначила, що ніяких перешкод відповідачу, щодо спілкування з дитиною не чинять, а навпаки намагалися повідомляти відповідача про те де він міг би зустрітися з дитиною. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що доводиться батьком позивачки [PERSON] та йому відомо, що відповідач [PERSON] доводиться батьком [PERSON]. Вказав, що з 2008 року батько не спілкується з сином, не цікавиться його вихованням, здоров»ям та розвитком, та йому відомо, що відповідач з 2006 року лише два рази відвідував сина, зустрічі були короткими приблизно по 15 хвилин. Також вказав, що помітив, що дитина також не цікавиться батьком. Частина 8 статті 7 СК України передбачає, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Як зазначено в Декларації ООН прав дитини (1959р.), «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості». Відповідно до ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Згідно ч.2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. У відповідності до ч.2 ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності з ч.2.ст.157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні. За змістом роз'яснень, викладених у п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усунення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Згідно статтей 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991р. № 780-ХІІ, батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов'язок матері і батька це обов'язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Приписами вказаної Конвенції, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції «Про здійснення дітей», ратифікованої Україною 03.08.2006 р., Конвенції «Про юрисдикцію, право, яке признається, виконується та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та міру захисту дітей», ратифікованої Україною 14.09.2006 р., гарантовано та забезпечено право дитини з боку усіх державних та приватних структур, а також з боку батьків на належне батьківське виховання та піклування, забезпечення дитини сімейним затишком, розвиток індивідуальності та захисту всіх прав дитини навіть від самих батьків, що не суперечить вимогам ст. 150 СК України. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини, тобто якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Суд вважає доведеним, що не спростовано і самим відповідачем [PERSON], що останній протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно сина [PERSON], не піклується про нього, не забезпечує його матеріально. Таким чином, беручи до уваги усе вище викладене, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача також підлягають стягненню понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати в загальній сумі 640,00 грн.

Outcome: approved