Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування житлового будинку частково недійсним та про визнання права власності на частку житлового будинку у порядку спадщини, мотивуючи тим, що 30 березня 1974 року було зареєстровано шлюб між батьками позивачів: [PERSON] (дошлюбне прізвище Пузирьова) [PERSON] та [PERSON], що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб. Після укладення шлюбу їх батьки були зареєстровані та постійно проживали у житловому будинку 32, по вулиці Калініна, смт. Якимівка, Якимівського району, Запорізької області, який було придбано батьками нашої матері у 1973 році для неї (документи на цей будинок втрачено). Даний житловий будинок на той час складався з двох жилих кімнат, площею 7,8 кв.м та 8,7 кв. та деревяного коридору. На теперішній час вони у поверховому плані спірного житлового будинку зазначені як кімнати: 1-3, пл. 7,8 кв. м. та 1-4, пл. 8,7 кв, м. Вищевказаний житловий будинок не було зареєстровано у Якимівському БТІ, оскільки до введення в дію Інструкції про порядок проведення реєстрації житлового фонду з типовими формами облікової інформації в сільській місцевості, затвердженої наказом ЦСУ СРСР від 35.07.1985 року за № 380 у сільській місцевості тип двору (робочий чи колгоспний) визначався записами по господарській книжці районних та сільських рад. Надати виписку з господарської книжки про те за ким було зареєстровано вищевказаний житловий будинок до 1974 року позивачі не мають можливості у зв'язку з тим, що дані відомості знаходяться в архіві Якимівської райдержадміністрації. Згідно п. 2.3 Інструкції про порядок проведення реєстрації житлового фонду з типовими формами облікової інформації в сільській місцевості, в сільській місцевості підставою для реєстрації права власності у порядку даної інструкції є подвірні списки, виписки з них, довідки виконавчих комітетів районних або сільських рад, а також інші документи, які підтверджують право власності на будівлю у відповідності до п.п. 2.1.2.2 даної інструкції. У період шлюбу та на сумісні кошти, батьки позивачів [PERSON] та [PERSON] проживаючи у зазначеному будинку, у період часу з 1974 року по 1984 рік до існуючого житлового будинку прибудували ще дві кімнати, які у поверховому плані позначені як кімната 1-6, площею 12,7 кв.м. та кімната 1-5, площею 23,0 кв.м., що збільшило площу існуючого житлового будинку на 35,7 в.м. (цоколь, фундамент, стіни з ракушняка, облицьовані силікатною цеглою, дах з дерева та шиферу, перша та друга мазка з глини, підлоги з дереву, стіни обклеїли шпалерою) У період часу з 1984 року по 1987 рік до даного житлового будинку було прибудовано кухню під літерою 1-2, площею 11,2 кв.м. та коридор 1-1, площею 9,4 кв.м. (цоколь, фундамент, стіні з ракушняка, облицьовані силікатною цеглою, дах з дерева та шиферу, перша та друга мазка з глини, підлоги з дереву, стіни обклеїли шпалерою). 20.05.1988 року на підставі протоколу № 3 за батьком, [PERSON] була закріплена земельна ділянка, площею 0,10 га, для обслуговування вищевказаного житлового будинку, що підтверджується довідкою виданою Якимівським селищним головою, на підставі запису у земельно-шнуровій книзі за № 135 від 17.04.2015року. 23.06.1999 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про її смерть за актовим записом № 186 від 23.06.1999 року, виданим Якимівським райвідділом реєстрації актів громадянського стану, Запорізької області. На день її смерті правовстановлюючі документи на спірний житловий будинок не було оформлено, оскільки даний житловий будинок не було здано в експлуатацію. У відповідності до вимог ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР (в ред. 1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен з подружжя має рівні права володіння і розпорядження цим майном. Згідно вимог законодавства, діючого на той час, до прийняття жилого будинку в експлуатацію і його реєстрації у виконкомі місцевої ради народних депутатів можливо було провести його поділ за позовом одного з подружжя, членів сім'ї забудовника, які спільно споруджували будинок, а також спадкоємців, за умови, коли з врахуванням ступеня готовності будинку було можливо визначити окремі, що підлягають виділу, частини з наступною технічною можливістю завершення будівництва цими особами. Дані правовідносини регламентуються нормами Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР (в ред. 1969 року), оскільки у відповідності до вимог н. 5 Прикінцевих положень СК України від 11.01.2003 року регулює відносини, які виникли, починаючи з дня набрання ним чинності, тобто з 11.01.2003 року. Вищевказані обставини свідчать про те, що на час смерті їх матері спірний житловий будинок був 100 відсотково готовий до здачі в експлуатацію, та після смерті матері до смерті їх батька, нічого у спірному житловому будинку не змінилося. Тому позивачі вважають, що вищевказаний житловий будинок є спільною сумісною власністю їх батьків, та їх долі в ньому є рівними, тобто кожному з них належить по 1/2 частині даного будинку. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на ? частину житлового будинку 32, по вулиці Калініна, смт. Якимівка, який належав померлої та її чоловіку [PERSON] на підставі спільної сумісної власності подружжя. Законними спадкоємцями першої черги за законом після смерті їх матері були: її чоловік, [PERSON] та позивачі по справі, її рідні діти. [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON]. Після смерті матері позивачів, всі вони у відповідності до вимог ч. 1 п.1 ст. 549 ЦК України, в ред. 1963 року), прийняли спадщину шляхом фактичного управління спадковим майном оскільки всі спадкоємці постійно проживали та були зареєстровані у спірному будинку, як на день смерті матері та після її смерті. Від спадщини позивачі не відмовлялись. Дані обставини підтверджуються довідками з місця проживання та рішенням Якимівського районного суду від 24.11.2014 року відносно позивача, [PERSON], рішенням Якимівського районного суду від 24.11.2014 року відносно позивача, [PERSON]. рішенням Якимівського районного суду від 24.11.2014 року відносно позивача, [PERSON], які знаходяться в матеріалах справи. Більш того, на час смерті матері, тобто станом на 23.06.1999 року, позивачі, [PERSON] та [PERSON] були неповнолітніми (14 та 17 років), а їх батько одержував на них пенсію у разі втрати годувальника до 31.07.2003 року за вищевказаним місцем проживання, що підтверджується довідкою про отримання допомоги за № 813 від 27.10.2014 року, яка є в матеріалах справи. У відповідності до вимог ст. 561 ЦК України (в ред. 1963 року) строк для оформлення спадщини не встановлено, тобто вона може бути оформлена будь який час. Після спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. До даних правовідносин треба застосовувати норми права ЦК України (в редакції 1963 року), оскільки у відповідності до ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 2004 року застосовується до цивільних правовідносин, які виникли після набрання чинності цим кодексом, тобто після 2004 року. Таким чином, після смерті матері, долі позивачів та їхнього батька, [PERSON]С у спадковому майні померлої, [PERSON] складають по 1/8 частині вищевказаного житлового будинку (1/2 :4=1/8), а доля батька у даному будинку складає (1/2+1/8=5/8) 02.11.2014 року помер їх батько, [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про його смерть за актовим записом 207 від 06.11.2014 року, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Якимівського районного управління юстиції Запорізької області. Після його смерті відкрилась спадщина на 5/8 частини вищевказаного житлового будинку 32, по вулиці Калініна, смт. Якимівка, Якимівського району Запорізької області. Законними спадкоємцями першої черги за законом на дану спадщину є: позивачі по справі, [PERSON], [PERSON], [PERSON], та мачуха, відповідачка по справі, [PERSON]. Після смерті батька, позивачі по справі, 10.11.2014 року прийняли спадщину шляхом звернення з письмовою заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Якимівського нотаріального округу Запорізької області, що підтверджується копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі. Однак, 14.11.2014 року з одержаної з Якимівського районного суду копії позовної заяви від відповідачки по справі, [PERSON], про визнання їх такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, їм стало відомо, що їх батько 25.10.2002 року одержав на житловий будинок 32, по вулиці Калініна, смт. Якимівка свідоцтво про право приватної власності, на підставі рішення виконавчого комітету Якимівської селищної ради за № 114 від 25.10.2002 року «Про ввід в експлуатацію житлового будинку по вулиці Калініна 32, смт. Якимівка», а 27.02.2008 року спірний житловий будинок подарував відповідачці по справі, [PERSON]. Позивачі вважають, що договір дарування житлового будинку 32, по вулиці Калініна, смт. Якимівка є недійсним в частині відчуження їхньої частки, тобто 3/8 частки вищевказаною житлового будинку, яка належить позивачам у порядку спадкування після смерті їх матері. Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечить актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зі змісту ст. ст. 203-204 ЦК України випливає, що підстави і наслідки недійсності можуть бути передбачені виключно законами про те, що положення зазначених статей необхідно застосувати з урахуванням ст. 4 ЦК України. Виходячи з тлумачення норм ст. 4 та 203 ЦК України зміст правочичу має відповідати: Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного Кодексу України. Відповідно, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням і іншим, крім цивільного, галузевим законодавчим актам, причому не тільки законам, а й іншим нормативно-правовим актам, прийнятих на основі Конституції України. Тому у відповідності до вищевказаних вимог законодавства України позивачі вважають, що договір дарування спірного житлового будинку, укладений між [PERSON] та їхнім батьком, [PERSON] від 28.02.2008 року є частково недійсним, тобто недійсним в частині належної їм 3/8 частки у спірному житловому будинку, яку вони успадкували після смерті матері, що суттєво порушує їх законні права та інтереси. Більш того, при укладенні договору дарування нотаріус роз'яснив їхньому батькові юридичні наслідки, здійсненої їм угоди, але він не зазначив нотаріусу про права третіх осіб на спірний житловий будинок. Також вважають, що позивачами по справі, не пропущено строк позовної давності на оскарження договору дарування житлового будинку від 28.02.2008 року, оскільки у відповідності до вимог ч.І ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась про порушення свого права, тобто у даному випадку з 14.11.2014 року, з часу коли позивачі довідались про даний договір дарування, після одержання копії позовної заяви з Якимівського районного суду про визнання на такими, що втратили право користування житловим приміщення. Право на одержання позивачами спадщини після смерті їх матері підтверджується копіями свідоцтва про їх народження, та копією свідоцтва про смерть батьків. Однак, приватний нотаріус Якимівського нотаріального округу Запорізької області, [PERSON] відмовив у видачі свідоцтва про право власності на спадщину, після смерті їх матері, у зв'язку з тим, що у них відсутні правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку на ім"я померлої матері, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 13.05.2015 року, виданою приватним нотаріусом Якимівського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] та позивачі позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] заперечувала проти позову, мотивуючи тим, що згідно рішення виконавчого комітету Якимівської селищної ради № 114 від 25.10.2002р. «Про ввід в експлуатацію житлового будинку по вул. Калініна, 32 та оформлення його по факту», виконком, розглянувши акт про самовільне будівництво та про ввід в експлуатацію житлового будинку по вул. Калініна, відмітив, що гр. [PERSON], самовільно побудував будинок 10,28 х 6,98 та сіни 4,00 х 6,98 кв. м. та, враховуючи те, що дозвіл на будівництво було видано у 1948 році, виконком Якимівської селищної ради вирішив: 1. Оформити по факту житловий будинок по вул. Калініна, 32 житловою площею 44,4 кв. м. та сіни на ім'я [PERSON]. 2. КП «Якимівське БТІ» видати свідоцтво про право власності на будинок по вул. Калініна, 32 на ім'я [PERSON] Самовільно споруджені будинки чи прибудови не можуть бути об'єктом права приватної власності. Згідно п. п. 8.1., 8.3. Тимчасове положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Мінюсту України № 7/5 від 07.02.2002р. (яке діяло на час оформлення [PERSON] права власності на самовільно збудований житловий будинок), оформлення права власності на нерухоме майно проводиться органами місцевого самоврядування з видачею свідоцтва про право власності. Підготовку документів для видачі свідоцтва про право власності за дорученням органів місцевого самоврядування та інших органів відповідно до законодавства можуть проводити БТІ. Таким чином, оскільки житловий будинок № 32 по вул. Калініна в смт. Якимівка, був самовільно збудований подружжям [PERSON], то на момент смерті матері позивачів [PERSON] (23.06.1999р.) у подружжя не виникло прав та обов'язків власників (співвласників) щодо цього будинку. Тому після смерті [PERSON] не могла відкритися спадщина на 1А спірного будинку (оскільки вона не володіла правами власника щодо нього), а отже жодна особа не могла успадкувати після неї цю частину будинку, навіть, за фактом постійного проживання разом із нею на день смерті. Право приватної власності на житловий будинок № 32 по вул. Калініна в смт. Якимівка у батька позивачів, [PERSON], виникло 25.10.2002р. після оформлення Якимівською селищною радою за ним по факту права власності на спірний будинок та підтверджувалося свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок. Таким чином, [PERSON] на момент укладання договору дарування житлового будинку від 07.02.2008р., посвідченого приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], був одноосібним та єдиним його власником. Ст. 156 ЖК України та ст. 391 ЦК України передбачено, що при переході права власності на будинок припиняється право користування ним у осіб, що були прописані попереднім власником. А новий власник має повне право вимагати у суду зняття їх з реєстрації. Таким чином, реєстрація існує для «привязки» людини до конкретної адреси, з тією метою, щоб особа користувалася послугами органів місцевої влади та місцевого самоврядування у конкретній територіально-адміністративній одиниці, щоб було відомо її місцезнаходження у випадку необхідності. Реєстрація не дає права власності на житло, вона лише дає право в ньому мешкати. Володіти, користуватися та розпоряджатися житлом можливо винятково на підставі права власності. Із викладеного вище випливає, що [PERSON] мав право розпорядитися належним йому на праві приватної власності житловим будинком № 32 по вул. Калініна в смт. Якимівка та укласти будь-який правочин відносно свого майна, тим більше, - подарувати його власній дружині, [PERSON]. І той факт, що в будинку були зареєстровані його діти та онук, [PERSON]. [INFO], не могло жодним чином завадити йому це зробити. Що він і зробив на законних підставах. Крім того, договір дарування житлового будинку № 32 по вул. Калініна в смт. Якимівка був укладений 07.02.2008р.. позивачі ж звернулися до Якимівського районного суду Запорізької області із позовною заявою про визнання зазначеного договору недійсним лише 12.12.2014р., тобто тоді, коли строк позовної давнини для звернення з такою позовною заявою до суду вже минув. Не дивлячись на те, що клопотання про поновлення зазначеного строку позивачами заявлено, але доказів на підтвердження поважності причин його пропуску від них не надійшло. Розглянув матеріали справи, заслухав думку сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що 30 березня 1974 року було зареєстровано шлюб між батьками позивачів: [PERSON] (дошлюбне прізвище Пузирьова) [PERSON] та [PERSON], що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб. Після укладення шлюбу їх батьки були зареєстровані та постійно проживали у житловому будинку 32, по вулиці Калініна, смт. Якимівка, Якимівського району, Запорізької області, який було придбано батьками нашої матері у 1973 році для неї (документи на цей будинок втрачено). Даний житловий будинок на той час складався з двох жилих кімнат, площею 7,8 кв.м та 8,7 кв. та деревяного коридору. На теперішній час вони у поверховому плані спірного житлового будинку зазначені як кімнати: 1-3, пл. 7,8 кв. м. та 1-4, пл. 8,7 кв, м. Вищевказаний житловий будинок не було зареєстровано у Якимівському БТІ, оскільки до введення в дію Інструкції про порядок проведення реєстрації житлового фонду з типовими формами облікової інформації в сільській місцевості, затвердженої наказом ЦСУ СРСР від 35.07.1985 року за № 380 у сільській місцевості тип двору (робочий чи колгоспний) визначався записами по господарській книжці районних та сільських рад. Надати виписку з господарської книжки про те за ким було зареєстровано вищевказаний житловий будинок до 1974 року позивачі не мають можливості у зв'язку з тим, що дані відомості знаходяться в архіві Якимівської райдержадміністрації. Згідно п. 2.3 Інструкції про порядок проведення реєстрації житлового фонду з типовими формами облікової інформації в сільській місцевості, в сільській місцевості підставою для реєстрації права власності у порядку даної інструкції є подвірні списки, виписки з них, довідки виконавчих комітетів районних або сільських рад, а також інші документи, які підтверджують право власності на будівлю у відповідності до п.п. 2.1.2.2 даної інструкції. У період шлюбу та на сумісні кошти, батьки позивачів [PERSON] та [PERSON] проживаючи у зазначеному будинку, у період часу з 1974 року по 1984 рік до існуючого житлового будинку прибудували ще дві кімнати, які у поверховому плані позначені як кімната 1-6, площею 12,7 кв.м. та кімната 1-5, площею 23,0 кв.м., що збільшило площу існуючого житлового будинку на 35,7 в.м. (цоколь, фундамент, стіни з ракушняка, облицьовані силікатною цеглою, дах з дерева та шиферу, перша та друга мазка з глини, підлоги з дереву, стіни обклеїли шпалерою) 20.05.1988 року на підставі протоколу № 3 за батьком, [PERSON] була закріплена земельна ділянка, площею 0,10 га, для обслуговування вищевказаного житлового будинку, що підтверджується довідкою виданою Якимівським селищним головою, на підставі запису у земельно-шнуровій книзі за № 135 від 17.04.2015року. 23.06.1999 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про її смерть за актовим записом № 186 від 23.06.1999 року, виданим Якимівським райвідділом реєстрації актів громадянського стану, Запорізької області. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на ? частину житлового будинку 32, по вулиці Калініна, смт. Якимівка, який належав померлої та її чоловіку [PERSON] на підставі спільної сумісної власності подружжя. Законними спадкоємцями першої черги за законом після смерті їх матері були: її чоловік, [PERSON] та позивачі по справі, її рідні діти. [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON]. Після смерті матері позивачів, всі вони у відповідності до вимог ч. 1 п.1 ст. 549 ЦК України, в ред. 1963 року), прийняли спадщину шляхом фактичного управління спадковим майном оскільки всі спадкоємці постійно проживали та були зареєстровані у спірному будинку, як на день смерті матері та після її смерті. Від спадщини позивачі не відмовлялись. Дані обставини підтверджуються довідками з місця проживання та рішенням Якимівського районного суду від 24.11.2014 року відносно позивача, [PERSON], рішенням Якимівського районного суду від 24.11.2014 року відносно позивача, [PERSON]. рішенням Якимівського районного суду від 24.11.2014 року відносно позивача, [PERSON], які знаходяться в матеріалах справи. На час смерті матері, тобто станом на 23.06.1999 року, позивачі, [PERSON] та [PERSON] були неповнолітніми (14 та 17 років), а їх батько одержував на них пенсію у разі втрати годувальника до 31.07.2003 року за вищевказаним місцем проживання, що підтверджується довідкою про отримання допомоги за № 813 від 27.10.2014 року, яка є в матеріалах справи. У відповідності до вимог ст. 561 ЦК України (в ред. 1963 року) строк для оформлення спадщини не встановлено, тобто вона може бути оформлена будь який час. Після спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. 02.11.2014 року помер їх батько, [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про його смерть за актовим записом 207 від 06.11.2014 року, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Якимівського районного управління юстиції Запорізької області. Після його смерті відкрилась спадщина на 5/8 частини вищевказаного житлового будинку 32, по вулиці Калініна, смт. Якимівка, Якимівського району Запорізької області. Законними спадкоємцями першої черги за законом на дану спадщину є: позивачі по справі, [PERSON], [PERSON], [PERSON], та мачуха, відповідачка по справі, [PERSON]. Після смерті батька, позивачі по справі, 10.11.2014 року прийняли