Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Волинське обласне управління АТ «Ощадбанк» звернулось в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], які діють в своїх інтересах та інтересах [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Управління державної міграційної служби України у Волинській області про звернення стягнення на майно. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24.04.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 3945 про надання кредиту на суму 75 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 18% річних з терміном повернення кредиту 23 квітня 2013 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 24.04.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладений договір поруки № 4617, відповідно до умов якого остання є поручителям відповідача [PERSON] та відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і позичальник у випадку невиконання ним зобов'язань за кредитним договором. Крім того, з метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору 24.04.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено іпотечний договір Р№ 1086, згідно якого в іпотеку банку передано трьохкімнатну квартиру [ADDRESS]. 10.11.2009 року рішенням Луцького міськрайонного суду в цивільній справі за позовом Прокурора Волинської області в інтересах держави в особі ВАТ «Державний ощадний банк України», від імені якого діє філія - Волинське обласне управління Ощадбанку до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості та виконання зобов'язань, стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] в користь ВАТ «Державний ощадний банк України», від імені якого діє філія - Волинське обласне управління Ощадбанку 82 352,99 грн. заборгованості за кредитним договором. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 05.04.2013 року в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Волинське обласне управління Ощадбанку до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором стягнуто з [PERSON], [PERSON] в користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором № 3945 від 24.04.2008 року в розмірі - 53 530,91 грн. Однак, позичальник належним чином не виконує взяті на себе зобов"язання. Станом на 03.07.2013 року утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі - 177 719,45 грн., в тому числі: 70 587,70 грн. - заборгованість по кредиту, 46 410,31 грн. - заборгованість по відсотках, 60 721,44 грн. -пеня. На підставі наведеного, просить суд в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за вищевказаним кредитним договором в сумі 177 719,45 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки: трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], та належить на праві власності [PERSON], шляхом продажу квартири на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначивши, що початкова ціна встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, незалежним експертом, на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Крім того, позивач просить виселити всіх мешканців, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON] із трьохкімнатної квартири [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON], зі зняттям з реєстраційного обліку в Управлінні державної міграційної служби України у Волинській області. Разом з тим, позивач просить суд стягнути з відповідачів в його користь понесені судові витрати по справі. Ухвалою від 14.10.2013 року залучено до участі в справі за в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - орган опіки та піклування Луцької міської ради. В ході судового розгляду представник позивача уточнив позовні вимоги, просив суд в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за вищевказаним кредитним договором в сумі 177 719,45 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки: трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], та належить на праві власності [PERSON], шляхом продажу квартири на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначивши, що початкова ціна встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, незалежним експертом, на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Виселити всіх мешканців, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] із трьохкімнатної квартири [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON], зі зняттям з реєстраційного обліку в Управлінні державної міграційної служби України у Волинській області. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав уточнену позовну заяву, в решті вимог позовну заяву підтримав з підстав в ній зазначених. Просив суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала. Просила суд відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача служби у справах дітей Луцької міської ради - Шульган Ф.П. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в частині вимог щодо виселення відповідачів. Відповідач [PERSON] та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління державної міграційної служби України у Волинській області в судове засідання не з'явились, проте належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомили. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст. 509, 526, 527,530, 549, 550, 553, 554, 1059, 1050, 1055 ЦК України. Як вбачається із змісту ч. 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 24.04.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 3945 про надання кредиту на суму 75 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 18% річних з терміном повернення кредиту 23 квітня 2013 року (а.с. 11, 12). З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 24.04.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладений договір поруки № 4617, відповідно до умов якого остання є поручителям відповідача [PERSON] та відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і позичальник у випадку невиконання ним зобов'язань за кредитним договором. Ст. 526 ЦК України, передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В п. 1 ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). З метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору 24.04.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено іпотечний договір Р№ 1086, згідно якого в іпотеку банку передано трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 13-15). Ст. 575 ЦК України передбачено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. За змістом ст.ст. 589, 590 ЦК України, ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватись на підставі рішення суду, а право іпотекодержателя задоволити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання та неналежного виконання боржником основного зобов'язання. 10.11.2009 року рішенням Луцького міськрайонного суду в цивільній справі за позовом Прокурора Волинської області в інтересах держави в особі ВАТ «Державний ощадний банк України», від імені якого діє філія - Волинське обласне управління Ощадбанку до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості та виконання зобов'язань, стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] в користь ВАТ «Державний ощадний банк України», від імені якого діє філія - Волинське обласне управління Ощадбанку 82 352,99 грн. заборгованості за кредитним договором. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 05.04.2013 року в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Волинське обласне управління Ощадбанку до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором стягнуто з [PERSON], [PERSON] в користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором № 3945 від 24.04.2008 року в розмірі - 53 530,91 грн. Згідно вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Загальна сума заборгованості позичальника перед банком станом на 03.07.2013 року утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі - 177 719,45 грн., в тому числі: 70 587,70 грн. - заборгованість по кредиту, 46 410,31 грн. - заборгованість по відсотках, 60 721,44 грн. -пеня. За таких обставин справи та відповідно до зазначених норм матеріального права і положень договору іпотеки, суд приходить до висновку про наявність у даному випадку у позивача права на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки відповідачі не виконали належним чином взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, що виявилось у неповерненні кредитних коштів згідно з умовами договору, що призвело до утворення заборгованості. Отже, позов в частині звернення стягнення на предмет іпотеки слід задовольнити. Ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено порядок виселення і зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей і таке виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Тобто, лише після звернення стягнення на предмет іпотеки і відмови осіб, які проживають у будинку, добровільно виселитись, банк має право звернутися до суду з позовом про виселення таких осіб. Згідно п. 43 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке: згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 Житлового кодексу України, ст.ст. 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень Наведені положення узгоджуються і з вимогами частини 2 ст. 64, ч. 1 ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Відповідно до ст. З Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблеї ООН № 44/25 від 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. Ч. 3 ст.17 цього Закону передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов"язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов"язання. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при віджученні жилих приміщень та купівлі нового житла. Виходячи з положень ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно ст. 64, ч. 1 ст. 156 ЖК України та ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника (наймача) житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Відповідно до Примірного регламенту з оформлення документів та контролю з питань реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, затвердженого наказом МВС України від 3 лютого 2006 р. № 96, на підставі поданих для реєстрації місця проживання документів уповноваженою особою органу реєстрації заповнюється 2 примірники талона реєстрації місця проживання та зносяться відповідні відомості із зазначенням адреси житла особи до паспортного документа шляхом проставляння штампа відповідного зразка. У разі реєстрації неповнолітніх дітей до 15 років разом з батьками (одним з батьків) відомості про їх реєстрацію вносяться до талона реєстрації одного з батьків. Крім того, суд враховує, ту обставину, що спірна квартира є єдиним житлом, в якому проживає та зареєстрована [PERSON] та її неповнолітні діти [PERSON], [PERSON] Разом з тим, при виселенні неповнолітніх [PERSON], [PERSON] буде порушене гарантоване Конституцією України право останніх на житло. Таким чином, на підставі наведеного, суд приходить до висновку, що слід відмовити в задоволенні вимоги позивача про виселення відповідачів. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі - 229,40 грн.

Outcome: partial