Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

04 квітня 2018 року позивач звернувся з позовом до суду, в якому просить суд усунути перешкоди у користуванні житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], шляхом виселення відповідачів з вказаного будинку без надання їм іншого жилого приміщення. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що він є власником вищевказаного будинку. Відповідачі по справі самовільно, без законних на те підстав проживають в даному будинку та добровільно звільнити помешкання відмовляються. Таким чином, [PERSON] не має можливості вільно користуватись своєю власністю. Представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідачі та їх представник позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні. Зазначили, що даний будинок вони купили у матері позивача, частинами виплачуючи кошти, проте не встигли оформити договору купівлі-продажу. Суд, встановивши обставини справи, що підтвердженні засобами доказування, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON], відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.01.2018 року № 110572848, є власником житлового будинку, загальною площею 87, 1 кв.м., та господарських приміщень, що розташовані в [ADDRESS]. Підставою виникнення у нього права власності - рішення Іванківського районного суду Київської області від 11.12.2017 року Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1ст.319 ЦК України). У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього, а тому у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. Відповідно до Акту обстеження житлових умов від 17.02.2018 року, в будинку по [ADDRESS], що належить [PERSON] фактично проживають [PERSON], [INFO], та [PERSON] [INFO]. При цьому, ці особи зареєстровані за адресою: [ADDRESS] Представник позивача 26.02.2018 року звернувся до відповідачів з листом, в якому просив добровільно виїхати з займаного житлового будинку до 15.03.2018 року. Однак відповідачі продовжують проживати в ньому до цього часу. Також в судовому засіданні були допитані свідки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що сім'я [PERSON] заїхала в будинок за домовленості з матір'ю позивача [PERSON] Свідок [PERSON] зазначила, що п'ять років тому [PERSON] за домовленістю з [PERSON] поселилися в спірному будинку. Провели в ньому проводку, зробили ремонт за власні кошти та обробляли город. [PERSON] заплатили грошові кошти та віддали телицю в рахунок вартості будинку. Остання ж обіцяла оформити їм право власності на будинок проте досі цього не зробила. Свідок [PERSON] зазначила, що [PERSON] запропонувала купити в неї спірний будинок за 50 000 грн. Обіцяла що з часом оформить право власності. Відповідачі частинами виплачували їй кошти та почали там жити, поступово зробили капітальний ремонт. Першу суму - 16 тисяч гривень, віддали одразу і ще віддали телицю, потім щомісячно їй виплачували по дві тисячі гривень. Через деякий час [PERSON] почала вимагати виплатити їй повну вартість, але їй відмовили, оскільки вона не оформила документи на будинок. З 2015 року [PERSON] вимагала виселитися з будинку, при цьому заплачені їй раніше кошти віддавати відмовилася. Також свідок зазначила, що жодних розписок про передачу грошових котів [PERSON] не оформляли. Свідок [PERSON] зазначила, що [PERSON] є її рідною сестрою, а [PERSON] є її донькою. Повідомила, що в 2011 році вона була присутня при розмові коли [PERSON] запропонувала [PERSON] продати будинок за 50 тис. гривень. [PERSON] проживали в будинку, зробили за власні кошти ремонт, та виплачували гроші частинами, проте [PERSON] так право власності не оформила. Свідок [PERSON] повідомила, що в 2012 році вона працювала в сільській раді. Одного дня до неї прийшли [PERSON] з сином та сім'я [PERSON]. Вони хотіли переоформити будинок. Проте належно оформлених документів в них не було. В присутності свідка вони домовилися про вартість будинку. Жодних документів про передачу коштів не оформляли. Згодом [PERSON] почали робити ремонт та поступово переїхали в будинок. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що [PERSON] виплачували [PERSON] гроші за будинок. Між ними була усна домовленість про те, що остання з часом переоформить будинок на них. Оскільки дані особи є родичами то довіряли одне одному. [PERSON] почали робити ремонт в будинку, поміняли вікна, проводку, підлогу, доглядали за подвір'ям. Після того як позивач оформив право власності на будинок, [PERSON] вимагала виселитись з будинку. [PERSON] погодились звільнити займане приміщення за умови що їм повернуть гроші, які вони сплатили за будинок. Свідок [PERSON] зазначила, що спірний будинок був в непридатному для життя стані. [PERSON] пропонувала продати даний будинок за 40 000 грн., проте документів в неї на майно не було. Пізніше [PERSON] дали [PERSON] гроші за будинок та почали там проживати. Свідок [PERSON] повідомила, що будинок був в дуже занедбаному стані. [PERSON] повністю зробили ремонт, поставили новий забор, доглядали за подвір'ям. Даний будинок вони купили в [PERSON], якій передали грошові кошти. Свідок [PERSON] зазначила, що працювала секретарем в сільській раді. В даному будинку була неодноразово, він був в дуже занедбаному стані. [PERSON] була родичкою власника та вважала домоволодіння своїм. Коли той помер права власності на нього не оформила, при цьому продала його [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що [PERSON] доглядали за власником будинку, оскільки були його далекими родичами. Після його смерті [PERSON] продала будинок [PERSON], які зробили ремонт, поміняли вікна, поставили огорожу та почали там жити. Свідок [PERSON] повідомив, що він зі своєю дружиною вирішили купити будинок щоб там проживати. Позивач запропонував купити в нього будинок та сказав з даного питання звертатись до його матері [PERSON] Останній було передано грошові кошти, загальною сумою 16 000 грн. та телицю, проте, вона право власності так і не переоформила. В будинку почали проживати відповідачі, зробили за власні кошти ремонт, поміняли вікна, обробляли город. Після того як позивач оформив на себе будинок почав вимагати виселитись з нього. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право на житло є одним з найважливіших соціально-економічних прав громадян. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. У відповідності до ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Частиною 2 ст. 386 ЦК України встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями (бездіяльністю) відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Враховуючи, що судом достовірно встановлено та підтверджується зібраними по справі доказами, що позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], враховуючи характер спірних правовідносин, а також те, що відповідачі вселились до належного позивачу на праві власності будинку без його згоди, як власника, що перешкоджає йому у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, жодних договорів оренди чи купівлі-продажу будинку не заключали, будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували вищезазначене та доказів щодо набуття у встановленому законом порядку право на житло у спірному будинку відповідачами не надано, суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову та виселення відповідачів, із належного позивачу житлового будинку без надання іншого жилого приміщення. Питання щодо судових витрат вирішується судом відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved