Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

12 липня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається, що [INFO] померла його дружина [PERSON] , якій на праві спільної сумісної власності з відповідачем належали земельні ділянки площею 0,1034 га кадастровий номер 5322481301:01:003:0059, цільове призначення: для ведення будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельна ділянка площею 0,2431 га кадастровий номер 5322481301:01:003:0060, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, що розташовані в [ADDRESS] . З метою оформлення спадкових прав та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку вказаних земельних ділянок, він звернувся до Першої кременчуцької державної нотаріальної контори, але державний нотаріус Ющенко В.М. відмовила йому у вчиненні нотаріальної дії посилаючись, що не визначені частки співвласників вказаних земельних ділянок. Просив суд визначити розмір часток земельних ділянок кадастровий номер 5322481301:01:003:0060 та кадастровий номер 5322481301:01:003:059, розташованих по [ADDRESS] , що належать [PERSON] та [PERSON] у рівних частках по 1/2 кожному та визнати за ним [PERSON] в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] дружини [PERSON] право власності на 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер 5322481301:01:003:0060 і на 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер 5322481301:01:003:059, розташованих по [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, де просив розглянути справу у його відсутність, позов підтримує та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, де просила розглянути справу у її відсутність, проти задоволення позову не заперечує. Суд, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на викладене, суд розглянув справу в межах позовних вимог та за наявними в ній доказами, які надані сторонами. Установлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 09 січня 2019 року Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 94. Відкрилася спадщина. Згідно Свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 02.04.2013 та Витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 08.10.2019 [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належать земельні ділянки площею 0,1034 га кадастровий номер 5322481301:01:003:0059 цільове призначення: ведення будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельна ділянка площею 0,2431 га кадастровий номер 5322481301:01:003:0060, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, що розташовані в [ADDRESS] . Вказані земельні ділянки є спадковим майном. Позивач є спадкоємцем за законом та в передбаченому законом порядку звернувся із заявою до державного нотаріуса Першої кременчуцької державної нотаріальної контори Ющенко В.М. для оформлення спадкових прав. Інші особи заяв про прийняття чи відмову від спадщини не подавали і інформація про них відсутня. Крім того відсутні відомості про заповіти в спадковому реєстрі. Заведена спадкова справа № 156/2019, яка зареєстрована в Спадковому реєстрі за номером 64022620. 12 березня 2020 року державний нотаріус Першої кременчуцької державної нотаріальної контори Ющенко В.М. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на частки земельних ділянок, розташованих по [ADDRESS] , посилаючись, що частки співвласників на вищевказані земельні ділянки не визначені. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах. Статтею 1226 ЦК України встановлено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. За змістом ч.1 ст. 368, ч.2 ст.370, ч.2 ст.372 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, законом презюмується рівність часток співвласників у спільній сумісній власності, при цьому норми глави 26 ЦК України не містять такого поняття як «визначення часток співвласників у праві спільної сумісної власності». Розмір часток співвласників презюмується рівним у випадках виділу частки одного із співвласників, звернення стягнення на частку майна у спільній сумісній власності, поділу майна, що є у спільній сумісній власності. Норми Книги шостої ЦК України (Спадкове право) також не містять норм, які б встановлювали підстави і порядок визначення частки співвласника у праві спільної сумісної власності, окрім указівки ч.2 ст.1226 ЦК України про право спадкодавця заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Проте, за аналогією закону (ч.1 ст.8, ст.357 ЦК України) під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру ідеальної частки співвласника у спільному сумісному майні. З огляду на викладене, визначення частки спадкодавця у спільній сумісній власності не суперечить ст.16 ЦК України та узгоджується із приписами ст.2, ст.5 ЦПК України. Отже, [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] належали на праві спільної сумісної власності земельна ділянка площею 0,1034 га кадастровий номер 5322481301:01:003:0059 цільове призначення: ведення будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельна ділянка площею 0,2431 га кадастровий номер 5322481301:01:003:0060, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, що розташовані в [ADDRESS] та їх частки є рівними і становлять по 1/2. Оскільки, спадкодавцю [PERSON] належало право власності на 1/2 ч. вказаних земельних ділянок, то воно переходить і до її спадкоємця [PERSON] . Отже, позов законний, обґрунтований, підтверджений належними та допустимими доказами і тому суд його задовольняє. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Outcome: approved