Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

У серпні 2017 р. позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до ДП «Науково-Дослідний Виробничий Агрокомбінат «Пуща-Водиця» про скасування наказу про її звільнення з посади керівника бази відпочинку відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України №63-к від 14.06.2017 р., поновлення на роботі, стягнення витрат на лікування та моральної шкоди. На обґрунтування позову послалася на те, що заяву про звільнення з займаної посади керівника бази відпочинку „Пуща Водиця" за власним бажанням з 14.06.2017 р. написала на вимогу генерального директора, перебуваючи в стані стресу і образи, не в повній мірі розуміючи значення своїх дій. Отримавши медичну допомогу, будучи госпіталізованою до клінічної лікарні №15 Подільського району м. Києва 12.06.2017 р., написала заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням з 14.06.2017 р., яку направила цінним листом від 12.06.2017 р. роботодавцю, а 13.06.2017 р., перебуваючи на стаціонарному лікуванні в Голопристанській ЦРЛ, повідомила секретаря генерального директора ДП «Науково-Дослідний Виробничий Агрокомбінат «Пуща-водиця» про відкликання своєї заяви про звільнення. Посилаючись на викладене, завдання їй моральної шкоди незаконним звільненням, всупереч поданій заяві про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням з 14.06.2017 р., та під час перебування на лікарняному, яку вона оцінює в розмірі 20.000 грн., понесення нею витрат на лікування в сумі 4203,29 грн., а також на те, що місячний строк звернення до суду нею пропущений з поважних причин - перебування на лікарняному, невручення їй наказу про звільнення і на момент звернення до суду із позовом, просила про визнання поважною причини пропуску строку звернення до суду із позовом, а фактично про поновлення строку на звернення до суду, скасування наказу про її звільнення з посади керівника бази відпочинку відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України №63-к від 14.06.2017 р., поновлення на роботі, стягнення витрат на лікування в сумі 4203,29 грн. та моральної шкоди в сумі 20.000 грн. Уточнивши позовні вимоги позивач остаточно просила про визнання поважною причини пропуску строку звернення до суду, а фактично про поновлення строку на звернення до суду з позовом, скасування наказу про її звільнення з посади керівника бази відпочинку відповідно до ст. 38 КЗпП України №63-к від 14.06.2017 р., поновлення на роботі, стягнення витрат на лікування в сумі 4203,29 грн., стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 12.08.2017 р. по день ухвалення рішення судом та в період з 14.06.2017 р. по 17.06.2017 р. в сумі 844,81 грн., тобто за перші п'ять днів непрацездатності, моральної шкоди в сумі 20.000 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові, просила про їх задоволення. Суду при цьому пояснила, що 12.06.2017 р. нею внаслідок емоційної напруги після смерті [INFO] р. її чоловіка, під час перебування у м. Київ у генерального директора ДП «Науково-Дослідний Виробничий Агрокомбінат «Пуща-водиця» було подано заяву про звільнення з займаної посади директора бази відпочинку „Пуща - Водиця" з 14.06.2017 р., датовану нею особисто 14.06.2017 р. помилково, за власним бажанням. Цього ж вечора (12.06.2017 р.) у зв'язку з погіршенням емоційного стану нею було отримано медичну допомогу лікаря швидкої медичної допомоги у м. Київ. Після отримання медичної допомоги, перебуваючи на залізничному вокзалі в м. Київ, оскільки поверталася до місця свого фактичного проживання у [ADDRESS], поштовим зв'язком направила до ДП «Науково-Дослідний Виробничий Агрокомбінат «Пуща-водиця» заяву про відкликання заяви про звільнення з 14.06.2017 р. за власним бажанням. Повернувшись до місця свого фактичного місця проживання 13.06.2017 р. звернулася за медичною допомогою та з цього ж дня перебувала на стаціонарному лікуванні. Проте, 14.06.2017 р. з м. Києва прибула комісія з метою передачі матеріальних цінностей бази відпочинку. Зв'язавшись з нею за допомогою мобільного зв'язку члени комісії приїхали до неї в лікарню, чекали закінчення проходження нею процедур та отримали від неї ключі від бази відпочинку. При цьому вона повідомляла бухгалтера [PERSON] про те, що перебуває на лікарняному та нею було направлено заяву про відкликання своєї попередньої заяви про звільнення з займаної посади. Копія наказу про її звільнення їй вручена не була. Також позивач [PERSON] суду стверджувала, що 13.06.2017 р. повідомила про факт відкликання нею своєї заяви про звільнення за власним бажанням секретаря генерального директора - [PERSON] за допомогою мобільного зв'язку. Клопотання про допит свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] позивачем [PERSON] заявлено суду 05.10.2017 р., тобто після проведення попереднього судового засідання, що потягло за собою необхідність неодноразового відкладення судових засідань з розгляду цивільної справи та проведення судових засідань в режимі відеоконференції з Подільським районним судом м. Києва, у зв'язку з віддаленістю місця знаходження відповідача, представник якого з'являвся у попереднє судове засідання у м. Нова Одеса Миколаївської області, та віддаленістю місця проживання свідків. Представники відповідача [PERSON], [PERSON], повноваження на представлення інтересів ДП «Науково-Дослідний Виробничий Агрокомбінат «Пуща-водиця» яких було перевірено працівниками Подільського районного суду м. Києва, проти задоволення позовних вимог заперечили з підстав, викладених у запереченнях проти позову. Згідно з доводами, викладеними в письмових запереченнях проти позову [PERSON], відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог позивача, пославшись на те, що 14.06.2017 р. [PERSON] було звільнено наказом №63-к від 14.06.2017 р. за її власної ініціативи, на підставі поданої нею заяви про звільнення за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України саме з 14.06.2017 р. з урахуванням наявності вказаних позивачем поважних причин - неможливістю продовження роботи у зв'язку зі смертю чоловіка - [PERSON] На момент видання вищевказаного наказу відповідачу не було відомо про відкликання позивачем своєї заяви про звільнення. Відповідна заява [PERSON] отримана відповідачем 15.06.2017 р. Вказано на безпідставність посилань позивача на недотримання вимог законодавства щодо вручення копії наказу про звільнення та трудової книжки, оскільки з заявою про отримання копії наказу про звільнення [PERSON] не зверталася, повний розрахунок з нею проведено в день звільнення - 14.06.2017 р., нараховані кошти перераховані на банківську картку позивача в повному обсязі, а трудова книжка на прохання самої позивача 31.03.2017 р. була направлено їй для оформлення пенсії та на момент звільнення відсутня на підприємстві. Також відповідач вважав безпідставними та необгрунтованими вимоги щодо стягнення витрат на лікування та в рахунок відшкодування моральної шкоди. Вислухавши пояснення позивача, представників відповідача, вивчивши доводи позову та матеріали справи, покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Наказом №63-к від 14.06.2017 р. [PERSON] було звільнено за власним бажанням (за ст. 38 КЗпП України) з посади директора бази відпочинку з 14.06.2017 р. на підставі поданої нею заяви від 14.06.2017 р. Згідно зі змістом вказаної заяви позивач [PERSON] звернулася до Генерального директора ДПНДВА „Пуща-Водиця" з проханням про звільнення її з роботи за власним бажанням у зв'язку з тяжкими сімейними обставинами (зі смертю чоловіка [PERSON].) з 14.06.2017 р. Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Голопристанським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Херсонській області 30.05.2017 р., факт смерті [INFO] р. [PERSON] підтверджено. За поясненнями самої позивача ця заява датована нею 14.06.2017 р. помилково та фактично написана і подана 12.06.2017 р. особисто, під час перебування в м. Київ та особистого спілкування з Генеральним директором ДПНДВА „Пуща-Водиця". 13.06.2017 р. відповідачем видано наказ №46-аг „Про передачу матеріальних цінностей", згідно з яким створено комісію, в склад якої включено начальника служби безпеки [PERSON] та провідного бухгалтера [PERSON] з метою приймання-передачі матеріальних цінностей на базі відпочинку ДП „Агрокомбінат „Пуща-Водиця". 12.06.2017 р. о 20 год 36 хв. [PERSON] здала на пошту цінного листа, адресованого ДП «Науково-Дослідний Виробничий Агрокомбінат «Пуща-Водиця» про відкликання поданої нею заяви про звільнення з 14.06.2017 р. (фотокопія чеку від 12.06.2017 р. та опису вкладення), отриманого адресатом 15.06.2017 р. (вхідний номер П-1761 від 15.06.2017 р). 12.06.2017 р. за даними Клінічної лікарні №15 Подільського району м. Києва у [PERSON] було діагностовано гіпертонічний криз та надано медичну допомогу. З 13.06.2017 р. по 27.06.2017 р. [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні Голопристанської ЦРБ Херсонської області, з 29.06.2017 р. по 28.07.2017 р. включно - на амбулаторному лікуванні та з 31.07.2017 р. по 11.08.2017 р. включно - на стаціонарному лікуванні. Позивачем на підтвердження витрат на лікування подано суду копії чеків на загальну суму 4213,01, в тому числі на воду, льодяники, харчові продукти, засоби гігієни, рентгенівську плівку та УЗД нирок. 14.06.2017 р. за вих №2445, 15.06.2017 р. за вих №2448, 04.07.2017 р. за вих №2494 ДП «Науково-Дослідний Виробничий Агрокомбінат «Пуща-Водиця» за зареєстрованим місцем проживання [PERSON] направлялися повідомлення про реалізацію поданої нею заяви про звільнення за власним бажанням, видання наказу №63-к від 14.06.2017 р., неможливість видачі трудової книжки у зв'язку із її знаходженням у [PERSON] та проханням про повернення трудової книжки до відділу кадрів для внесення відповідного запису про звільнення; про нарахування сум під час звільнення, які адресату не вручено з причин відсутності проживаючих за цією адресою (фотокопії листів вих №№2445, 2448, 2494, рекомендованих повідомлень та конвертів з відміткою про причини невручення). Будучи допитаними в судовому засіданні за клопотанням позивача [PERSON] у якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] твердження позивача щодо повідомлення їм про факт відкликання останньою поданої нею заяви про звільнення за власним бажанням не підтвердили. Також не вказували і на те, що їм відомі будь-які обставини щодо звільнення [PERSON] з роботи. Свідок [PERSON] суду пояснила, що до 15.06.2017 р. вона керівництву підприємства про відкликання [PERSON] своєї заяви про звільнення не повідомляла, лист з відомостями про це вона отримала на поштовому відділенні 15.06.2017 р. Після цього нею і було передано заяву про відкликання [PERSON] заяви про звільнення. Свідок [PERSON] стверджував, що входив до складу комісії, утвореної з метою приймання-передачі матеріальних цінностей на базі відпочинку ДП „Агрокомбінат „Пуща-Водиця", але з [PERSON] він не спілкувався, про факт відкликання поданої заяви про звільнення йому нічого не відомо. Свідок [PERSON], яка також входила до складу комісії, утвореної з метою приймання-передачі матеріальних цінностей на базі відпочинку ДП „Агрокомбінат „Пуща-Водиця" та особисто отримувала від [PERSON], яка на той момент перебувала на стаціонарному лікуванні, ключі від бази відпочинку, також твердження позивача про її обізнаність щодо існування заяви про відкликання поданої заяви про звільнення не підтвердила. Згідно з вимогами ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. [PERSON], будучи звільненою з займаної нею посади 14.06.2017 р., звернулася до суду із позовом 14.08.2017 р. Враховуючи, що в період з 13.06.2017 по 11.08.2017 р. [PERSON] перебувала на лікуванні, в тому числі і на стаціонарному, що підтверджено документально, а на момент звільнення її трудова книжка була на підприємстві відсутня, суд вважає, що місячний строк звернення до суду пропущений з поважних причин і на підставі ст. 234 КЗпП України підлягає поновленню. Згідно з вимогами ст.. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Цією ж статтею передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник, в разі, коли існують поважні причини неможливістю продовжувати роботу. Правові підстави такого звільнення прямо залежать від причин, які зумовили працівника до розірвання цього договору і які він, вважаючи їх поважними, визначає самостійно. В судовому засіданні встановлено, що наказ №63-к від 14.06.2017 р. про звільнення [PERSON] з посади директора бази відпочинку з 14.06.2017 р. за власним бажанням (за ст. 38 КЗпП України) було видано на підставі поданої нею заяви про звільнення її з роботи за власним бажанням у зв'язку з тяжкими сімейними обставинами (зі смертю чоловіка [PERSON].) з 14.06.2017 р. Звільнення [PERSON] з займаної посади саме з 14.06.2017 р., тобто без вимог до працівника про дотримання двотижневого строку попередження про звільнення, передбаченого ч.1 ст. 38 КЗпП України, з урахуванням змісту поданої заяви про звільнення з зазначенням існування на це поважних причин, було обов'язком роботодавця та не може свідчити про тиск на працівника задля звільнення. Відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Проте, в ході розгляду справу судом не встановлено будь-яких підстав вважати, що [PERSON] примусили подати заяву про розірвання трудового договору та це не було її власним волевиявленням. Таких доказів не подала суду і позивач, яка про їх існування не вказувала взагалі у позові, з яким звернулася до суду. Тривалий час перебування [PERSON] на лікуванні свідчить про наявність проблем зі здоров'ям позивача та не може бути розцінено судом погіршення здоров'я позивача саме як наслідок звільнення з посади внаслідок примусу, тобто як доказу існування примусу до подання такої заяви. Своє право на відкликання заяви про звільнення, передбачене ст. 38 КЗпП України позивач до видання наказу про її звільнення у строк, який нею був вказаний у заяві про звільнення саме з 14.06.2017 р., датованої цією ж датою за твердженням самої позивача, помилково, а фактично написаної нею власноруч 12.06.2017 р., належним чином не реалізувала. Направивши таку заяву поштовим зв'язком ввечері 12.06.2017 р., тобто за неповних два дні до дати, вказаною нею же, як дати звільнення, іншими засобами зв'язку, в тому числі і поштовим зв'язком, але, наприклад телеграмою, умови відкликання раніше поданої нею заяви про звільнення за власним бажанням з 14.06.2017 р. не дотрималася. Відсутність доказів обізнаності роботодавця про бажання працівника продовжити роботу всупереч поданій заяві про звільнення за власним бажанням виключає обґрунтованість тверджень позивача щодо незаконності дій керівництва ДП «Науково-Дослідний Виробничий Агрокомбінат «Пуща-Водиця» під час видачі наказу №63-к від 14.06.2017 р. про звільнення позивача [PERSON] з роботи. Також безпідставними є твердження позивача щодо незаконності її звільнення під час перебування на лікарняному. Так, заборона щодо звільнення працівника на підставі ст. 38 КЗпП України, тобто за його власним бажанням, в період його тимчасової непрацездатності, відсутня. Неприпустимість такого звільнення прямо визначена діючим трудовим законодавством при звільненні працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ч. 3 ст. 40 КЗпП України). Відомості про реалізацію заяви про звільнення [PERSON] за власним бажанням неодноразово були направлені їй за зареєстрованим місцем проживання, але не доставлені адресату у зв'язку із не проживанням за місцем реєстрації. Розрахунок під час звільнення проведено в повному обсязі та перераховано на банківську картку позивача в день звільнення - 14.06.2017 р., що позивачем не заперечувалося. Також такими, що не ґрунтуються на законі, є посилання [PERSON] на порушення роботодавцем порядку видачу їй під час звільнення трудової книжки та копії наказу про звільнення, оскільки за правилами ст. 47 КЗпП України обов'язок власника або уповноваженого ним органу на видачу працівнику копії наказу про звільнення виникає у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. У випадку звільнення працівника за власним бажанням, виникнення такого обов'язку пов'язується лише за умови вимоги працівника про видачу копії наказу. Доказів вимоги про вручення їй копії наказу про звільнення [PERSON] суду не подала та про те, що вимагала видачі їй копії наказу про звільнення не вказувала. Також судом встановлено, що неможливість видачу трудової книжки безпосередньо в день звільнення позивача [PERSON] з роботи зумовлена її відсутністю у роботодавця у зв'язку із тим, що 31.07 2017 р. трудова книжка позивача була направлена останній за її завою для оформлення пенсії та по момент звільнення повернута не була. З урахуванням вищевказаного підстави для скасування наказу про звільнення позивача [PERSON] з роботи відсутні, що є підставою для відмови у задоволенні і похідних вимог про поновлення на роботі, стягнення витрат на лікування в сумі 4203,29 грн., стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 12.08.2017 р. по день ухвалення рішення судом та в період з 14.06.2017 р. по 17.06.2017 р. в сумі 844,81 грн., тобто за перші п'ять днів непрацездатності, моральної шкоди в сумі 20.000 грн.

Outcome: dismissed