Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до державного підприємства „Волиньторф" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона працювала на посаді диспетчера автомобільного транспорту автотранспортного цеху ДП „Волиньторф". Наказом № 38/ос від 2.03.2015 року позивач була звільнена із займаної посади в зв'язку із скороченням чисельності і штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення [PERSON] вважає незаконним, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України їй не було запропоновано на підприємстві іншу роботу. Разом з тим, позивачу відомо, що на підприємстві були вакантні посади, які могли їй бути запропоновані, оскільки у період з моменту її повідомлення про майбутнє звільнення та до моменту звернення до суду на підприємстві приймали на роботу інших осіб. Незаконними діями відповідача [PERSON] завдано моральної шкоди, яка полягала в переживаннях через її звільнення з підприємства, порушенні нормальних життєвих зв'язків, усталеного способу життя і побуту, погіршенні стану здоров'я, неможливості забезпечити належний рівень життя собі та батькові [PERSON], [INFO], якому необхідний належний догляд та кошти на лікування. Завдану їй моральну шкоду, відшкодування якої передбачено ст. 237-1 КЗпП України, позивач оцінює в 10000 гривень. Посилаючись на зазначені обставини, [PERSON] просила поновити її на роботі на посаді диспетчера автомобільного транспорту автотранспортного цеху ДП „Волиньторф", а також стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду на суму 10000 гривень та середній заробіток за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у поданій до суду заяві, просила поновити її на роботі на посаді диспетчера автомобільного транспорту автотранспортного цеху ДП „Волиньторф", а також стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду на суму 10000 гривень та середній заробіток за час вимушеного прогулу. [PERSON], крім того, додала, що вона була присутня 24.02.2015 року на засіданні профспілкового комітету, на якому розглядалось подання адміністрації ДП „Волиньторф" про розірвання з нею трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України. Іншу роботу на підприємстві, де вона постійно працювала з 2.01.1991 року, їй як до цього, так і в подальшому запропоновано не було, хоча вона була згідна на будь-яку роботу. Підтвердила, що копію наказу про звільнення з роботи їй було видано 2.03.2015 року, а також, що з нею було проведено повний розрахунок. Не оспорює, що про звільнення з роботи в зв'язку із скороченням чисельності і штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України її було попереджено за два місяці - 29.12.2014 року. Стверджує, що на зборах трудового колективу ДП „Волиньторф" 29.04.2014 року, коли було прийнято рішення про її звільнення з членів профкому, вона присутня не була, про ці збори її ніхто не повідомляв і на них не запрошував. Рішення про її звільнення з членів профкому [PERSON] не оскаржувала. Представники відповідача Балай О.В., Бубнюк Л.Є. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вважають їх необґрунтованими, а тому проти задоволення позову заперечують. Підтвердили, що позивача, яка працювала на посаді диспетчера автомобільного транспорту автотранспортного цеху ДП „Волиньторф", наказом № 38/ос від 2.03.2015 року було звільнено із займаної посади в зв'язку із скороченням чисельності і штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. 29.12.2014 року [PERSON] було попереджено про звільнення з роботи в зв'язку із скороченням чисельності і штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Іншу роботу на підприємстві їй не було запропоновано, оскільки були відсутні вакантні посади, на які могла б бути працевлаштована позивач. 24.02.2015 року позивач була присутня на засіданні профспілкового комітету, на якому розглядалось подання адміністрації ДП „Волиньторф" про розірвання з нею трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України. 2.03.2015 року [PERSON] було видано копію наказу про її звільнення з роботи. Крім того, додали, що ДП „Волиньторф" з позивачем було проведено повний розрахунок. Вважають, що звільнення позивача проведено у відповідності до вимог діючого законодавства, а тому просили в задоволенні її позовних вимог відмовити. Не оспорюють, що у період з моменту повідомлення позивача про майбутнє звільнення та до моменту її звільнення на підприємстві приймали на роботу інших працівників - трактористів сировинної бази, сторожів сировинної бази, а в подальшому - інженера-механіка, трактористів сировинної бази, помічника машиніста екскаватора. Також в цей період на підприємстві були вакантні посади юрисконсульта ІІ категорії, інженера-механіка, інженера з цивільної оборони, майстра по видобутку торфу, ст. майстра будівельних та монтажних робіт, майстра будівельних та монтажних робіт. На вищевказані посади позивача, в тому числі за її згодою, перевести не було можливості, оскільки вона за освітою, станом здоров'я, а також вимогами до цих посад та робітничих професій їм не відповідає. Заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2-3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Згідно ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] постійно працювала на ДП „Волиньторф" з 2.01.1991 року, зокрема, на посаді диспетчера автотранспортного цеху з 2.01.1992 року. Наказом № 132/ос від 23.07.2014 року позивач була звільнена із займаної посади з 23.07.2014 року в зв'язку із скороченням чисельності і штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно рішення Маневицького районного суду Волинської області від 10.11.2014 року було поновлено [PERSON] на роботі на посаді диспетчера автомобільного транспорту автотранспортного цеху державного підприємства „Волиньторф", а також стягнуто з ДП „Волиньторф" на користь [PERSON] 6176 гривень 08 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 500 гривень у відшкодування моральної шкоди. Наказом № 201/ос від 11.11.2014 року позивач була поновлена на посаді диспетчера автотранспортного цеху. 29.12.2014 року [PERSON] під розпис було ознайомлено з наказом № 252 від 28.11.2014 року „Про внесення змін до штатного розпису" та попереджено про звільнення з роботи через два місяці в зв'язку із скороченням чисельності і штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Інша робота на підприємстві їй запропонована не була. 24.02.2015 року на засіданні профспілкового комітету, на якому була присутня позивач, розглядалось подання адміністрації ДП „Волиньторф" про розірвання з нею трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України. При цьому інша робота на підприємстві їй запропонована не була. Профспілковим комітетом було прийнято рішення про надання згоди на звільнення диспетчера автомобільного транспорту автотранспортного цеху ДП „Волиньторф" [PERSON] в зв'язку із скороченням чисельності і штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказом № 38/ос від 2.03.2015 року позивач була звільнена із займаної посади з 2.03.2015 року в зв'язку із скороченням чисельності і штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. 2.03.2015 року [PERSON] було видано копію наказу про звільнення з роботи. З позивачем було ДП „Волиньторф" проведено повний розрахунок. [PERSON] проживає в [ADDRESS] одна, її батько [PERSON], [INFO], проживає в [ADDRESS]. Зазначені обставини не оспорюються сторонами, а також підтверджуються дослідженими судом письмовими доказами, зокрема, наказами ДП „Волиньторф" № 252 від 28.11.2014 року, № 285 від 29.12.2014 року та № 38/ос від 2.03.2015 року (а.с. 12, 35, 37, 41), повідомленнями ДП „Волиньторф" № 1314 від 28.11.2014 року та № 1443 від 29.12.2014 року (а.с. 36, 38), поданням адміністрації ДП „Волиньторф" № 200 від 18.02.2015 року про надання згоди на розірвання трудового договору із [PERSON] з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 39), протоколом засідання профспілкового комітету № 1 від 24.02.2015 року (а.с. 40), рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 10.11.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні встановлено, що у період з моменту повідомлення позивача [PERSON] про майбутнє звільнення - 29.12.2014 року та до моменту її звільнення - 2.03.2015 року на підприємстві приймали на роботу інших працівників, а саме: трактористів сировинної бази ([PERSON] згідно наказу № 28/ос від 5.02.2015 року, [PERSON] згідно наказу № 29/ос від 9.02.2015 року, [PERSON] згідно наказу № 30/ос від 11.02.2015 року, [PERSON] згідно наказу № 35/ос від 27.02.2015 року), сторожів сировинної бази ([PERSON] згідно наказу № 1/ос від 6.01.2015 року, [PERSON] згідно наказу № 2/ос від 6.01.2015 року, [PERSON] згідно наказу № 3/ос від 6.01.2015 року), а в подальшому - інженера-механіка ([PERSON] згідно наказу № 39/ос від 3.03.2015 року), трактористів сировинної бази ([PERSON] згідно наказу № 42/ос від 11.03.2015 року, [PERSON] згідно наказу № 47/ос від 18.03.2015 року), помічника машиніста екскаватора ([PERSON] згідно наказу № 62/ос від 10.04.2015 року). Крім того, у вищевказаний період на підприємстві були вакантні посади юрисконсульта ІІ категорії, інженера-механіка (прийнятий на роботу [PERSON] згідно наказу № 39/ос від 3.03.2015 року), інженера з цивільної оборони, майстра по видобутку торфу, ст. майстра будівельних та монтажних робіт, майстра будівельних та монтажних робіт. Зазначені обставини не оспорюються сторонами, а також підтверджуються дослідженими судом письмовими доказами, зокрема, штатними розписами апарату управління ДП „Волиньторф" (а.с. 15-17, 19-30), списком прийнятих на роботу нових працівників по ДП „Волиньторф" за період з 11.11.2014 року по 10.04.2015 року (а.с. 18). Судом встановлено, що на вищевказані посади позивача, в тому числі за її згодою, переведено не було, оскільки вона за освітою, станом здоров'я, а також вимогами до цих посад та робітничих професій їм не відповідає. Інші вакантні посади, на які могла б бути працевлаштована [PERSON], на підприємстві були відсутні. Так, з досліджених в судовому засіданні посадових інструкцій майстра по видобутку торфу, юрисконсульта ІІ категорії, інженера-механіка, інженера з цивільної оборони (а.с. 66-74, 80-81) для прийняття на роботу на вказані посади серед інших вимог є наявність відповідної освіти (вищої або базової вищої в залежності від посади). Відповідної освіти для призначення на вказані посади позивач не має, що не оспорювала [PERSON] в судовому засіданні, а тому зазначені посади їй не було запропоновано. Також [PERSON] не було запропоновано роботу тракториста сировинної бази чи помічника машиніста екскаватора, оскільки позивач не відповідає вимогам до вказаних робітничих професій, в тому числі, не має посвідчення водія на право керування транспортними засобами відповідної категорії. Суд не бере до уваги пояснення позивача в тій частині, що їй не було запропоновано та її не було переведено за її згодою на вакантні на підприємстві посади комірника ЦРМ та експедитора з перевезень вантажів, оскільки вказані пояснення не знайшли підтвердження в ході розгляду справи. Судом встановлено, що у період з моменту повідомлення позивача [PERSON] про майбутнє звільнення та до моменту її звільнення вказані посади не були вакантними, так як згідно наказу № 348 від 2.10.2013 року на посаду комірника центральної ремонтної майстерні переведено з 2.10.2013 року [PERSON], а на період її перебування у відпустці по вагітності та пологах, наступної відпустки по догляду за дитиною до досягнення 3-х річного віку на вказану посаду згідно наказу № 179/ос від 10.09.2014 року прийнято [PERSON] (а.с. 82-83). Згідно наказу № 275 від 1.11.2013 року виконання обов'язків експедитора з перевезень вантажів покладено за їх згодою на водіїв підприємства [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Крім того, позивач не відповідає вимогам для прийняття на роботу на зазначену посаду, оскільки не має відповідної освіти, а також не має посвідчення водія на право керування транспортними засобами відповідної категорії(а.с. 75-78). Згідно ст.ст. 10, 13, 16, 18 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. У колективному договорі встановлюються взаємні зобов'язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: зміни в організації виробництва і праці; забезпечення продуктивної зайнятості; нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг; участі трудового колективу у формуванні, розподілі і використанні прибутку підприємства, установи, організації (якщо це передбачено статутом); режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; умов і охорони праці; забезпечення житлово-побутового, культурного, медичного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку працівників; гарантій діяльності профспілкової чи інших представницьких організацій трудящих; умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Умови колективного договору, що погіршують порівняно з чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов'язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. Суд не бере до уваги пояснення позивача в тій частині, що їй безпідставно не було запропоновано роботу сторожа сировинної бази та не було переведено за її згодою на цю роботу, а також, що умови чинного колективного договору ДП „Волиньторф" (а.с. 94-97), які забороняють залучати жінок до робіт в нічний час, є такими, що не відповідають діючому законодавству, оскільки згідно ч. 1 ст. 175 КЗпП України залучення жінок до робіт у нічний час не допускається, за винятком тих галузей народного господарства, де це викликається особливою необхідністю і дозволяється як тимчасовий захід. Судом встановлено, що на роботусторожа сировинної бази на ДП „Волиньторф" приймалися лише чоловіки. Залучати до цієї роботи жінок на підприємстві не має необхідності. Вказана робота полягає в охороні території сировинної бази, яка знаходиться на значній віддалі від місцезнаходження підприємства та місця проживання позивача, займає велику територію. В зв'язку з цим, серед вимог інструкції з охорони праці для сторожа сировинної бази (а.с. 98-99) є обов'язкове проходження медогляду, необхідність мати посвідчення тракториста для виконання об'їзду території сировинної бази. При виявленні пожежі на полях добування торфу сторож сировинної бази повинен повідомити начальника дільниці та приступити до її ліквідації. Разом з тим, згідно п. 33 наказу МОЗ України № 256 від 29.12.1993 року „Про затвердження Переліку важких робіт та робіт із шкідливими і небезпечними умовами праці, на яких забороняється застосування праці жінок" застосування праці жінок заборонено на роботах, що пов'язані з безпосереднім гасінням пожеж. Тобто, в даному випадку умовиколективного договору ДП „Волиньторф", які забороняють залучати жінок до робіт в нічний час, зокрема, на роботу сторожа сировинної бази, не погіршують, а, навпаки, покращують становище працівників-жінок. При вирішенні позовних вимог [PERSON] суд бере до уваги, що право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис закріплено за ними законодавчо. При цьому суд не вправі вирішувати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а також про можливість переведення більш кваліфікованого працівника чи працівника з більшим стажем роботи, посада яких скорочується, за їх згодою на іншу посаду, звільнивши з неї менш кваліфікованого працівника чи працівника з меншим стажем роботи, якщо це право власника або уповноваженого ним органу не було ними використане. Проаналізувавши пояснення сторін та оцінивши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що оскільки позивач [PERSON] була звільнена з посади диспетчера автомобільного транспорту автотранспортного цеху ДП „Волиньторф" в зв'язку із скороченням чисельності і штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України у відповідності до наказу № 38/ос від 2.03.2015 року через два місяці після її попередження про наступне звільнення та у визначений законом місячний термін з моменту отримання згоди профспілкового комітету на її звільнення, в ході розгляду справи не знайшли підтвердження обставини, що наявні підстави для поновлення позивача на попередньому місці роботи, а її звільнення є незаконним, в задоволенні позову [PERSON] до ДП „Волиньторф" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України „Про судовий збір" позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed