Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з названим позовом (а.с.1-2), який згодом до початку судового розгляду уточнила (а.с.62-75) не змінюючи предмет позову і правові підстави позову, а лише зменшивши розмір позовних вимог, та просить постановити рішення, яким: стягнути з [PERSON] на її, позивача користь суму інфляційних втрат у розмірі 11 281.00 гривень, суму трьох відсотків річних у розмірі 3 680.00 гривень та усі судові витрати: судовий збір і витрати на надання правової допомоги в розмірі 7800.00 гривень. В обґрунтування вимог зазначає, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10.01.2014 року по справі №1510/3677/12 її, позивача [PERSON] позовні вимоги до [PERSON] були задоволені частково. Стягнуто на її, позивача користь з відповідача [PERSON] Ѕ частину коштів, сплачених в рахунок погашення кредиту в розмірі 41 579.86 гривень, судовий збір в розмірі 656.53 гривень, витрати на правову допомогу в розмірі 2890.09 гривень. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.03.2014 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області залишено без змін. Лише 27.12.2019 року на її, позивача рахунок надійшли грошові кошти у вигляді безготівкового зарахування від Болградського РВ ДВС боргу від [PERSON] у розмірі 45126.48 гривень. Таким чином рішення суду виконано лише 27.12.2019 року. За період несвоєчасної сплати заборгованості з 13.11.2014 року до 27.12.2019 року виникла необхідність у стягненні інфляційних втрат та 3-х відсотків річних від простроченої суми заборгованості, однак стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат має здійснюватися за останні три роки, які передували зверненню з цим позовом до суду, а саме за період з 09.04.2017 року до 09.04.2020 року. Інфляційні втрати підлягають стягненню у той самий період, однак до часу виконання зобов`язання, а саме за період з 01.04.2017 року до 31.12.2019 року, та складають 11281.00 гривень. Грошові кошти, які складають 3 відсотки річних підлягають стягненню за той самий період позовної давності, однак до дати виконання, а саме за період з 09.04.2017 року до 27.12.2019 року, що складають 3680.00 гривень. Ухвалою від 14.04.2020 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 19.05.2020 року о 10:00 годині. Зазначену увалу суду та копію позовної заяви з доданими документами відповідачем було отримано 16.04.2020 року (а.с.28). Втім у строк, що визначений в ухвалі суду відповідач на адресу суду не надіслав відзиву, чи будь-які інші заяви та клопотання. Представник позивача на електронну адресу суду надіслала клопотання про проведення підготовчого засідання у її відсутність (а.с.29). Ухвалою суду від 19.05.2020 року підготовчий розгляд закрито та призначено справу до судового розгляду о 14:00 годині 10 червня 2020 року. Поштовим листом 19.05.2020 року о 15:43 годині до суду надійшло клопотання від представника відповідача [PERSON] - адвоката Попової С.Ю. про відкладення розгляду справи (а.с.33-36), тобто після проведення підготовчого засідання. 04.06.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву позивача відповідно до якого відповідач просить в задоволенні позовних вимог позивача відмовити (а.с.40-47) та клопотання про застосування строків позовної давності (а.с.49). Ухвалою суду від 10.06.2020 року відкладено судове засідання на 15.07.2020 року з огляду на наявність клопотання представника позивача про витребування матеріалів виконавчого провадження (а.с.38). 06.07.2020 року представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог (а.с.62-75), якою предмет і підстави позову залишені без змін, представником уточнено період за який слід стягнути 3% річних та інфляційні витрати, а саме з три роки що передували дню звернення з позовом до суду, та здійснено в зв`язку з цим нові розрахунки сум, зменшивши розмір позовних вимог. 10.07.2020 року на адресу суду надійшли заперечення представника відповідача [PERSON] - адвоката Попової С.Ю. (а.с.76-100). 14.07.2020 року Болградським районним відділом ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надано суду для дослідження оригінали матеріалів виконавчого провадження АСВП №45445472 (а.с.101). 15.07.2020 року в судове засідання прибула лише представник позивача, інші сторони не прибули. За клопотанням представника позивача судовий розгляд було відкладено на 10.08.2020 року, надано можливість для ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження. Прийнято до розгляду заяву про позивача про уточнення позовних вимог (а.с.107-108). 28.07.2020 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] надіслала заяву, в якій виклала свої міркування з процесуальних питань по даній справі (а.с.118-123). В судовому засіданні 10.08.2020 року представник позивача подала заяву до якої додала детальний опис робіт, акт прийому передання робіт, оригінал квитанції про сплату коштів адвокату (а.с.125-128). В судове засідання 10.08.2020 року: Позивач прибула, підтримала уточнені позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні, надала пояснення з підстав зазначених в позові і в заяві про уточнення позовних вимог. Пояснила, що відповідачу достовірно було відомо про наявність рішення суду про стягнення з нього коштів на його користь. Однак він умисно тривалий час не виконував покладені на нього рішенням суду зобов`язання. Вона, позивач не затягуючи часу 10.07.2014 року отримала виконавчий лист та 11.11.2014 року звернулася до виконавчої служби з заявою про відкриття виконавчого провадження та надала виконавчий лист до виконання. До цього часу, відповідач не виявив бажання добровільно виконати рішення суду. Час від часу зверталася до державного виконавця особисто і телефонним зв`язком та запитувала про стан виконання рішення суду та можливість стягнення коштів з відповідача, на що отримувала відповіді державного виконавця, що не можливо звернути стягнення на належне відповідачу майно. Тому відсутня її вина у тривалому виконанні рішення суду. Позивач звернула увагу суду, що кредитні кошти брав відповідач, вона за нього сплатила заборгованість в розмірі 5 000.00 доларів США у період часу з квітня 2011 року по травень 2013 року. Потім змушена була звертатися з позовом до суду в 2013-2014 роках щодо стягнення з відповідача коштів, а надалі ще й тривалий час чекала на виплату відповідачем присудженої судом суми коштів, які з відповідача були примусово стягнуті лише в грудні 2019 року. Тобто рішення суду відповідач не виконував протягом 6.5 років, а тому наразі має відшкодувати їй інфляційні втрати та 3 відсотки річних за невиконання своєчасно рішення суду. Представник позивача підтримала позовні вимоги позивача з урахуванням подальших уточнень до них, надала пояснення з підстав, що зазначені у позовних вимогах. Стверджувала, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10.01.2014 року, залишеним без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.03.2014 року з відповідача на користь позивача стягнено суму коштів в розмірі 45126.48 гривень. 10 липня 2014 року позивач отримала виконавчий лист та пред`явила його для виконання 11.11.2014 року до Болградського районного відділу ДВС. Відповідач, знаючи про наявність такого рішення не виявив бажання виконати його добровільно, більш того не виконував його протягом 6.5 років. При цьому, відповідач намагається перекласти відповідальність за невиконання покладених на нього судом зобов`язань на позивача, яка нібито на його думку не вживала заходів до примусового виконання. Разом з цим, починаючи з 13.11.2014 року виконавчий лист про стягнення з відповідача на користь позивача суми коштів постійно перебував на виконанні, за виключенням лише того короткотривалого часу, коли державний виконавець постановою від 26.12.2017 року повернув виконавчий лист стягувачу, тобто позивачу в зв`язку з відсутністю майна у боржника, на яке може бути звернуто стягнення, і який фактично було отримано стягувачем (позивачем) 06.03.2018 року, та вже 07.03.2018 року подано заяву державному виконавцю про скасування постанови про повернення виконавчого листа, яка була задоволена, постанова - скасована, та продовжено примусове виконання рішення суду. Поштові листи, що надсилалися державним виконавцем відповідачу за адресою його постійного місця реєстрації, ним не отримувалися, інша адресу відома не була. Наразі і судові повістки - виклики відповідач не отримує за адресою свого місця реєстрації, та за весь час розгляду справи не повідомив суду своєї дійсної фактичної адреси місця проживання. Матеріали виконавчого провадження містять усі ті дії і заходи, які вживалися державним виконавцем під час примусового виконання рішення суду на користь позивача [PERSON] , та вини стягувача у тривалості виконавчих дій не має. А тому з огляду на тривалий час не виконання боржником рішення суду, є всі підстави для стягнення з нього інфляційний втрат та 3 відсотків річних. Щодо уточнення позовних вимог після закриття підготовчого засідання та до початку розгляду, то просила врахувати, що предмет позову та підстави позову не змінилися, позивач лише зменшила розмір позовних вимог з урахуванням строків позовної давності, та жодним чином не порушила права відповідача з огляду на вжиті державою карантинні заходи та внесення змін в ЦПК України Законом України від 30.03.2020 року, яким розділ ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України доповнено п.3, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину" . Представник звернула увагу суду, що відповідач будучи належним чином повідомленим про час та дату проведення підготовчого розгляду, ухвалу суду від 14.04.2020 року та позовну заяву отримав 16.04.2020 року, втім у визначений судом п`ятнадцятиденний строк до суду не подав відзив на позовну заяву, та в підготовче засідання 19.05.2020 року не прибув. Відзив представника відповідача був судом отриманий після закриття провадження по справі, та з огляду на карантинні заходи, на які посилалася сторона відповідача - також судом був прийнятий до розгляду. Тому, на думку представника позивача не вбачається жодних процесуальних порушень як щодо уточнення позовних вимог, так і щодо подання відзиву відповідачем, в зв`язку з цим просила не приймати до уваги заперечення представника відповідача в цій частині. В обґрунтування вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу, просила врахувати надані докази щодо оплати позивачем витрат на правову допомогу, обґрунтованості проведених робіт, складності справи, та фактично затраченого часу як на вивчення та збір доказів, їх аналіз, вивчення нормативних актів, судової практики, здійснення розрахунків, підготовку процесуальних документів, час затрачений на поїздки до суду з м.Ізмаїл до м.Болград, час на участь в судових засіданнях та інше. З огляду на зазначене представник позивача наполягала на задоволенні уточнених позовних вимог. Відповідач у судове засідання не прибув, про час та місце проведення судового розгляду повідомлений належним чином (а.с.111, 115). Представник відповідача до суду також не прибула, про час та місце проведення судового розгляду повідомлялась відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.111). Представник відповідача надіслала на адресу суду заяву, згідно якої просила судовий розгляд провести у її відсутність та у відсутність відповідача. В задоволенні позовних вимог просила відмовити та здійснити розподіл судових витрат між учасниками справи (а.с.118-121). У відзиві на позовну заяву (а.с.40-47) представник позивача зазначила, що: - строк на подання відзиву не вважається пропущеним з огляду на карантинні заходи застосовані на території України; - в позовній заяві позивач невірно зазначила дату відкриття виконавчого провадження; - позивач зазначає про дату погашення заборгованості 27.12.2019 року тоді як грошові кошти було сплачено 16.12.2019 року на підставі виконавчого провадження; - зобов`язання виникло на підставі рішення суду, яке набрало чинності 18.03.2014 року. При цьому строк виконання відповідного зобов`язання, на відміну від договірних правовідносин, не зазначається в судовому рішенні, а визначається процедурою, встановленою законом. Державним виконавцем відкривається виконавче провадження на підставі заяви стягувача і надсилається постанова про відкриття виконавчого провадження боржнику рекомендованим листом. З моменту отримання даної постанови боржник є обізнаним про вимогу стягувача щодо сплати грошових коштів, саме після цієї дати розпочинається період невиконання зобов`язання, з якою закон пов`язує застосування ст.625 ЦК України. По твердженню представника відповідача, позивач не навів обґрунтування позовної заяви в частині моменту виникнення у боржника обов`язку щодо виплати суми стягнення, обмежившись формальним посиланням на отримання [PERSON] виконавчого листа. -відповідачу [PERSON] на праві власності належить домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на яке накладено арешт, та Ѕ частина квартири за адресою: [ADDRESS] , про які позивачу було відомо, і позивач не вимагав задовольнити грошові вимоги за рахунок майна боржника, як це передбачено Законом України «Про виконавче провадження»; -стягувач, тобто позивач не зверталася до відповідача особисто з вимогою про виконання зобов`язання, виплату боргу, тобто строк, передбачений ст.530 ч.2 ЦК України у вигляді семи днів для задоволення вимоги кредитора не настав. Державний виконавець не виконав передбачений законом обов`язок щодо надіслання постанови про відкриття виконавчого провадження, внаслідок чого [PERSON] не було відомо про вимогу щодо оплати, а тому в силу положень ст.530 ЦК України, не настала також подія, з якою закон пов`язує строк виконання; -для задоволення позовних вимог в частині стягнення компенсації за ст.625 ЦК України, необхідним є обґрунтування позову з дотриманням ст.ст.76-81 ЦПК України, а саме наявності доказів щодо звернення стягувача до боржника з вимогою про сплату заборгованості або щодо обізнаності боржника про відкриття виконавчого провадження. Позивач, надаючи розрахунок компенсації з 13.11.2014 року по 27.12.2019 року має точно та неухильно довести, що саме ці дати пов`язуються з настанням події, передбаченої ст.530 ЦК України і охоплюються періодом, визначеним в ст.625 ЦК України. Однак всупереч вимог ст.175 ЦПК України позивачем не надано до позову всіх доказів на підтвердження вказаних вимог, що має наслідком відмову у задоволенні позову; -відповідач мав обґрунтовані підстави вважати про відсутність даного боргу внаслідок взаєморозрахунку майнових відносин, які склалися між сторонами після розірвання шлюбу і тривають по теперішній час. Так, позивач одноосібно використовує спірну квартиру, власниками якої вони є по Ѕ частці, для власного проживання весь період після прийняття рішення суду, в тому числі і ту частину, яка належить відповідачу. Позивач всі ці роки вартість користування відповідачу не відшкодувала, продовжує і на даний час використовувати дану квартиру в цілому для власного проживання; -вимоги позивача про стягнення компенсації за період з 13.11.2014 року по 27.12.2019 року є безпідставними, не підтверджені жодним належним та допустимим доказом, випливають з власної недбалості позивача та зловживання нею наданими правами, а також одночасно заявлені з пропущенням строку позовної давності, встановленої законом; 28.07.2020 року представник відповідача подала до суду заяву в якій виклала свої міркування з процесуальних питань по даній справі. Згідно цієї заяви представник відповідача вважає, що: - оскільки позивач подала заяву про уточнення позовних вимог 27.06.2020 року після закриття підготовчого засідання 19.05.2020 року та призначення справи до судового розгляду, то у суду не було підстав для її прийняття; - заявлені позивачем витрати на правову допомогу є не співмірними із заявленими вимогами в заяві про уточнення позовних вимог, оскільки складають 50% від суми стягнення; - матеріалами виконавчого провадження підтверджується необізнаність відповідача про існування даного виконавчого провадження протягом тривалого строку, внаслідок чого передбачені ст.625 ЦК України наслідки не настали; - відповідач [PERSON] , який знаходиться у відрядженнях і може перебувати певні періоди поза межами міста Болград, проживає разом з матір`ю, яка постійно знаходиться за адресою: [ADDRESS] і отримує поштову кореспонденцію, проте повідомлення про відкриття виконавчого провадження йому не надходили. - перерахування боргу в повному обсязі відбулось 9 грудня 2019 року (розпорядження №4544572 від 12.12.2019 РОКУ, квитанція про перерахування від 09.12.2019 року), тоді як позивач стверджує про отримання коштів 29.12.2020 року. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Згідно з положеннямист.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Судом встановлено, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10.01.2014 року по справі №1510/3677/12 позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ПАТ «Укрсоцбанк», про розподіл майна подружжя задоволено та визнано за [PERSON] та [PERSON] за кожним право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Крім того стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 41 579,86 гривень, 653,53 гривень суму судового збору та 2890,09 гривень витрат на правову допомогу (а.с.5-8). Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.03.2014 року апеляційна скарга [PERSON] відхилена та залишено без змін рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по справі №1510/3677/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ПАТ «Укрсоцбанк», про розподіл майна (а.с.9-11). За наслідками дослідження оригіналу матеріалів виконавчого провадження №45445472, заведеного 13.11.2014 року, суд встановив, що: - позивач [PERSON] звернулася 11.11.2014 року до Болградського районного відділу ДВС з заявою про прийняття до примусового виконання виконавчого листа від 10.07.2014 року, виданого Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області на підставі рішення суду від 10.01.2014 року, залишеним без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.03.2014 року; - 13.11.2014 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копія якої була надіслана боржнику [PERSON] рекомендованим листом (номер відправлення 6070200961087) на адресу його постійного місця реєстрації: [ADDRESS] . Однак лист повернувся без вручення з відміткою листоноші «За спливом терміну зберігання». - 13.06.2017 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, а саме ВАЗ 21013, д/н [NUMBER] , та причеп ШЗК 06 Турист, д/н [NUMBER] , яка була надіслана для виконання Центру надання послуг пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування Болградського і Ренійського районів, та для відома боржнику; - 13.06.2017 року державним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника: ВАЗ 21013, д/н [NUMBER] , та причеп ШЗК 06 Турист, д/н [NUMBER] ; - 16.03.2017 року державним виконавцем спрямовувалися вимоги на адреси: Болградського РС ГУДМС України в Одеській області, Центру надання послуг пов`язаних з використанням автотранспортних засобів, Держгеокадастру у Болградському районі, Болградському районному центру зайнятості, ДПІ у Болградському районі, УПФ у Болградському районі про те, чи: - знаходиться на обліку, отримує допомогу по безробіттю, (УСЗН) - соціальні допомоги та виплати у Вашій установі, (РС ГУДМС) - адресу реєстрації, (Сільрада) - чи мешкає, є головою домоволодіння, має пай (у разі наявності паю сказати установу) та земельні ділянки, (Держземагенство) - про наявність зареєстрованих земельних ділянок, (ЦНП) - транспортних засобів, належних на праві власності боржнику, (ДПІ) - повідомити ідентифікаційний код, номери рахунків відкритих у банках та інших фінансових установах, джерела отримання доходів, (ПФУ) - чи працюють за трудовими ти цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи, у разі отримання пенсії вказати вид та розмір пенсії, що зареєстровані за відповідачем [PERSON] , [INFO] , [NUMBER] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] ; - 16.03.2017 року державний виконавець виходом за адресою постійного місця проживання боржника: [ADDRESS] встановив, що боржник відсутній за вказаною адресою. Зі слів сусідів тривалий час не проживає, місце фактичного його проживання не відомо. Майно, на яке можливо було б звернути стягнення не виявлено. На запити державного виконавця надійшли відповіді: - з УПФ, що боржник не знаходиться на обліку і ніякий вид пенсі не отримує; - з УСЗН, що боржник на обліку не перебуває і ніякий вид державних допомог не отримує; 26.12.2017 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу в зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення. 07 березня 2018 року стягувач [PERSON] подала державному виконавцю ДВС Болградського району заяву про скасування постанови від 26.12.2017 року про повернення виконавчого листа та відновлення виконавчого провадження. 11.04.2018 року начальником Болградського районного відділу ДВС винесено постанову про скасування процесуального документу - постанови про повернення виконавчого документа стягувачу. Тоді ж винесено постанову про стягнення виконавчого збору. 13.04.2018 року згідно постанови начальника Болградського районного відділу ДВС вказане виконавче провадження було передано до Ізмаїльського міськрайонного відділу ДВС за місцем знаходження нерухомого майна, яке перебуває за адресою: [ADDRESS] . 20.04.2018 року державним виконавцем Ізмаїльського міськрайонного відділу ДВС надсилалась вимога боржнику [PERSON] за адресою: [ADDRESS] рекомендованим листом №6860411020884 та за адресою: [ADDRESS] рекомендованим листом №6860411020810 разом з постановою про відкриття виконавчого провадження. Лист №1 повернувся без вручення з відміткою листоноші, що адресат за вказаною адресою не проживає, лист № 2 з відміткою, що за вказаною адресою знаходиться Фітнес центр. 30.07.2018 року виконавче провадження було повернуто до Болградського відділу ДВС для продовження виконавчого провадження. 09.10.2018 року прийнято до провадження державним виконавцем Болградського відділу ДВС. 09.12.2019 року згідно квитанції Приватбанк [PERSON] перерахував суму коштів 49908.13 гривень відділу ДВС. 10.12.2019 року державним виконавцем винесено розпорядження №45445472 про перерахування суми коштів в розмірі 45 126.48 гривень на рахунок стягувача [PERSON] 27.12.2019 року на рахунок позивача надійшли грошові кошти у вигляді безготівкового зарахування від Болградського РВ ДВС боргу від [PERSON] у розмірі 45 126.48 гривен, що підтверджується витягом з історії карткового рахунку з 01.11.2019 року по 04.03.2020 року (а.с.14). 18.02.2020 року [PERSON] подала заяву на ім`я начальника Болградського ДВС про видачу їй постанови про закінчення виконавчого провадження. Лише 10.03.2020 року державним виконавцем було винесено постанову про закриття виконавчого провадження. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положення ст.610 ЦК України встановлюють, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його невиконання (договір чи діалект). Відповідно до ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовими є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку, тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Отже, приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18). Разом з тим, за змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання. Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Подібний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 лютого 2018 року по справі № 910/11249/17. Так, Верховний Суд зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Великою Палатою Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 зроблено висновок щодо можливості застосування положень ст. 625 ЦК України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачене договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Постановою ВС від 06 березня 2019 року у справі № 577/5360/15-ц зроблено висновок, що за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. На підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц, від 13.02.2019 року у справі №924/312/18, від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц. Також суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц відповідно до якої формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. З урахуванням вищевикладеного, позивач має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення з урахуванням строку позовної давності. Суд з метою перевірки розрахунку наданого позивачем, провів свої розрахунки та дійшов до наступного. Обов`язок відповідача щодо необхідності виконати грошове зобов`язання виник на підставі рішення суду від 10.01.2014 року (а.с.5-8), яке набрало чинності 18.03.2014 року (а.с.9-11, 12). Фактичне виконання зобов`язання відповідачем відбулося 09.12.2019 року, день коли були перераховані кошти відповідачем на рахунок Болградського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області (квитанція в матеріалах виконавчого провадження). Позовна заява до суду була подана позивачем [PERSON] 09.04.2020 року (а.с.1). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із сплином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст. 259 ЦК України). Враховуючи, що позивач звернувся до суду за захистом свого права, зокрема, щодо стягнення інфляційних втрат і 3% річних 09.04.2020 року, то позивач має право на стягнення заборгованості в межах 3-х річного строку позовної давності, тобто з 09.04.2017 року і по день виконання зобов`язання 09.12.2019 року. Суд перевірив розрахунок позивача (а.с.66), та здійснив свій розрахунок, який дещо відрізняється від наданого позивачем розрахунку. Так: - індекс інфляції від загальної суми боргу 45126.48 гривень за період з 09.04.2017 року по 09.12.2019 року становить 10352.01 гривень (а.с.129-131, 132-134); - три відсотки річних від загальної суми боргу 45126.48 гривень за період з 09.04.2017 року по 09.12.2019 року становить 3 616.30 гривень (а.с.135-136). Оскільки вказані уточнені вимоги заявлені в межах строків позовної давності, але дещо не вірно здійснено розрахунок, а тому саме у визначеному судом розмірі підлягають стягненню зазначені суми з відповідача, а тому уточнені позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково. Щодо заперечень відповідача та його представника. Відповідач наполягає на необізнаності та неповідомленні його про наявність виконавчого провадження та необхідності погашення боргу. Втім з судових рішень Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10.01.2014 року (а.с.5-8), та ухвали Одеського апеляційного суду від 18.03.2014 року (а.с.9-11) вбачається, що представник відповідача приймав участь в розгляді справи в обох інстанціях, а тому відповідачу достовірно було відомо про прийняті судові рішення, та покладення на нього судом грошового зобов`язання перед позивачем. Виконавчий лист був виданий позивачу 10.07.2014 року, та лише 13.11.2014 року пред`явлений до примусового виконання. Тобто у відповідача було достатньо часу для добровільного виконання названого рішення суду, яким він не скористався. В результаті детального вивчення матеріалів виконавчого провадження, слідує, що виконавчий лист перебував на виконанні протягом всього часу з 13.11.2014 року до 10.03.2020 року. На адресу постійного місця реєстрації боржника (відповідача) неодноразово державними виконавцями надсилалися постанови, вимоги, однак поштову кореспонденцію відповідач не отримував. А тому недоцільним є посилання відповідача та його представника про те, що його, відповідача державний виконавець не повідомляв про відкриття виконавчого провадження та необхідність виконання грошового зобов`язання. Відповідач у відзиві стверджував, що за адресою його місця реєстрації: [ADDRESS] постійно проживає його мати, яка отримує всю кореспонденцію, проте як суд встановив, що рекомендовані листи на ім`я відповідача (боржника) повертали без вручення, з відміткою, що адресат за цією адресою не проживає. Слід зазначити, що і судові листи, надіслані на ім`я відповідача за цією адресою, також не були отримані (а.с.37-38, 116-117), окрім одного (а.с.28). Представник відповідача стверджує, що позивач навмисно затягувала виконання рішення суду, не цікавилася ходом виконавчих дій, не надавала державному виконавцю необхідну інформацію, що вплинуло на тривалість виконавчого провадження, а тому відсутня вина відповідача у невиконанні рішенні суду. Однак, суд звертає увагу, що згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ст.13 Закону). Саме на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ст.18 Закону). Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; ) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки. В зв`язку з цим, виконавець наділений досить широкими правами, які має спрямовувати на своєчасне і якісне здійснення виконавчих дій. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (ч.4 ст.18 Закону). А відтак, на стягувача Закон не покладає обов`язку здійснювати контроль за виконавчими діями виконавця, а тому зазначені заперечення відповідача та його представника не мають під собою відповідного правового підґрунтя. Суд переконався, що відповідачу достовірно було відомо про наявність рішення суду про стягнення з нього 45126.48 гривень. Ні що не заважало відповідачу своєчасно, без будь-яких затримань виконати рішення суду. Втім відповідач, знаючи про покладений на нього судом обов`язок тривалий час ухилявся від його виконання. Твердження представника відповідача, що позивач не навів в обґрунтування позовної заяви момент виникнення у боржника обов`язку щодо виплати суми стягнення, обмежившись формальним посиланням на отримання [PERSON] виконавчого листа, суд розцінює критично, оскільки такий обов`язок у відповідача наступив в день набрання рішенням законної сили, та доведення і обґрунтування не потребує. Посилання представника відповідача на те, що відповідач мав обґрунтовані підстави вважати про відсутність даного боргу внаслідок взаєморозрахунку майнових відносин, які склалися між сторонами після розірвання шлюбу і тривають по теперішній час з тих підстав, що позивач одноосібно використовує спірну квартиру, власниками якої вони є по Ѕ частці, для власного проживання весь період після прийняття рішення суду, в тому числі і ту частину, яка належить відповідачу, позивач всі ці роки вартість користування відповідачу не відшкодувала, продовжує і на даний час використовувати дану квартиру в цілому для власного проживання - є не доцільним при розгляді даного спору. За весь тривалий час не виконання відповідачем рішення суду від 10.01.2014 року, та достовірно знаючи про покладений на нього обов`язок цим рішенням, не вживав жодних заходів для виконання рішення як шляхом сплати коштів, та і будь-яких іншим шляхом. Не ставив відповідач питання з приводу встановлення порядку користування цією квартирою, не цікавився станом цієї квартири. Навіть якщо позивач одноосібно і користується цією квартирою, то і усі витрати по утриманню цієї квартири вона несе особисто, і відповідач ніякою участі у цих витрат як власник Ѕ частини квартири не приймав. Таким чином, зобов`язання за рішенням суду виникли у відповідача перед позивачем на підставі рішення суду, і усі дії з приводу вирішення питання щодо виконання цього рішення мав би вживати відповідач, а не позивач. Втім, відповідач протягом 6.5 років ігнорував рішення суду не виконуючи його. Також і інші доводи відповідача та його представника не заслуговують на увагу, оскільки направленні виключно на уникнення відповідальності відповідача за невиконання покладеного на нього судовим рішенням зобов`язання оскільки в силу положень ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для … громадян і підлягають виконанню на всій території України ... Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року). У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Щодо вимог про стягнення судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові втирати витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Представництво інтересів позивача [PERSON] у суді здійснював адвокат Янковська О.П. на підставі договору про надання правової допомоги від 02.03.2020 року №89. На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача надано: - договір про надання правової допомоги від 02.03.2020 року №89 (а.с.18); - свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №288 (а.с.17); - ордер серії ОД №544431 від 04.03.2020 року (а.с.16); - копію та оригінал квитанції від 04.03.2020 року №73 на суму 7800.00 гривень (а.с.19, 126); - детальний опис робіт за угодою №89 від 02.03.2020 року (а.с.127); - акт прийому-передачі виконаних робіт за справою №497/463/2020 (а.с.128). Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 року № 13-рп/2000, від 30.09.2009 року № 23-рп/2009. Так, пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial