Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила визнати [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Свій позов [PERSON] обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], у якому разом з нею, у тому числі, зареєстрований син - [PERSON], але понад один рік, а саме з грудня 2012 року в будинку не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в ньому не має і взагалі ним не цікавиться. Відповідач виїхав до Російської Федерації, де проживає до цього часу. У зв'язку з тим, що [PERSON] не проживає в будинку позивача понад один рік без поважних причин, а його реєстрація перешкоджає [PERSON] у здійсненні користування та розпорядження нею своїм майно, вона змушена була звернутися до суду. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. від 30 листопада 2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за даним позовом за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився. В матеріалах справи міститься заява, справжність підпису, на якій посвідчено тимчасово виконуючим обов'язки нотаріуса нотаріального округу міста Липецьк Липецької області Акуловою О.О., в якій відповідач зазначив, що йому відомо про подання до нього позову про визнання таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS], позов визнає та просив слухати справу у його відсутність. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON], відповідно до договору дарування житлового будинку від 04 квітня 2002 року, укладеного між нею та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Броварського нотаріального округу [PERSON], й зареєстрованого в реєстрі за № 586, є власником будинку [ADDRESS] (а.с.6) Із довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 1-1/25951 від 10 жовтня 2018 року, виданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконкому Броварської міської ради, та із витягу з будинкової книги встановлено, що за адресою: [ADDRESS], значиться зареєстрований [PERSON], [INFO] (а.с.7, 8-9) Із довідки про реєстрацію місця проживання № 1-11/1108 від 22 листопада 2018 року та за відомостями відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру обслуговування «Прозорий офіс» Броварської міської ради Київської області видно, що [PERSON], [INFO], зареєстрований із 16 липня 2002 року, і по теперішній час, за спірною адресою.(а.с.15). Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно із ч.4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, вивчивши матеріали справи, враховуючи визнання позову відповідачем, й те, що [PERSON] за вказаною вище адресою не проживає понад один рік й не користується житловим приміщенням, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а [PERSON] визнанню таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS]

Outcome: approved