Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

Позивачка звернулася до [PERSON] з позовом, який під час розгляду неодноразово уточнювала, про стягнення з фізичної особи - підприємця [PERSON] невиплаченої заробітної плати у розмірі 5 737 грн. за період з 01.07.2013 року по 30.11.2013 року, моральну шкоду в сумі 5000 грн. та про зобов'язання прийняти листок непрацездатності, виданий Компаніївською центральною районною лікарнею Кіровоградської області, згідно якого надається допологова та післяпологова відпустка, з подальшим направленням його за належністю для отримання [PERSON] допомоги. Фізичною особою - підприємцем [PERSON] подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про розірвання трудового договору з 21.03.2014 року, укладеного 06.03.2007 року, який зареєстрований 06.03.2007 року за № 20 в Компаніївському районному центрі зайнятості та зобов»язання [PERSON] надати трудову книжку для внесення запису про її звільнення, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 40 КЗпП України. Ухвалою суду від 20.05.2014 року зустрічну позовну заяву фізичної особи - підприємця [PERSON] до [PERSON] про розірвання трудового договору та зобов»язання вчинити певні дії об"єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення невиплаченої заробітної плати. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, зустрічний позов не визнали та пояснили, що 06.03.2007 року позивач була прийнята на роботу реалізатором в магазин « «[INFO]» на підставі трудового договору № 20 від 06.03.2007 року. 21.11.2013 року її було повідомлено, про те, що вона в магазині більш не працює, оскільки проведеною ревізією встановлено, що вона винна кошти. Дії відповідача вважає неправомірними так як ревізія в її присутності не проводилась. Після чого її було не допущено до роботи і не виплачено заборгованість по заробітній платі. На усні та письмові звернення відповідачка не реагувала, лікарняний лист в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] отримувати відмовилась, тому вона змушена звернутись до суду. Представник відповідача первісний позов не визнала та пояснила, що 06.03.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено трудовий договір № 20, згідно з яким вона прийнята на посаду продавця. З 21.11.2013 року [PERSON] припинила самостійно свою трудову діяльність, оскільки при проведенні інвентаризації цінностей, було виявлено недостачу в загальній сумі 20 082,00 грн., в період 01.07.2013 року по 20.11.2013 року. [PERSON] відмовилася повертати кошти. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що вони тривалий час працюють продавцями в магазині «[INFO]». 21.11.2013 року, при проведенні інвентаризації була виявлена недостача 20 000 грн. Після чого [PERSON] на роботу не з»являлась. Заробітну плату вони отримували частково грошима, а частково продуктами та товаром. Не завжди розписувались в відомостях на отримання заробітної плати. Вони підписували акт про те, що [PERSON] не з»являлася на роботу, кожен акт за кожен день окремо. Хоча в магазині «[INFO]» окремі входи, вони заходили і виходили через одні двері, тому бачать хто є на роботі. Недостача свідком [PERSON] частково відшкодована в розмірі близько 8 тис. грн.. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню частково, а зустрічна позовна заява фізичної особи підприємця не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені слідуючи факти. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 06.03.2007 року укладено безстроковий трудовий договір, згідно якого [PERSON] прийнято на посаду реалізатора в магазин «[INFO]» з мінімальною заробітною платою на місяць, передбаченої законодавством України. (а.с. 7,8). Згідно довідки № 02-52/103/02 від 12.03.2014 року встановлено, що трудовий договір між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 06.03.2007 року в Компаніївському районному центрі зайнятості Кіровоградської області і станом на 12.03.2014 року є діючим (а.с. 9). Довідками з Компаніївської центральної районної лікарні Кіровоградської області від 25.11.2013 року та 20.01.2014 року, [PERSON] підтверджено перебування на обліку в жіночій консультації по вагітності. (а.с. 10). Позивач [PERSON] зверталася до [PERSON] з заявою, яку надіслала поштовою кореспонденцією про надання довідки про доходи за останні півроку, з травня по листопад 2013 року. (а.с. 13). Згідно листка непрацездатності, виданого 01.04.2014 року Компаніївською центральною районною лікарнею Кіровоградської області позивач [PERSON] перебуває на лікарняному з 01.04.2014 року по 05.08.2014 року. (а.с. 38). Як вбачається з актів про відсутність працівника на робочому місці [PERSON] не з»являлася на робоче місце в магазин «[INFO]» з 21.11.2013 року по 28.03.2014 року. (а.с. 51, 54, 55). З акту контрольної перевірки інвентаризації цінностей в магазині «[INFO]» від 20.11.2013 року встановлено, що при перевірці інвентаризаційних цінностей виявлено недостачу в сумі 20 082,00 грн. (а.с. 52). Згідно довідки про доходи від 11.01.2014 року ФОП [PERSON] нарахована заробітна плата [PERSON] за липень, серпень, вересень, жовтень, листопад 2013 року в сумі по 1 147,00 грн., грудень 2013 року - 1 218,00 грн., а всього 6 953,00 грн. Відповідно до п.3 укладеного трудового договору від 06.03.2007 року між сторонами, фізична особа зобов»язується оплачувати працю працівника в розмірі мінімальної заробітної плати на місяць встановленої чинним законодавством. Територіальною державною інспекцією з питань праці у Кіровоградській області під час перевірки за заявою [PERSON] встановлено порушення ст. 30 Закону України «Про оплату праці» щодо обов»язку власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи, а також бухгалтерський облік витрат на оплату праці та ст. 115 КЗпП України щодо строків виплати заробітної плати, оскільки з липня 2013 року виплата заробітної плати [PERSON] не проводилась. (а.с. 17). Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Належних доказів виплати заробітної плати [PERSON] відповідачем не надано. Представник відповідача по первісному позову про місце знаходження таких доказів суд не повідомляв, клопотань про їх витребування не заявляв. Податкові розрахунки сум доходу нарахованого на користь платників податку і сум утриманих з них податку [PERSON] до Долинської ДПІ за третій і четвертий квартал 2013 року не підтверджують виплату нарахованої заробітної плати [PERSON] (а.с. 79-80). Суд визначає правовідносини відповідно до встановлених фактів, виходячи з наступного. В пункті 7 трудового договору, укладеного між сторонами по справі від 06.03.2007 року зазначено, що при вирішенні питань, не передбачених цим договором, сторони керуються загальними нормами законодавства про працю України. Відповідно до ч.3 ст. 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Заробітна плата, як зазначено в ч.1 ст. 1 Закону України « Про оплату праці» та ч.1 ст. 94 КЗпП України, - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробити собі на життя працею яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. У ч.7 ст. 43 Конституції України проголошено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 2 КЗпП України встановлено, що право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівник має право на оплату своєї праці на підставі укладеного трудового договору (ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку; своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівника не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їхньої черговості (ст. 97 Кодексу законів про працю, ст. 15 і 24 Закону України «Про оплату праці). Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною 1 статті 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Суд не бере до уваги, як підставу для відмови в задоволенні позову, посилання представника відповідача по первісному позову на те, що кримінальне провадження за заявою [PERSON] щодо строків виплати заробітної плати було закрито у зв»язку з відсутністю в діянні ФОП [PERSON] складу кримінального правопорушення, оскільки правовідносини між сторонами регулюються законодавством про працю. Таким чином, враховуючи відсутність доказів про виплату заробітної плати [PERSON] та висновок Територіальної державної інспекції з питань праці у Кіровоградській області, відповідач зобов»язаний виплатити нараховану та не отриману позивачем по первісному позову заробітну плату в межах заявлених позовних вимог, за п»ять місяців в розмірі 5 737 грн. Згідно ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, беручи до уваги пояснення [PERSON], акт інвентаризації від 20.11.2013 року товаро-матеріальних цінностей в магазині «[INFO]», в якому не зазначено, що саме у [PERSON] виявлено недостачу, пояснення свідка [PERSON], яка частково відшкодувала недостачу в сумі близько 8 тис. грн., відповідач неправомірно відсторонила [PERSON] від роботи. Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Оскільки позивач [PERSON] перебуває на лікарняному з 01.04.2014 року по 05.08.2014 року в зв»язку з вагітністю та пологами розірвання трудового договору суперечить вимогам закону. Крім цього, в зустрічній позовній заяві не зазначена підстава (стаття Кодексу законів про працю України) розірвання трудового договору. В зв»язку з відстороненням відповідачем по первісному позову [PERSON] від роботи, суд не вважає її неявку на роботу прогулами. Згідно ст. 253 КЗпП України особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню. В пункті 12 укладеного трудового договору між сторонами також зазначено, що працівники, які працюють у фізичних осіб за трудовим договором, підлягають загальнообов»язковому державному соціальному страхуванню. Відповідно до Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року на підставі медичного висновку жінкам надається оплачувана відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами тривалістю: 1) до пологів - 70 календарних днів; 2) після пологів - 56 календарних днів, починаючи з дня пологів. Працівники, застраховані у Фонді соцстрахування в зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, при настанні страхового випадку мають право на матеріальне забезпечення (п. 1 ст. 4 Закону України «Про обов'язкове державне соціальне страхування в зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, обумовленими похованням» № 2240-III від 18.01.2001 року). Надання відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами (так званої декретної відпустки) передбачено ст. 179 Кодексу законів про працю України та ст. 17 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року. Відтак, на отримання декретних на підставі Закону України «Про обов'язкове державне соціальне страхування в зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, обумовленими похованням» мають право особи, що працюють за трудовим договором. Підставою для відпустки та отримання допомоги є лікарняний лист із жіночої консультації, виданий згідно з п. 1 ст. 51 Закону № 2240-III. Таким чином, відповідач зобов»язаний прийняти лікарняний лист [PERSON] для отримання допомоги та надання відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами. Право на відшкодування моральної шкоди у трудових правовідносинах, передбачено ст. 237-1 КЗпП України. Строк позовної давності, передбачений ч.1 ст. 233 КЗпП України. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями № 5 від 25.05.2001 року) до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством застосовується тримісячний строк позовної давності. За заявою представника відповідача по первісному позову суд застосовує до вимоги про стягнення моральної шкоди строк позовної давності. Позивач [PERSON] звернулась до суду у березні 2014 року, право на звернення до суду виникло з 21.11.2013 року, тримісячний строк давності сплив 21.02.2014 року. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 КЗпП України суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП України), однак позивач [PERSON] та його представник клопотань про поновлення строку для стягнення моральної шкоди суду не заявляли. Згідно ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача по первісному позову на користь держави підлягає стягненню судовий збір за дві позовні вимоги [PERSON] в сумі 487,20 грн.

Outcome: partial