спадщину шляхом звернення з письмовою заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Якимівського нотаріального округу Запорізької області, що підтверджується копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі. 14.11.2014 року з одержаної з Якимівського районного суду копії позовної заяви від відповідачки по справі, [PERSON], про визнання їх такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, їм стало відомо, що їх батько 25.10.2002 року одержав на житловий будинок 32, по вулиці Калініна, смт. Якимівка свідоцтво про право приватної власності, на підставі рішення виконавчого комітету Якимівської селищної ради за № 114 від 25.10.2002 року «Про ввід в експлуатацію житлового будинку по вулиці Калініна 32, смт. Якимівка», а 27.02.2008 року спірний житловий будинок подарував відповідачці по справі, [PERSON]. Згідно рішення виконавчого комітету Якимівської селищної ради № 114 від 25.10.2002р. «Про ввід в експлуатацію житлового будинку по вул. Калініна, 32 та оформлення його по факту», виконком, розглянувши акт про самовільне будівництво та про ввід в експлуатацію житлового будинку по вул. Калініна, відмітив, що гр. [PERSON], самовільно побудував будинок 10,28 х 6,98 та сіни 4,00 х 6,98 кв. м. та, враховуючи те, що дозвіл на будівництво було видано у 1948 році, виконком Якимівської селищної ради вирішив: 1. Оформити по факт\ житловий будинок по вул. Калініна, 32 житловою площею 44,4 кв. м. та сіни на ім'я [PERSON]. 2. КП «Якимівське ТІ» видати свідоцтво про право власності на будинок по вул. Калініна, 32 на ім'я [PERSON] З цього рішення випливає, що житловий будинок № 32 по вул. Калініна є самовільно спорудженим, причому до 2002 року, а отже до цих правовідносин мають застосовуватися норми ЦК України у редакції 1963 року, оскільки згідно п. 4 Перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, останній застосовується д цивільних правовідносин, що виникли після вступу його в силу, тобто з 01.01.2004р. Відповідно до ст. 105 ЦК УРСР(1963 року), яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу або без належно затвердженого проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його, дарувати, здавати в найом тощо. Крім того, Пленум Верховного Суду України в п. 3 Постанови № 9 від 19 вересня 1975 року «Про практику застосування судами України статті 105 Цивільного кодексу України роз'яснив, що вирішуючи позови про право власності на самовільно споруджені жилі будинки або прибудови, в тому числі пов'язані з купівлею-продажем, міною, даруванням, спадкуванням останніх, суди повинні враховувати, що щодо таких жилих будинків і прибудов не виникає прав і обов'язків власника ні в осіб, які їх спорудили, ні в осіб, які уклали щодо них угоди. Самовільно споруджені будинки чи прибудови не можуть бути об'єктом права приватної власності. В п.12 цієї же Постанови ПВСУ звернув увагу суддів на те, що Указом Президії Верховної Ради УРСР від 9 грудня 1963 р. "Про порядок введення в дію Цивільного і Цивільного процесуального кодексів Української РСР" ст. 105 ЦК надана зворотна сила. Тому правила цієї статті про наслідки самовільного будівництва застосовуються і до тих будівель, які споруджені до 1 січня 1964 р.. якщо за законом, що діяв раніше, допущене громадянином порушення давало підстави для визнання будинку самовільною будівлею. Більш того, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Сулу України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 4 жовтні 1991 року, право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Згідно п. п. 8.1., 8.3. Тимчасове положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Мінюсту України № 7/5 від 07.02.2002р. (яке діяло на час оформлення [PERSON] права власності на самовільно збудований житловий будинок), оформлення права власності на нерухоме майно проводиться органами місцевого самоврядування з видачею свідоцтва про право власності. Підготовку документів для видачі свідоцтва про право власності за дорученням органів місцевого самоврядування та інших органів відповідно до законодавства можуть проводити БТІ. Із вищезазначеного випливає, що, оскільки житловий будинок № 32 по вул. Калініна в смт. Якимівка, був самовільно збудований подружжям [PERSON], то на момент смерті матері позивачів [PERSON] (23.06.1999р.) у подружжя не виникло прав та обов'язків власників (співвласників) щодо цього будинку. Тому після смерті [PERSON] не могла відкритися спадщина на 1А спірного будинку (оскільки вона не володіла правами власника щодо нього), а отже жодна особа не могла успадкувати після неї цю частину будинку, навіть, за фактом постійного проживання разом із нею на день смерті. Право приватної власності на житловий будинок № 32 по вул. Калініна в смт. Якимівка у батька позивачів, [PERSON], виникло 25.10.2002р. після оформлення Якимівською селищною радою за ним по факту права власності на спірний будинок та підтверджувалося свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок. Отже, жодної норми діючого законодавства на час оформлення за [PERSON] права власності на житловий будинок № 32 по вул. Калініна порушено не було. До того ж рішення виконавчого комітету Якимівської селищної ради № 114 від 25.10.2002р. «Про ввід в експлуатацію житлового будинку по вул. Калініна, 32 та оформлення його по факту» є дійсним і жодним судовим рішення не встановлено протилежне. Таким чином, [PERSON] на момент укладання договору дарування житлового будинку від 07.02.2008р., посвідченого приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], був одноосібним та єдиним його власником. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності е право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закон) за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1,2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Крім того, відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання особи із зазначенням адреси, за якою особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної інформації. Згідно положень вищевказаного закону (п.2 ст.2) реєстрація або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав. Це означає, що реєстрація сама по собі не є підставою для набуття права власності на будинок (нерухоме майно). Ніякого майнового зв'язку між власником будинку і особами, що зареєстровані за адресою, де це майно знаходиться на підставі факту реєстрації особи не існує. Ст. 156 ЖК України та ст. 391 ЦК України передбачено, що при переході права власності на будинок припиняється право користування ним у осіб, що були прописані попереднім власником. А новий власник має повне право вимагати у суду зняття їх з реєстрації. Таким чином, реєстрація існує для «привязки» людини до конкретної адреси, з тією метою, щоб особа користувалася послугами органів місцевої влади та місцевого самоврядування у конкретній територіально-адміністративній одиниці, щоб було відомо її місцезнаходження у випадку необхідності. Реєстрація не дає права власності на житло, вона лише дає право в ньому мешкати. Володіти, користуватися та розпоряджатися житлом можливо винятково на підставі права власності. Із викладеного вище випливає, що [PERSON] мав право розпорядитися належним йому на праві приватної власності житловим будинком № 32 по вул. Калініна в смт. Якимівка та укласти будь-який правочин відносно свого майна, тим більше, - подарувати його власній дружині, [PERSON]. І той факт, що в будинку були зареєстровані його діти та онук, [PERSON]. [INFO], не могло жодним чином завадити йому це зробити. Що він і зробив на законних підставах. Крім того, посилання позивачів на те, що батько був одноособовим власником будинку їм стало відомо лише 14.11.2014 року є безпідставними, так як в судовому засіданні позивачі підтвердили той факт, що весь час з моменту смерті матері та до смерті батька, останній обіцяв своїй дочці [PERSON] залишити будинок її сину, т.т. внуку. Таким чином, позивачі знали про те, що право власності на будинок оформлено було на батька. Згідно ч. ч. 3. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Договір дарування житлового будинку № 32 по вул. Калініна в смт. Якимівка був укладений 07.02.2008р.. позивачі ж звернулися до Якимівського районного суду Запорізької області із позовною заявою про визнання зазначеного договору недійсним лише 12.12.2014р., тобто тоді, коли строк позовної давнини для звернення з такою позовною заявою до суду вже минув. На підставі викладеного,

Outcome: approved