Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

До Олевського районного суду Житомирської області надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. В обґрунтування своєї позовної заяви позивачка зазначає, що в липні 2020 року їй стало відомо, про те що відповідачі по справі сформували і підписали звернення, яке в подальшому було направлене Голові правління Укооспілки [PERSON] , голові правління Житомирської облспоживспілки [PERSON] , начальнику Олевського ВП Григоришину Ігорю Васильовичу. Суть даного звернення полягала в тому, що позивачка, як керівник підприємства як самостійно так і з іншими особами, що вказані у даному зверненні, призвела до збитковості організації, в якій позивачка обіймає посаду Голови правління, самостійно та в зговорі з іншими особами займається розкраданням майна, що належить Олевській РСС, міському споживчому товариству. На підставі даного звернення ревізійною комісією спілки споживчих товариств Житомирської області прийнято розпорядження № 19 від 27.07.2020 року про проведення перевірки бухгалтером ревізором ревізійної комісії [PERSON] щодо обставин викладених у скарзі та надано довідку про результати перевірки. Інформація щодо позивачки була поширена відповідачами у вигляді письмового звернення до вище стоячих організацій, яким підпорядкована Олевська райспоживспілка, тобто серед керівництва організації, в якій позивачка є головою правління, тобто свідомо була направлена на дискримінацію її як особи, яка займає керуючу посаду. Внаслідок чого, інформація, що була викладена у зверненні та підписана відповідачами по справі стала відома співробітникам позивачки, керівництву спілки споживчих товариств Житомирської області та її співробітникам, працівникам поліції, а також іншим особам. Зазначена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності, підтвердженням того є довідка складена головним бухгалтером ревізором райспоживспілки Кривохижим Б.О. Поширення окресленої інформації порушує немайнові права позивачки на честь, гідність та ділову репутацію. На підставі наведеного позивачка просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує її права на повагу до її гідності, честі та недоторканості ділової репутації, наступну інформацію розповсюджену такими особами, як [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у зверненні від 15.04.2020 року на ім`я Голови правління Укоопспілки Гороховського І.Л.., Голови правління Житомирської облспоживспілки Григор`єва С.М., Начальника Олевського відділення поліції Григоришина І.В.: «Олевська РСТ та її споживчі товариства за 2018-2019 роки стали різко збитковими, а статки голови правління зросли у космічних масштабах. Майно споживчої кооперації, стратегічні прибуткові магазини в Олевську, жваво перейшли у власність сім`ї голови правління. Син голови правління став власником капітального магазина по [ADDRESS] , площею 100 кв.м., всього за 56 000 грн. Оціночна вартість такого магазина біля мільйона гривень. У 2018 році власницею магазина в центрі Олевська, площею 64 кв.м., стає сестра голови правління, і знову за 350 000 грн. Вартість цього об`єкта занижена у декілька разів. На подвір`ї комбінату громадського харчування побудовані три тимчасові споруди, власниками яких є голова правління [PERSON] , директор КГХ [PERSON] та приватний підприємець. Це при тому, що жодного підприємства громадського харчування КГX вже не має. У кінці 2018 року виявився ще один факт розкрадання майна споживчої кооперації району, який побив усі рекорди жадібності. 486,4 кв.м. площі вкрадено у торгівельного центру Уборть. Ця операція планувалася ще з 2010 року. Тоді, 09.09.2010 року у м. Київ, була створена фірма ТОВ «2 ЕС». Засновниками якої стали син голови правління [PERSON] , зять та дочка директора [PERSON] та [PERSON] . У 2010 році ця частина приміщення ТЦ «Уборть» виставлялася на аукціон Житомирської облспоживспілки зареєструвалися чотири учасники, в тому числі і «2 ЕС». Об`єкт було знято з торгів особисто головою правління [PERSON] , без погодження з правлінням. Другою спробою було провести аукціон у м. Червоноармійськ Житомирської області, та було отримано відмову. Але ще не заспокоїлися. Від фірми «2 ЕС» (тобто від себе самі отримують 240 000 грн. на ремонт покрівлі торгівельного центру, і ці 486,4 кв.м. площі віддають у заставу. Потім беруть іпотеку під такі «драконівські» відсотки, що не повернувши навмисно гроші, у 2015 році стають власниками цього об`єкту. Ця інформація замовчувалася до 2019 року. Орендну плату отримує райспоживспілка, та ніхто не знає, що це майно чотири роки вже не їхнє. По цьому питанню відбулося засідання правління Житомирської облспоживспілки. Рішенням було вказано повернути майно райспоживспілки, а проти посадових осіб, які задіяні у цьому процесі відкрити кримінальне провадження. В кінці 2019 року голова правління подала позов проти фірми «2 ЕС» (тобто проти самої себе, хоча її сина у 2015 році виключили зі складу власників фірм). Слідуюче питання. Звідки взявся на балансі райспоживспілки житловий будинок, де проживає з 1992 року син [PERSON] , не сплачуючи за оренду найманого житла? Ця споруда знаходилася чотири роки у власності особи, а на балансі стоїть повітря. Службовий автомобіль, водієм якого є син голови, використовується не призначенням, знаходиться у водія дома, за кермом їздить ще й невістка, витрати на пальне та ремонт машини складають до 5000 грн. щомісяця. За 31 рік, будучи пайовиками МСТ індексація занижена і становить 576 гривень. Дивіденди за 2018 і 2019 роки не виплачувалися зовсім. Складається враження, що останні роки свідомо знищується кооперація однією особою - головою правління. Шалені суми виділяються на ремонт магазинів та їх благоустрій : - Зрізання трьох дерев - 20 000 грн. - Ремонт кафе « [INFO] » - 600 000 грн., та не відповідає дійсності. - В актах виконаних робіт вказано натяжні стелі та інші роботи, яких там немає. - Уплочено 70 000 грн. за бруківку, яка належить міській раді. За нашими підозрами протоколи зборів пайовиків сфальсифіковані, тобто голосуємо за одне, а пишуть інше. На даний час діяльність райспоживспілки не відповідає Статуту РСС, не проводиться робота по покращенню діяльності по всіх напрямках. Не створено жодного нового робочого місця. - Голова правління знущається над своїми підлеглими, обзиває їх, та залякує скороченням штатів, Незрозуміло чого вони це все терплять? !!! На зауваження пайовиків відповідає: ви ніхто, забирайте свою тисячу та вимітайтесь!» Також, позивачка просить суд зобов`язати відповідачів по справі спростувати поширену відносно неї недостовірну інформацію у зверненні від 15.04.2020 року на ім`я Голови правління Укоопспілки Гороховського І.Л.., Голови правління Житомирської облспоживспілки Григор`єва С.М., Начальника Олевського відділення поліції Григоришина І.В., шляхом озвучення вибачень на загальних зборах пайовиків Олевського міського споживчого товариства та через засоби масової інформації (районній газеті), стягнути з відповідачів по справі моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 100 000, 00 грн. Стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] понесені нею судові витрати. 23.10.2020 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Винара Л.В. Ухвалою суду від 16.11.2020 року позовну заяву залишено без руху та позивачці надано строк для усунення недоліків. 04.12.2020 року на адресу суду від позивачки надійшла уточнена позовна заява. 10.12.2020 року ухвалою суду відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. Не погоджуючись з позовними вимогами 15.02.2021 року відповідачі по справі надали до суду відзив на позовну заяву. У вказаному відзиві позовні вимоги не визнають, вважають доводи позивачки абсолютно надуманими, не підтвердженими належними доказами. На їх думку, позовна заява взагалі позбавлена логічного змісту, переважна більшість фактів позивачкою умисно перекручена, важливі обставини суду не повідомлені та фактично скриті від суду. Відповідачі є пайовиками Олевського міського споживчого товариства Олевської райспоживспілки Житомирської області де позивачка по справі [PERSON] займає посаду голови правління Олевського МСТ та голови правління Олевської райспоживспілки. Олевське МСТ входить до складу Олевської райспоживспілки, відтак їхні права та інтереси пов`язані як з діяльністю МСТ так із діяльністю Олевської РСС. Відповідачі повністю дотрималися вимог ст. 40 Конституції України та Закону України «Про звернення громадян» і направили звернення компетентним органам та їх посадовим особам, у якому навели факти протиправних діянь [PERSON] на посадах голови правління Олевського МСТ та голови правління райспоживспілки, які завдали збитків і шкоди не лише законним правам та інтересам відповідачів, як пайовиків, але і в цілому органам споживчої кооперації Олевського району. Укоопспілка, Споживспілка Житомирської області вправі проводити ревізію фінансово-господарської діяльності підпорядкованих органів споживчої кооперації, виявляти порушення, вживати відповідних заходів задля їх усунення та притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності. Олевське відділення поліції вправі реєструвати заяви, повідомлення про кримінально-карані діяння, проводити досудове розслідування з метою встановлення і притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності, відшкодування завданих збитків, тому керівникам саме цих органів відповідачі і скерували своє звернення. Отже, шляхом направлення даного письмового звернення до компетентних органів вони реалізували своє конституційне право на звернення. Твердження позивачки, що за зверненням відповідачів бухгалтером-ревізором ревізійної комісії споживспілки Житомирської області Кривохижим Б.О. проведено перевірку викладених фактів і за результатами перевірки надано довідку, якою на думку позивачки, спростовуються доводи викладені у їхньому зверненні є хибними. Навпаки, результати перевірки, викладені у довідці бухгалтером-ревізором [PERSON] , підтвердили наявність фактів, зазначених у даному зверненні, позивачка зміст довідки перекрутила, окремі факти і обставини приховала, а щодо деяких бухгалтеру-ревізору надала недостовірну інформацію або ж не надала її зовсім. На їх думку, подання [PERSON] позову до них, як до пайовиків Олевського МСТ є нічим іншим як її тиском на відповідачів. 22.02.2021 року на адресу суду від позивачки надійшла відповідь на відзив. Позивачка зазначила, що ознайомившись зі змістом відзиву на позовну заяву вона не отримала ні доведення, ні спростування недостовірної, неправдивої інформації розповсюдженої дванадцятьма відповідачами щодо неї. Вважає, що факти, викладені у відзиві на позовну заяву не підтвердженні жодними доказами. Стосовно наведених відповідачами у своєму відзиві поданих райспоживспілкою позовів зазначила, що це буде обговорюватися по закінченню судових засідань. Також, навела свої заперечення стосовно фактів, викладених у колективному зверненні відповідачів. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позовній заяві та просить їх задоволити. Заявила клопотання про долучення до матеріалів справи диску DVD, в якості додаткових доказів. Проти розгляду справи без участі відповідачів, які не з`явилися до судового засідання не заперечує. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , кожен окремо, проти вимог позовної заяви заперечили, вважають, що вони повністю дотрималися вимог ст. 40 Конституції України та Закону України «Про звернення громадян» і направили звернення компетентним органам та їх посадовим особам, у якому навели факти протиправних діянь [PERSON] на посадах голови правління Олевського МСТ та голови правління райспоживспілки. Не заперечують проти розгляду справи без участі відповідачів, які не з`явилися у судове засідання. Представник відповідача [PERSON] адвокат Гаврилюк А.Г. проти вимог позовної заяви заперечив, вважає її безпідставною та необґрунтованою, тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Також, заперечує проти клопотання про долучення до матеріалів справи диску DVD, в якості додаткових доказів, оскільки наразі справа перебуває на стадії судового розгляду, а причин поважності пропуску строку на подання вказаного доказу позивачка не обґрунтувала. Проти розгляду справи без участі відповідачів, які не з`явилися до судового засідання не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, до суду надав письмову заяву з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги не визнає. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що стверджується матеріалами справи. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду за відсутності відповідачів, які не з`явилися у судове засідання, за наявними матеріалами справи, з урахуванням відзиву на позовну заяву. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд приходить до наступних висновків. Стосовно клопотання позивачки [PERSON] про долучення до матеріалів справи диску DVD, в якості додаткових доказів суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положення ст. 81 ЦПК України відображають приватноправові засади змагальності цивільного процесу, відповідно до чого тягар доказування цілком покладається на сторін. У такому контексті зазначений обов`язок із доказування характеризується специфічністю та виникає тоді, коли особа реалізує своє право на судовий захист. При цьому особа наділена правом самостійно обирати коло доказів, на які вона посилається і які подає суду, виходячи із своєї процесуальної заінтересованості та позиції у справі. Поряд із цим, таке право сторони також має свої межі. Тоді, коли особа використовує свої процесуальні права у сфері доказування всупереч їх меті, діє недобросовісно (у тому числі, несвоєчасно розкриває докази, чим перешкоджає іншій стороні повноцінно організувати свій захист), то починає зачіпатися загальний публічно-правовий інтерес в ефективному відправленні правосуддя, що повинно мати наслідком відповідну реакцію суду. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Частиною 4 ст. 83 ЦПК України встановлено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Згідно ч. 5 ст. 83 ЦПК України у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Крім того, ч. 8 ст. 83 ЦПК України визначено, що докази, не подані у встановлений законом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає обґрунтувала неможливість їх неподання у вказаний строк, з причин, що не залежали від неї. Позивачка не була позбавлена можливості надати суду усі наявні у неї докази як разом із поданням позовної заяви так і на стадії підготовчого провадження. Будь-яких заяв про неможливість подання вказаного диску разом з позовом, а також під час підготовчого провадження по даній справі з об`єктивних причин від позивачки не надходило. Також, відповідно до ч. 9 ст. 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Доказів надсилання вказаного диску з відеозаписом іншим учасникам справи матеріали справи не містять. Крім того, позивачкою не обґрунтовано неможливість подання такого на стадії підготовчого розгляду справи. Враховуючи вищенаведене, у задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи диску DVD, в якості додаткових доказів слід відмовити. Відповідно до частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (частина четверта\~статті 32 Конституції України). Статтею 9 Конституції України\~передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. У\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~зазначено, що суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно зі\~статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) і частинами другою та третьою\~статті 34 Конституції України\~кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. У пункті 1\~постанови Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Згідно із частиною першою\~статті 68 Конституції України\~кожен зобов`язаний неухильно додержуватися\~Конституції України\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. У\~статті 