Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факт загибелі [PERSON] , [INFO] , при виконанні обов`язку військової служби 06 лютого 2015 року поблизу с. Рідкодуб Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В обґрунтування своїх вимог заявник [PERSON] зазначила, що вона є матір`ю померлого [PERSON] , [INFO] ., Відповідно до акту проведення службового розслідування по факту загибелі лейтенанта [PERSON] , командира 2 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону, в липні 2010 року, на останній посаді з 21.06.2014 [PERSON] був призваний Ізяславським районним військовим комісаріатом на військову службу та зарахований до складу військової частини польова пошта [NUMBER] . В ході службового розслідування встановлено, що особовий склад 1 батальйонно-тактичної групи військової частини польова пошта [NUMBER] був направлений для виконання бойових завдань в зону проведення антитерористичної операції в Донецькій області. 06.02.2015 на блокпосту поблизу населеного пункту Рідкодуб Донецької області розпочався танковий наступ незаконних збройних формувань за підтримки мінометного обстрілу та піхоти противника. Лейтенант [PERSON] знаходився в окопі та корегував вогонь по противнику, біля нього стояв гранатометник солдат [PERSON] , який здійснив три постріли з гранатомета в цей час в бруствер попав снаряд, внаслідок вибуху [PERSON] осколком пробило захисний шолом та осколок влучив у висок зліва. Дане поранення було несумісне з життям. Лікарським свідоцтвом про смерть та довідкою про причину смерті був встановлений факт смерті [PERSON] та її причини. Смерть [PERSON] сталась [INFO] внаслідок: «руйнування головного мозку; проникаюче осколкове поранення голови; ушкодження внаслідок військових дій від інших вибухів та осколків», отриманні під час виконання бойового завдання. Свідоцтвом про смерть встановлено, що місцем смерті [PERSON] є місто с. Рідкодубівка Донецької області. На підставі витягу із наказу командира військової частини - польова пошта [NUMBER] № 37, [PERSON] було виключено зі списків особового складу частини призваної по мобілізації та всіх видів забезпечення з 07 лютого 2015 року у зв`язку із смертю. Заявник вважає, що саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України [PERSON] загинув, виконуючи обов`язки військової служби, чим було порушено невід`ємне право на життя її сина, передбачене\~статтею 27 Конституції України,\~ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року. Встановлення вказаного факту буде породжувати юридичні наслідки виникнення права на справедливу компенсацію з боку Російської Федерації, як держави-агресора. Заявниця [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заяву підтримали в повному обсязі та просять її задовольнити. Представник Міністерства соціальної політики України до суду не з`явився, хоча про час та день слухання справи був повідомлений належним чином. Представник Російської Федерації до суду не з`явився, через Посольство вказаної держави був повідомлений належним чином про розгляд справи, про причини неявки суд не повідомили. Вислухавши пояснення заявника та її представника, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є громадянкою України, яка народилася [INFO] в с. Мислятин Ізяславського району Хмельницької області, зареєстрована в [ADDRESS] , що підтверджується даними паспорту громадянина України і є матір`ю померлого [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER] . Відповідно до акту проведення службового розслідування по факту загибелі лейтенанта [PERSON] , командира 2 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону, в липні 2010 року, на останній посаді з 21.06.2014 [PERSON] був призваний Ізяславським районним військовим комісаріатом на військову службу та зарахований до складу військової частини\~польова пошта [NUMBER] . У відповідності до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, виданої військовою частиною - польова пошта [NUMBER] від 11.03.2015 року за № 1580, лейтенант [PERSON] дійсно в період з 28 липня 2014 року по 05 вересня 2014 року, та з 25 січня 2015 року по 06 лютого 2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. Судом, також встановлено, що 06.02.2015 року лейтенант [PERSON] при виконанні бойового завдання поблизу населеного пункту Рідкодуб Донецької області, під час артилерійського обстрілу з боку незаконних збройних формувань загинув внаслідок отриманого смертельного поранення. Факт загибелі [PERSON] підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 174/Л від 10 лютого 2015 року та довідкою про обставини травми від 11.03.2015, з яких вбачається, що датою смерті останнього є [INFO] , а причинами смерті «руйнування головного мозку; проникаюче осколкове поранення голови; ушкодження внаслідок військових дій від інших вибухів та осколків», а також свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 11 лютого 2015 року. Відповідно до акту проведення службового розслідування по факту загибелі лейтенанта [PERSON] , командира 2 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону. Загибель