Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

15.12.2016 року позивачі звернулись до суду з позовом та просили ухвалити рішення, яким: визнати недійсним договір купівлі-продажу від 07.10.2011 року нежитлового приміщення загальною площею 2 612 кв.м., розташованого у [ADDRESS] укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Глобальні бізнес рішення», та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк»; витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» (код ЄДРПОУ: 35390470) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий центр «Південний» (код ЄДРПОУ: 13899433) нежитлове приміщення загальною площею 2 612 кв.м., розташоване у [ADDRESS], яке зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстровим номером об'єкта нерухомого майна 167628051101; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Глобальні бізнес рішення», Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» у рівних частках на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий центр «Південний» судовий збір. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі посилаються на те, що ПАТ «Дельта Банк» не мало право укладати з ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» спірний договір, оскільки документи, що підтверджують право власності ТОВ «Фламенко» були скасовані. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. У судове засідання позивачі не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, 10.01.2017 року від представника [PERSON] - [PERSON] надійшла до суду заява про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує в повному обсязі. Представники відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Глобальні бізнес рішення», Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань про відкладання не заявляли. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів, які сповіщені про розгляд справи належним чином, від яких не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідачів. Відповідно до ст. 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Суд, оглянувши матеріали по справі, вважає що поданий позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,1400 га у [ADDRESS], що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку від 25 травня 2004 року Серії [NUMBER]. 18 липня 1995 року між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради народних депутатів та Організацією орендаторів орендного підприємства Торговий центр «Південний» було укладено Договір купівлі-продажу, відповідно до якого АТ «Торгівельний центр «Південний» набуло право власності на нежитлове приміщення, розташоване у [ADDRESS]. У подальшому 22 липня 1997 року АТ «Торгівельний центр «Південний» отримало Свідоцтво про право власності № 228 на нерухоме майно, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з Установчої угоди товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий центр-Південий", затвердженої зборами учасників товариства 22.02.2000 року, товариство є правонаступником прав та обов'язків ОП "ТЦ-Южний" та ЗАТ "ТЦ-Південний". 28.08.2002 року ТОВ «Фламенко» на підставі Свідоцтва, виданого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Тиквенко М.О., набуло право власності на нежитлове приміщення загальною площею 2493,3 м2, розташоване у [ADDRESS] . З вказаного Свідоцтва вбачається, що воно видано на підставі акту про проведення прилюдних торгів, затвердженого відділом Державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції м.Одеси від 28 серпня 2002 року. 21.03.2011 року між ТОВ «Фламенко» та ТОВ «Степ-УА» був укладений договір купівлі-продажу № 657 про відчуження нежитлового приміщення загальною площею 2612 кв.м., розташованого у [ADDRESS], зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцева І. А. 11.07.2011 року на підставі мирової угоди, укладеної між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Степ-УА», затвердженої ухвалою господарського суду м. Києва від 12 липня 2011 року по справі № 54/239, ПАТ «Дельта Банк» набуло право власності нежитлове приміщення загальною площею 2612 м2, розташованого у [ADDRESS]. 07.10.2011 року між ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 2612,0 м2, розташованого у [ADDRESS] . Разом з тим, судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м.Одеси від 19.12.2002 року по справі № 2- 2574, яке на сьогодні є чинним було зобов'язано начальника державної виконавчої служби управління юстиції Київського району м.Одеси Безпалько А.В. затвердити постанову державного виконавця Степаненко Г.Е. про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-267 від 14.02.2002 року, виданого Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ТОВ «ТЦ Південний» боргу у розмірі 521 485,50 грн. на користь [PERSON] на підставі ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження». Визнано незаконними дії начальника державної виконавчої служби управління юстиції Київського району м.Одеси Безпалько А.В. після 23.08.2002 року щодо передачі на реалізацію з торгів нежитлового приміщення ТЦ «[INFO]» за адресою: [ADDRESS]. Окрім того рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 09.09.2003року по справі № 2-5077, яке є чиним, визнано неправомірною постанову начальника Відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції м.Одеси Безпалько А.В. від 27.08.2002 року про скасування постанови державного виконавця Степаненко Г.Е. від 23.08.2002 року про закінчення виконавчого провадження № 770 про стягнення з ТЦ «Південний» на користь [PERSON] боргу у сумі 521 485, 50 грн.; визнано неправомірною постанову державного виконавця Відділу ДВС Київського РУЮ м.Одеси Степаненко Г.Е. від 23.08.2002 року про виділ у окреме провадження стягнення з ТЦ «Південний» на користь ДВС виконавчого збору в розмірі 26 074, 26 грн.; визнано неправомірною постанову державного виконавця Відділу ДВС Київського РУЮ м.Одеси Степаненко Г.Е. від 2.9.08.2002 року про зняття арешту з майна ТЦ «Південний», що розташоване у [ADDRESS] у зв'язку з продажем його на торгах; визнано неправомірним акт Відділу ДВС Київського РУЮ м.Одеси про проведення 27.08.2002 року прилюдних торгів по реалізації майна ТОВ «ТЦ «Південний» - нежитлового приміщення, магазину, що розташоване у [ADDRESS]. Також, рішенням Київського районного суду м.Одеси від 14.07.2006 року по справі № 2- 4532/2006 року, визнано недійсним та скасовано свідоцтво ВАА № 769777 від 28.08.2002 року, видане державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Тиквенко М.О. про придбання ТОВ «Фламенко» на прилюдних торгах майна ТОВ «ТЦ «Південний» - нежитлового приміщення першого поверху і підвалу загальною площею 2493,3 кв.м., розташоване у [ADDRESS], зареєстроване в реєстрі № 6-2039 від 28.08.2002 року. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч. 1 ст. 14 ЦПК України). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч. 3 ст. 61 ЦПК України). Отже, враховуючи те, що акт Відділу ДВС Київського РУЮ м.Одеси про проведення 27.08.2002 року прилюдних торгів по реалізації майна ТОВ «ТЦ «Південний» - нежитлового приміщення магазину, що розташоване у [ADDRESS] визнано неправомірним та рішенням Київського районного суду м.Одеси від 14.07.2006 року по справі № 2- 4532/2006 року визнано недійсним та скасовано свідоцтво ВАА № 769777 від 28.08.2002 року, видане державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Тиквенко М.О. про придбання ТОВ «Фламенко» на прилюдних торгах майна ТОВ «ТЦ «Південний» - нежитлового приміщення першого поверху і підвалу загальною площею 2493,3 кв.м., розташоване у [ADDRESS], ТОВ «Фламенко» не мало право в 2011 році відчужувати спірне нерухоме майно на користь ТОВ «СТЕП-УА». Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1, ч. 2, ч. 3, ч. 5 та ч. 6 ст. 203 ЦК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1 ст. 216 ЦК України). Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Враховуючи те, що судом визнано недійсним та скасовано свідоцтво ВАА № 769777 від 28.08.2002 року, видане ТОВ «Фламенко» то відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відсутня необхідність визнавати недійсним договір купівлі-продажу від 07.10.2011 року нежитлового приміщення загальною площею 2 612 кв.м., розташованого у [ADDRESS] укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Глобальні бізнес рішення», та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк». Тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 387 ЦК України особа має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише у разі, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком договору, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння. За правилами частини першої статті 388 ЦК якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що «Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів» (пункт 22). У відповідності до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б засвідчували неможливість витребувати спірне майно. За змістом ч. 1 ст. 388 ЦПК України передбачено необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна відповідачу (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2012 р. у справі 6-136цс12). Враховуючи, що матеріалами справи встановлено, що майно від ТОВ «Торговий центр «Південний» вибуло внаслідок недійсного правочину, та в подальшому неодноразово спірне майно було відчужено, суд вважає, що вимоги позивачів про витребування підлягають задоволенню. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, вивчивши матеріали справи, доходить до висновку, що в справі мається достатньо доказів для ухвалення рішення про задоволення позовних вимог [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий центр «Південний» в частині витребування у ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» нежитлового приміщення загальною площею 2612 кв.м., розташованого у [ADDRESS]. Разом з тим суд враховує той факт, що позивачами пропущено строк позовної давності, проте, у відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Крім того, у відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідачів на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подані позовної заяви до суду судовий збір у загальному розмірі 52 756 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial