Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

01 жовтня 2013 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до рідної сестри [PERSON] з вимогами про визнання за ним права користування квартирою [ADDRESS], вказуючи що зазначена квартира видавалась матері позивача [PERSON], яка була основним квартиронаймачем та він був зареєстрований за вказаною адресою в період з 02 вересня 1998 року по 02 червня 1990 року коли був знятий з реєстрації у зв'язку із проходженням служби в збройних силах, та в подальшому з жовтня 2002 року вселився в зазначену квартиру із згоди матері як член сім'ї наймача, та набув право проживання в квартирі. Також згідно позову з весни 2004 року до квартири вселилася [PERSON], з якою позивач уклав шлюб 06 серпня 2005 року, яка також проживала за вказаною адресою із згоди основного квартиронаймача, та з огляду на те, що позивач із сім'єю проживав за вказаною адресою протягом тривалого часу він вважав що він на не втрачав права користування спірною квартирою. З такими вимогами відповідач [PERSON] не погодилася та звернулися із зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] в якому просила виселити останнього та членів його сім'ї, посилаючись на те, що [PERSON] почав проживати в [ADDRESS] як тимчасовий жилець із 2004 року та з 06 серпня 2005 року вселив як тимчасового жильця в квартиру свою дружину. Та [PERSON] стверджувала що у вказаний період часу та після смерті основного квартиронаймача [PERSON], [PERSON] із сім'єю проживав у зазначеній квартирі із її дозволу як тимчасовий жилець, який права проживання в квартирі не набув та відмовляється добровільно звільнити квартиру. В подальшому 06 грудня 2013 року [PERSON] доповнила позовні вимоги просила зобов'язати [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] та виселити із квартири [PERSON], [PERSON] та неповнолітню [PERSON]. Рішенням Пролетарського районного суду м. Донецька від 18 грудня 2013 року в позові [PERSON] відмовлено, та частково задоволено зустрічний позов [PERSON], виселено [PERSON], [PERSON] та неповнолітню [PERSON] [INFO] із квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, в решті вимог зустрічного позову відмовлено. З рішенням суду не погодився позивач, в апеляційній скарзі [PERSON] просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позов та відмовити в задоволенні зустрічного позову, посилаючись на те, що висновки суду не ґрунтуються на встановлених обставинах, так судом зроблено помилковий висновок, який не підтверджений жодними належними та допустимими доказами з приводу того, що останній вселявся у квартиру як тимчасовий жилець, також не ґрунтуються на законі висновки суду про те, що позивач не являвся членом сім'ї основного квартиронаймача, оскільки спорідненість позивача та основного квартиронаймача як матері та сина підтверджена письмовими доказами. Також судом не враховані обставини щодо тривалого проживання позивача в квартирі, сплату останнім витрат на житлово-комунальні послуги, з 2002 року по день смерті основного квартиронаймача та в подальшому по час розгляду справи судом, які спростовують висновки суду про вселення в квартиру позивача на правах тимчасового жильця. У той же час, судом не враховано що відсутні жодні докази з приводу існування угоди, між позивачем та квартиронаймачем про тимчасове проживання позивача в квартирі. Разом з тим, апелянт вважав, що не підтверджені жодним чином висновки суду з приводу того, що син не проживав разом із мамою та не вів з нею спільне господарство та висновки суду про те, що мама позивача [PERSON] за життя придбала будинок для позивача ґрунтуються на припущеннях і не відповідають дійсності. Заслухавши доповідача, пояснення позивача [PERSON] та його представника, пояснення [PERSON], також пояснення відповідача [PERSON] та її представника, за відсутності комунального підприємства «Керуюча компанія Пролетарського району м. Донецька» та органу опіки та піклування Пролетарської районної у м. Донецьку ради від яких надійшли заяви про розгляд справи без участі їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити за наступних підстав. Суд першої інстанції відмовив у позові та частково задовольнив зустрічний позов, через те, що [PERSON] постійно не проживав разом із колишнім наймачем квартири [PERSON], не вів з нею спільне господарство та не являвся членом її сім'ї,. Та суд виходячи виключно із показів відповідача [PERSON] та показів її батька, свідка у справі [PERSON], зробив висновок про те, що між позивачем та колишнім наймачем була угода щодо тимчасового проживання в спірній квартирі, при цьому в обґрунтування позову навів обставини щодо придбання наймачем [PERSON] іншого житла для позивача. У той же час, відмовляючи в задоволенні зустрічних вимог [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою суд зробив висновок про те, що остання має вільний доступ до квартири, ключі від квартири в якій зберігає свої речі, та висновки суду в цій частині не можуть бути предметом перевірки в апеляційному суді оскільки сторонами не оспорені. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції не повно з'ясував обставини у справі, встановлені судом обставини не доведено належним чином та суд неправильно застосував норми матеріального права. Відмовляючи в позові про визнання за [PERSON] права користування жилим приміщенням квартирою [ADDRESS] суд виходив з того, що останній не набув права користування квартирою, оскільки вселився до квартири як тимчасовий жилець, однак такі висновки суду протирічать дійсним обставинам. Спірні правовідносини на час їх виникнення регулювалися Житловим кодексом УРСР, статтею 58 якого передбачено, що ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що квартира [ADDRESS] знаходилась у користуванні [PERSON] на підставі ордеру № 18879 від 18 лютого 2000 року /а.с. 33/ який було видано [PERSON] на сім'ю із двох чоловік. [INFO] [PERSON] померла /а.с. 10/. Відповідно до положень статті 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення та до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Та під час розгляду справи достовірно встановлено, що у вказану квартиру [ADDRESS] в 2002 році вселився [PERSON], що підтверджено відповідними актами від 12 вересня 2013 року та 17 вересня 2013 року /а.с. 4, 19/, та свідоцтвом про народження /а.с. 7/ підтверджено, що останній являвся сином наймача [PERSON] Разом з тим, згідно свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] знаходяться у шлюбі з 06 серпня 2005 року /а.с. 9/. Та судом першої інстанції залишено поза увагою доводи позивача про те, що він являвся сином наймача та фактично в розумінні положень наведених норм права членом її сім'ї, оскільки перебував із нею в родинних стосунках. Також ствердження суду про те, що відповідачі висловлювали згоду на проживання позивача в квартирі не як члена сім'ї наймача, а як тимчасового жильця не можна визнати переконливими, оскільки жодних обставин які би вказували на те, що наймач квартири заперечувала проти проживання позивача в квартирі саме як члена її сім'ї чи щодо його проживання в квартирі на правах тимчасового жильця не встановлено, так само жодним чином не підтверджено що наймач дозволила вселитися своєму сину в квартиру лише на тимчасове проживання. Та, суд встановив факт проживання позивача в квартирі на правах тимчасового жильця, не з'ясувавши чим підтверджена наявність угоди про вселення в квартиру саме як тимчасового жильця. Ураховуючи наведене, а також положення ст. ст. 64, 65 ЖК України, суд дійшов помилкового висновку про те, що [PERSON] не являється членом сім'ї [PERSON], а тому не набув права користування спірною квартирою. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні та чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Та під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні також чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Та, виходячи із змісту наведеної норми, суд дійшов помилкового висновку про те, що спірна квартира не являлася для позивача постійним місцем проживання, та з приводу того, що позивач [PERSON] із своєю сім'єю не проживав на правах члена сім'ї у спірній квартирі з 2002 року, при цьому суд не врахував що останній протягом тривалого часу з 2002 року не змінював свого місця проживання та суд не врахував, що сама відповідач [PERSON] не заперечувала цих обставин, та волевиявлення останньої яка на час вселення позивача в квартиру заперечувала про таке вселення жодним чином не підтверджено, та враховуючи що остання являлася неповнолітньою особою таке волевиявлення не має правового значення, оскільки в її інтересах діяла мати, наймач квартири. Відповідно до змісту ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням. Ураховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивач вселився до спірної квартири в якості члена сім'ї наймача й не є тимчасовим жильцем у ній, а висновок суду першої інстанції про те, що [PERSON] не набув самостійного права на це жиле приміщення і його слід вважати тимчасовим жильцем є помилковим. Також не являються належними та достатніми доказами щодо тимчасового проживання [PERSON] в квартирі усні пояснення відповідача та її батька свідка у справі, оскільки останніми не надано належних доказів того, що на час вселення мала місце угода про тимчасове проживання позивача в квартирі, більше того, із пояснень відповідача вбачається що її батько на час вселення в квартиру позивача взагалі не був обізнаний про вселення в квартиру позивача. Твердження суду про те, що відповідачі висловлювали згоду на проживання позивача в квартирі як тимчасового жильця, не можна визнати переконливими, оскільки фактичні дії наймача квартири свідчать про те, що остання не заперечувала проти тривалого постійного проживання позивача та в подальшому членів його сім'ї в квартирі [ADDRESS]. Та відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду /п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України"/. Відповідно до ст. ст. 98, 99 ЖК України тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом із ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Самостійного права на займане жиле приміщення тимчасові жильці не набувають. Отже за встановлених обставин висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання за ним права користування квартирою не ґрунтуються на законі та дійсних обставинах у справі. Перевіряючи в апеляційному порядку законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, приходить до висновку, що позивачем було доведено факт набуття ним права користування квартирою [ADDRESS]. Разом з тим, вирішуючи справу та не визнаючи за позивачем право користування спірною квартирою, суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача та доказам на їх підтвердження про те, що крім спірної квартири, іншого житла він не має, та суд зробив висновок про те, що [PERSON] наймач, ще за життя придбала будинок для позивача, який не відповідає дійсності та жодним чином не підтверджений. Отже суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин правові норми і не звернув уваги на обставини, що були встановлені та мають значення для справи, щодо характеру постійного проживання позивача з наймачем жилого приміщення, який вселилися до нього з дозволу наймача з якою фактично вів спільне господарство, та щодо тривалості часу його проживання в квартирі. Та суд першої інстанції зазначені обставини не перевірив, вважав встановленими обставини щодо тимчасового проживання без підтвердження належними та допустимими доказами. Згідно з вимогами статті 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, та відповідачем не доведено того, що позивач вселявся в квартиру як тимчасовий жилець, не являвся членом сім'ї наймача, також жодним чином не спростовані обставини щодо вільного волевиявлення наймача щодо вселення в квартиру позивача на правах члена сім'ї. У той же час, апеляційний суд виходячи із змісту позовних вимог [PERSON], та обставин що були фактично встановлені під час розгляду справи судом, вважає що не підтверджено також вселення в спірну квартиру як тимчасових жильців членів сім'ї позивача дружини [PERSON] та дочки [PERSON] [INFO], з огляду на що, неможливо їх виселити з підстав викладених в зустрічній позовній заяві. З урахуванням наведеного, встановлені у справі обставини, підтверджені належними доказами дають підстави зробити висновок про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, та вирішуючи спір, суд першої інстанції не повно з'ясував обставини у справі, та встановлені судом обставини не доведено належними доказами та суд неправильно застосував норми матеріального права. Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду та за таких підстав, відповідно до частини 1 статті 309 ЦПК України, колегія апеляційного суду вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги скасувати, позов [PERSON] задовольнити та відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] Разом з тим, відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] документально підтверджений судовий збір в розмірі 229,40 гривен.

Outcome: approved