його наступила при артобстрілу в зоні АТО під час ушкодження внаслідок збройних формувань в районі села Рідкодуб Донецької області. Як вбачається із наказу командира військової частини - польова пошта [NUMBER] № 37 від 13.02.2015 року, лейтенанта [PERSON] , командира 2 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини - польова пошта [NUMBER] , який загинув 06 лютого 2015 року в службовий час під час виконання бойового завдання в зоні проведення антитерористичної операції в районі с. Рідкодубівка Донецької області, виключено зі списків особового складу частини призваних по мобілізації та всіх видів забезпечення з 07 лютого 2015 року у зв`язку зі смертю. Заявниця, як мати загиблого, отримала посвідчення № [NUMBER] від 08.09.2015 року члена сім`ї військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби. Разом з тим, слід вказати, що Указом Президента України «про відзначення державними нагородами України» від 15.05.2015 № 270/2015 лейтенанта [PERSON] «за особисту мужність і високий професіоналізм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі» було нагороджено орденом «Богдана Хмельницького» ІІІ ступеня (посмертно). Також, [PERSON] було нагороджено орденом «Народного Героя України» (посмертно), що підтверджується посвідченням № [NUMBER] , та рішенням сесії Ізяславської міської ради від 11.11.2016 № 4 на вшанування пам`яті його ім`я було названо одну з центральних вулиць міста. Положенням ст.\~3\~Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно із ст.\~27\~Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Отже, Конституцією України зобов`язано державу за будь-яких обставин захищати життя людей і цей обов`язок не залежить від встановлення тих чи інших юридичних фактів. Крім того, Конституцією України визначено, що Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави, є Головнокомандувачем Збройних Сил України; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України (стаття 106 Конституції України). До повноважень Верховної ради України, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 85 Конституції України, належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Відповідно до статті 4\~цього закону у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його до Верховної Ради України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни. Наведене підтверджується прийнятими Верховною Радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. Згідно зі ст.\~1\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України»\~№1207-VІІ\~від 15\~квітня 2014\~року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України\~«Про внесення\~змін до\~деяких законів\~України щодо\~визначення дати\~початку тимчасової\~окупації» від\~15\~вересня 2015\~року №685-VІІІ Автономна РеспублікаКрим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Автономну РеспублікуКрим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків»», від 21.04.2015 №337-VIII зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм. Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, Верховною Радою України, яка діє як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в Україні та має виключне право визначати і змінювати конституційний лад України, 27 січня 2015 року було прийнято Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території "( далі - Закон № 1207-VII) згідно якого встановила, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України і встановила, що датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року (ст.\~1\~названого Закону зі змінами та доповненнями). Також, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України\~"Про\~особливий порядок\~місцевого самоврядування\~в окремих\~районах Донецької\~та Луганської\~областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Також, постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібервійни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права». Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей. Зважаючи на викладене, суд вважає вірним констатувати, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (обставини, що є загальновідомими, не потребують доказування за нормами ч. 3 ст. 82 ЦПК України), стала окупація частини території України, а саме в тому числі частини Донецької області, де загинув син заявниці. Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та\~статтею 8\~Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч. 2 ст.\~315\~ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно роз`яснень постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~31\~березня 1995\~року №5\~«Про судову\~практику в\~справах про\~встановлення фактів,\~що мають\~юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади. Враховуючи викладене, а також те, що встановлення юридичного факту загибелі [PERSON] при виконанні обов`язку військової служби 06.02.2015 року в районі с. Рідкодуб Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України необхідне для визначення його статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.

Outcome: approved