Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

05.11.2014 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості у сумі 9 141 грн 29к. за спожиту електроенергію, 3% річних у сумі 689 грн 60к., інфляційну складову боргу у сумі 1 892 грн 97к. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що 05.10.2013 року між сторонами укладено договір про користування електричної енергією №04087801110, відповідач не своєчасно і не в повному обсязі сплачує за фактичне щомісячне споживання електричної енергії, наслідком чого виникла заборгованість у сумі 9 141 грн 29к. Просив задовольнити позов у повному обсязі та стягнути судовий збір. Представник позивача підтримав позовні вимоги, підтвердив викладені у позові обставини та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] не визнала позовні вимоги, підтвердила наявність укладеного з ПАТ «Київенерго» договору про користування електричної енергією №04087801110 від 05.10.2013 року та не погодилась із визначеної позивачем сумою заборгованості за спожиту електроенергію. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, розглянувши надані ними докази, які мають юридичне значення, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. У відповідності до ст.10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, з огляду на п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно п.3 ст.3 ЦПК принцип свободи договору є одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин в Україні. З обставин, наведених у позовній заяві, які згідно з ч.1 ст.61 ЦПК не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами, судом встановлено, що 05.10.2013 року між ПАТ «Київенерго» і [PERSON] укладено договір про користування електричної енергією №04087801110. Частиною першою ст.626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та ви-значенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Судом достовірно встановлено та не оспорюється відповідачем [PERSON], що договір про користування електричної енергією №04087801110 від 05.10.2013 року є неоспореним і в установленому законом порядку недійсним не визнавався. Згідно ч.1 ст.714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Відповідно до п. п. 19, 21 Правил розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюється за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показань приладів обліку. Знімання показань приладів обліку провадиться споживачами щомісяця. Енергопостачальник має право контролювати правильність знімання показань приладів обліку та оформлення платіжних документів споживачами. Таким чином, кількість спожитої енергії має щомісяця визначатися самостійно відповідачем за фактичними показаннями приладу обліку електроенергії. Вартість електроенергії визначається як добуток обсягу споживання електроенергії на тариф, що діяв у періоді, за який здійснюється оплата. Згідно з п. 20 Правил розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду енергію вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Відповідно до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" електропостачання за своїм функціональним призначенням відноситься до житлово-комунальних послуг, а відповідно до ч.3 ст. 20 даного Закону споживачі зобов'язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Також зазначений обов'язок закріплено п. 42 Правил, а саме: споживач електричної енергії зобов'язаний оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил; вносити плату за спожиту енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку. 3гідно із п. 48 Правил споживач несе відповідальність за прострочення терміну внесення за електричну енергію. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Разом з тим, за ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних складає 11723 грн 85к., із яких: сума заборгованості - 9141 грн 29к., 3% річних - 689 грн 60к., інфляційна складова боргу - 1 892 грн 97к./а.с.4/. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку про законність і обґрунтованість заявлених позовних вимог позивача та необхідність їх задоволення. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати /а.с.10-12/.

Outcome: approved