Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просить поділити майно, яке є їх спільно. сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частку житлового будинку та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку [ADDRESS] - загальна площа житлового будинку складає 155.5 кв.м., житлова -94.8 кв.м., який складається з п"яти житлових кімнат та однієї кухні, на 1/2 частку нежитлового приміщення літ. " Р-1" загальною площею 49.2 кв.м. по [ADDRESS] , на 1/2 частку нежитлового приміщення літ. " М-1" загальною площею 17 кв.м. по [ADDRESS] та 1/2 частку нежитлового приміщення -магазину по [ADDRESS] , познач. літ." 2, 2А загальною площею 44.2 кв.м. Позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30.09.2019 року у справі № 442/5820/19 їх шлюб розірвано. Даний шлюб був укладений 11.11.1999 року та зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Дрогобицького міського управління юстиції Львівської області, актовий запис № 524. За час спільного подружнього життя, спільною працею та спільними коштами вони набули у спільну сумісну власність : - житловий будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності САЕ382 від 03.11.2012 року, виданого виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради, реєстраційний номер об"єкту в реєстрі прав власності 38075414. - нежитлове приміщення літ." Р-1" загальною площею 49.2 кв.м. по [ADDRESS] , нежитлове приміщення літ. " М-1" загальною площею 17 кв.м. по [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.08.2020 року. -нежитлове приміщення- магазин, по [ADDRESS] ( придбана 22 грудня 2005 року квартира [ADDRESS] , яка згодом переведена в нежитлове приміщення - магазин) на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке видане 07.02.2011 року виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради, приміщення магазину літ. " [NUMBER] реєстраційний номер 13264640. Зазначені об"єкти нерухомого майна зареєстровані за відповідачем, про що свідчить Інформаційна довідка від 25.08.2020 року № 221384557 та договір купівлі- продажу квартири від 20.12.2005 року. Оскільки згоди щодо використання спільно набутого майна між ними не досягнуто, він змушений звернутися до суду. Увалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.08.2020 відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Від відповідачки [PERSON] поступило клопотання про розгляд справи з повідомленням ( викликом) сторін. Однак ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.10.2020 року в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про розгляд справи з повідомленням ( викликом) сторін по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя було відмовлено, оскільки бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових поясненнях, зокрема у відзиві на позов не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. Суд розглянув справу в порядку ч. 5 ст. 279 ЦПК України, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідач [PERSON] скористалася своїм правом та подала відзив на позовну заяву. З якого вбачається, що остання просить відмовити [PERSON] у позовних вимогах до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя в частках зазначених ним у позовній заяві. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, долучені до позову, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до вимог ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що сторони з 1999 року перебували у зареєстрованому у відділі реєстрації актів цивільного стану Дрогобицького міського управління юстиції Львівської області шлюбі, актовий запис № 524, який рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30.09.2019 року у справі № 442/5820/19 було розірвано. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України. Частинами 1,2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Зі змісту п.п.23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною 1 статті 63, частиною 1 статті 65 СК. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Судом встановлено, що за час спільного проживання сторони набули у власність: - житловий будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності САЕ382 від 03.11.2012 року, виданого виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради, реєстраційний номер об"єкту в реєстрі прав власності 38075414, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.08.2020 , і вищевказаний житловий будинок зареєстрований за відповідачем [PERSON] . - нежитлове приміщення літ." Р-1" загальною площею 49.2 кв.м. по [ADDRESS] , нежитлове приміщення літ. " М-1" загальною площею 17 кв.м. по [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.08.2020 року, і вищевказані нежитлові приміщення зареєстровані за відповідачем [PERSON] . -нежитлове приміщення- магазин, по [ADDRESS] ( придбана 22 грудня 2005 року квартира [ADDRESS] , яка згодом переведена в нежитлове приміщення - магазин) на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке видане 07.02.2011 року виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради, приміщення магазину літ. " [NUMBER] реєстраційний номер 13264640, і вищевказане нежитлове приміщення зареєстроване за відповідачем [PERSON] . Відповідно до вимог частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд не бере до уваги письмові пояснення відповідачки [PERSON] , щодо об"єктів нерухомого майна, а саме нежитлове приміщення літ." Р-1" загальною площею 49.2 кв.м. по [ADDRESS] , та нежитлове приміщення літ. " М-1" загальною площею 17 кв.м. по [ADDRESS] , які вже були предметом судового розгляду і не можуть підлягати поділу повторно. Оскільки до матеріалів цивільної справи не долучено жодного судового рішення про поділ майна подружжя між сторонами [PERSON] та [PERSON] , і таке набрало законної сили, не долучено жодного правовстановлюючого документу, що саме на підставі судового рішення було зареєстроване право власності на вище вказані нежитлові приміщення за відповідачкою [PERSON] . Так як пояснення відповідачки [PERSON] спростовуюються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.08.2020 року, з якої вбачається, що вищевказані нежитлові приміщення зареєстровані за відповідачем [PERSON] 21.06.2017 року . Крім того, суд не бере до уваги пояснення відповідачки [PERSON] , проте, що її мати [PERSON] продала дві свої власні квартири та вона одну свою квартиру, щоб вони змогли побудувати будинок. Оскільки самі пояснення відповідачки та долучені копії договорів купівлі - продажу, без інших письмових доказів ( розписки, договори про спільну участь у будівництві будинку, тощо) не підтверджують той факт, що саме ці кошти, про які стверджує відповідачка, були надані та передані їй на будівництво будинку. Що стосується поділу гаражу, який знаходиться на [ADDRESS] на земельній ділянці оформленій на [PERSON] , на яке виготовлена декларація про початок будівельних робіт, однак не оформлена декларація про закінчення будівельних робіт, то з такою позовною вимогою позивач [PERSON] не звертався, а відтак така вимога не може бути предметом судового розгляду. Відповідачка [PERSON] із зустрічним позовом про поділ майна подружжя, а саме гаражу, який знаходиться на [ADDRESS] теж не зверталася. З урахуванням викладеного вище, вимог діючого законодавства, встановлених по справі обставин, суд вважає, що вищенаведені спірні об`єкті є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу на загальних підставах, а позивач [PERSON] позбавлений можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, суд вважає що наявні правові підстави для визнання за позивачем права вланості на 1/2 частку вище вказаного майна. Крім цього, у відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача слід стягнути 2298.86 грн.

Outcome: approved