201 ЦК України\~передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до\~статті 297 ЦК України\~кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі\~статтею 299 ЦК України\~фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою\~статті 277 ЦК України\~негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Частиною другою\~статті 302 ЦК України\~на особу, яка поширює інформацію, покладено обов`язок переконатися в її достовірності. За практикою Європейського суду з прав людини, межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. У свою чергу національна влада може втрутитися у процес реалізації норми статті 10 Конвенції, якщо, зокрема, це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Положеннями\~статті 30 Закону України «Про інформацію»\~визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції. У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» (заява № 72713/01) зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELSv. BELGIUM, стор. 236, параграф 47). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша\~статті 277 ЦК України). Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалася на те, що відповідачі шляхом звернення із заявою до голови правління Укоопспілки, голови правління Житомирської облспоживспілки та начальника Олевського ВП,\~поширили неправдиву інформацію щодо неї, як наслідок, порушили особисті немайнові права, що принижують її честь, гідність та ділову репутацію. Інших доказів про поширення відповідачами зазначеної у позові інформації відносно позивачки у інших джерелах (опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі тощо) матеріали справи не містять. Відповідно до\~статті 40 Конституції України\~усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Тлумачення\~статті 40 Конституції України\~свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого\~статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Зазначене узгоджується з постановою Верховного Суду у постанові від 10 червня 2020 року по справі № 404/3230/16-ц,\~від 06 липня 2020 року по справі № 527/1977/18. Із роз`яснень, викладених в пункті 16\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~вбачається, відповідно до\~статті 40 Конституції України\~усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого\~статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Зазначене узгоджується з постановою Верховного Суду від 26 березня 2020 року по справі №464/12824/14-ц, від 23 січня 2020 року по справі №761/13936/18. Закріплений статтею 40 Конституції України інститут права на звернення має комплексний характер. Його утворюють різні за природою і призначенням юридичні засоби (інструменти), метою яких є забезпечення реалізації кожною людиною своїх прав і свобод, а також їх відстоювання, захист та відновлення у разі порушення. (абзац дев`ятий пункту 4 мотивувальної частини) (Рішення Великої палати Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень частини другої статті 8, другого речення частини четвертої статті 16 Закону України «Про звернення громадян» (справа про звернення осіб, визнаних судом недієздатними) від 11 жовтня 2018 року\~№ 8-р/2018). Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України ( 254к/96-ВР ) "кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань", а статтею 4 Закону України "Про звернення громадян" ( 393/96-ВР ) передбачено підстави, які дають громадянам право оскаржувати рішення, дії (бездіяльність) у сфері управлінської діяльності. З огляду на викладене звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу ( 1540-06 ) не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод ( 995_004 ) в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії" ( 980_042 ), "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. (Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] від 10 квітня 2003 року\~№ 8-рп/2003) Враховуючи вищенаведене, оскільки у даному випадку мала місце реалізація відповідачами свого конституційного права, передбаченого\~статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації відносно позивачки [PERSON] , суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання недостовірною та такою, що порушує права позивачки на повагу до її гідності, честі та недоторканості ділової репутації, інформацію розповсюджену такими особами, як [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~у зверненні\~від 15.04.2020\~на ім`я\~Голови правління\~Укоопспілки Гороховського\~І.Л..,\~Голови правління\~Житомирської облспоживспілки\~Григор`єва С.М.,\~Начальника Олевського\~відділення нацполіії\~Григоришина І.В. та зобов`язання відповідачів по справі спростувати поширену відносно неї недостовірну інформацію, шляхом озвучення вибачень на загальних зборах пайовиків Олевського міського споживчого товариства та через засоби масової інформації (районній газеті). Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від позовної вимоги про визнання недостовірною поширеної інформації та її спростування, та враховуючи відмову в задоволенні цієї вимоги, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягає. Згідно з ч.1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивачки в повному обсязі, тому понесені нею по справі судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed