Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, яке видане на підставі рішення виконкому Холодівської сільської ради від 10.05.1989. В даному будинку з 1975 зареєстрований його син [PERSON], який з червня 2000 року і по теперішній час фактично там не проживає та не виписуються з належного йому будинку. На даний час у нього склалося важке матеріальне становище і відповідно до своїх доходів він має право на отримання субсидій, проте через реєстрацію в його будинку відповідача, він зробити цього не може. З врахуванням вимог ст.ст.16, 319, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 72, 150 ЖК України просить визнати відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] та стягнути з нього судові витрати. В судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву, згідно якої просить слухати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, згідно якої просить слухати справу у його відсутність, позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. Відповідно до ст. ст. 223, 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, так як це не суперечить вимогам закону, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно дублікату свідоцтва [NUMBER] про право особистої власності на будинковолодіння, виданого 10.05.1989 виконавчим комітетом Холодівської сільської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Тульчинської міської ради №76 від 27.03.1986 та рішення виконкому Холодівської сільської ради від 15.03.1989 №10, зареєстрованого КП "Тульчинське МБТІ" 10.05.1989 за реєстровим [NUMBER] (а.с.27), житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] належить колгоспному двору головою якого є [PERSON] Відповідно до довідки, виданої виконкомом Холодівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 06.07.2018 №303 (а.с.6), згідно погосподарської книги №6 об'єкт погосподарського обліку №0487-1 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані слідуючі особи: голова двору - [PERSON], [INFO]; дружина - [PERSON] -[INFO]; син - [PERSON], [INFO], фактично проживає [ADDRESS]; донька - [PERSON], [INFO], фактично не проживає; онук - [PERSON] -[INFO], фактично не проживає. Згідно довідки, виданої виконкомом Холодівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 05.07.2018 №299 (а.с.7), за адресою: [ADDRESS] фактично зареєстровані та проживають [PERSON] та [PERSON] Згідно довідки, виданої виконкомом Холодівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 05.07.2018 №298 (а.с.8), [PERSON], [INFO] зареєстрований [ADDRESS], проте фактично проживає [ADDRESS]. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до який громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 2, 3ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в п. 2 цієї статті перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати у займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Водночас, ч. 4 ст. 3 СК України, передбачено, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Так, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша ст. 405 ЦК України). При цьому необхідно мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Отже, стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню саме положення статті 405 ЦК України, що відповідає роз'ясненням, які містяться в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав». Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). В зв'язку із чим, суд приходить до висновку, що застосуванню до правовідносин, що склались між сторонами, ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР не підлягають, оскільки право членів сім'ї власника житлового приміщення на користування відповідним житлом та/або втрата такого права передбачена саме ст. 405 ЦК України, а захист права наймача або членів його сім'ї - ЖК УРСР. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зобов'язані зареєструвати місце свого проживання. Згідно вимог ст.7 названого Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. В свою чергу, відповідно до Постанови РМ УРСР від 11.03.1985 № 105 « Про порядок державного обліку житлового фонду» і відповідно до чинного на той час порядку обліку господарств колгоспних дворів, все майно колгоспного двору обліковувалося за головою колгоспного двору. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" з наступними змінами, до правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору. Згідно статті 120 ЦК УРСР (1963 року), колгоспний двір це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. За нормами ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР, які діяли до ведення в дію Закону України Про власність, кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору. Тобто, після введення в дію Закону України "Про власність" 15.04.1991 у всіх членів колгоспного двору виникло право власності на все його майно в рівних частинах, в тому числі і на будинок з господарськими спорудами, які відносилися до цього колгоспного двору. Таким чином, незважаючи на той факт, що свідоцтво на право особистої власності на будинковолодіння було видане на ім'я голови колгоспного двору [PERSON], всі інші члени колгоспного двору, зокрема, відповідач [PERSON], який станом на 15.04.1991, будучи членом сім'ї позивача, був неповнолітнім, мали рівні частки житлового будинку. Згідно ч.ч. 1-2 ст. 231 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому, реалізація права одним із співвласників не повинна утискати інтереси інших співвласників, що передбачає заборону обмеження прав одних учасників за рахунок других. Отже, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, власник майна не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зокрема, з підстав передбачених ст. 405 ЦК України. Таким чином, позбавлення права користування житловим будинком, в якому відповідачу належить частка протирічить вимогам ст.319 ЦК України. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог позивача в заявлених ним межах та про відсутність правових підстав для їх задоволення. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON], тому й судові витрати, пов'язані з розглядом даної справи, що були понесені останнім, у відповідності до ст.141 ЦПК України, до стягнення з відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed