Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про розірвання трудового договору та звільнення з роботи. В обґрунтування позову зазначала, що з 01.07.2014 року працювала на посаді інженера-проектувальника ІІ категорії ТОВ «Проектно-вишукувальний інститут «Волиньагропроект». З 02.03.2020 року їй була надана відпустка за сімейними обставинами без збереження заробітної плати тривалістю 15 календарних днів. 11.03.2020 року Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID - 19» по всій території України з 12.03.2020 року введено карантин. 17.03.2020 року вона звернулася із заявою до директора ТОВ «Проектно-вишукувальний інститут «Волиньагропроект» про надання їй відпустки без збереження зааробітної плати на період карантину. 28.08.2020 року вона подала до відповідача заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України, однак відповідного наказу про звільнення видано не було та не надано трудової книжки. 15.10.2020 року вона повторно подала заяву про звільнення з роботи, однак її знову не було звільнено. Покликаючись на викладені обставини, просить суд розірвати трудовий договір, укладений з нею та відповідачем на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України та вважати її звільненою з посади інженера-проектувальника (планування міст) ІІ категорії Товариства з обмеженою відповідальністю "Проектно-вишукувальний інститут "Волиньагропроект" з 29 жовтня 2020 року, стягнути судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали із вказаних у позові підстав. Просили суд позов задовольнити, не заперечували проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, поштова кореспонденція повернута на адресу суду за закінченням терміну зберігання, а тому відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За погодженням з позивачем суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] з 01.07.2014 року працювала на посаді інженера-проектувальника (планування міст) ТОВ «Проектно-вишукувальний інститут «Волиньагропроект». 15.10.2020 року [PERSON] звернулася до відповідача ТОВ «Проектно-вишукувальний інститут «Волиньагропроект» із заявою про звільнення її з посади за власним бажанням, проте, дану заяву було проігноровано, позивача звільнено не було, трудову книжку на час звернення до суду не видано. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирав або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідачем порушене право на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП України, оскільки заява [PERSON] про звільнення за власним бажанням не розглянута, питання припинення трудових відносин не вирішено, тобто, порушено її трудові права, які підлягають захисту. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даної норми, Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене ст.43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Директор ТОВ «Проектно-вишукувальний інститут «Волиньагропроект» проігнорував повідомлення позивача про її звільнення і не розглянув по суті заяву позивача про звільнення протягом передбачених законодавством строків. Відповідно до ч. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.10.2008 року, при вирішенні питання про те, чи є спір, що виник між господарським товариством та посадовими особами товариства, які входять до складу виконавчого органу товариства або наглядової ради товариства, трудовим чи корпоративним, судам необхідно керуватися положеннями глави XV Кодексу законів про працю України. Відповідно до статті 3 КЗпП України, до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем порушене право позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ст. 38 ч. 1 КЗпП України, оскільки не вирішення товариством, в особі директора, заяви про звільнення позивача з посади є порушенням її права щодо вільного вибору праці. Таким чином, оскільки позивач не бажає продовжувати працювати за трудовим договором, не має можливості розірвати договір з незалежних від неї підстав, в порядку, передбаченим зазначеними вище законодавчими актами, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі наведеного та

Outcome: approved