Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

12 грудня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом та просить ухвалити рішення, яким: визнати за ним, [PERSON], право власності на Ѕ частину квартири № [ADDRESS], загальною площею 44,8 кв.м., в тому числі житловою 27,8 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 12 квітня 2017 року. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Куриленко О.М. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04.01.2018 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. В ході судового засідання, яке відбулось 27.02.2017 року, представник позивача [PERSON] [PERSON] [PERSON] звернулась до суду з клопотанням, в якому просила: витребувати у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] (номер свідоцтва 7331), яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Гордієнка, 28, копію спадкової справи, яка була заведена після смерті [PERSON], який помер 12 квітня 2017 року. Ухвалою суду від 27.02.2018 року клопотання представника позивача було задоволено. Після витребування спадкової справи, 26 березня 2018 року представник позивача [PERSON] [PERSON] [PERSON] звернулась до суду з клопотанням, в якому просила замінити первісного відповідача [PERSON] міську раду на належних відповідачів [PERSON] та [PERSON]. Окрім того, представник позивача, в порядку п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, надала суду позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Як вбачається з позовних вимог, позивач просить суд ухвалити рішення, яким визначити, що частки померлого [PERSON] та [PERSON] в праві спільної сумісної власності на квартиру № [ADDRESS] становили по 1/3 частки у кожного. Скасувати запис про державну реєстрацію права власності за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) на 1/3 частину квартири № [ADDRESS], у частині укладення договору [PERSON]. Визнати за ним, [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири № [ADDRESS], загальною площею 44,8 кв.м. в тому числі житловою 27,8 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 12 квітня 2017 року. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.03.2018 року було замінено неналежного відповідача у справі [PERSON] міську раду на належних відповідачів [PERSON] та [PERSON], а також прийнято до провадження уточнену позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в редакції від 26 березня 2018 року. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позовну заяву підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ній. Відповідачі [PERSON], [PERSON] у судове засідання не зявились, про час та місце його проведення сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили заяв та клопотань про відкладення слухання справи від них до суду не надходило. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів, які сповіщені про розгляд справи належним чином, від яких не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідачів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги позову підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 05.09.1997 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому [PERSON] міської ради народних депутатів на підставі розпорядження № 99170 від 05.09.1997 року було видано свідоцтво про право власності на житло № 15-4274, яким посвідчено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належала квартира № [ADDRESS]. 14 липня 2013 року [PERSON] померла, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції було складено актовий запис № 6881. У визначений законом строк після її смерті, а саме 11 грудня 2013 року [PERSON] звернувся до Третьої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, в результаті чого державним нотаріусом була заведена спадкова справа № 1230\\2013. В ході проведення нотаріальних дій зясувалось, що 2/3 частки квартири №[ADDRESS] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] від 25.02.2011 року, належить [PERSON]. Після чого, 18.02.2014 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування частини квартири №[ADDRESS], укладений 25.02.2011 року між [PERSON], [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з іншої посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за №80, посилаючись на те, що його мати [PERSON], укладаючи договір дарування частини квартири у 2011 році не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, у зв'язку із чим, позивач змушений звернутися до суду із позовом. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2016 року, справа №520/1733/14-ц, було визнано договір дарування частини квартири №[ADDRESS], укладений 25.02.2011 року між [PERSON], [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з іншої посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за №80, - недійсним у частині укладання договору [PERSON]. Однак, [PERSON] не встиг оформити право власності на частку спірної квартири за законом, що належала його матері, оскільки 21 квітня 2017 року помер, про що [PERSON] міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області було складено актовий запис за № 4023, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 487277. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді Ѕ частини квартири № [ADDRESS], яка складається з 1/3 частки, яка належала йому в результаті приватизації та 1/6 частка, як спадкове майно після смерті матері [PERSON]. Спадкоємцями першої черги майна померлого [PERSON] є його дружина [PERSON], та діти: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. У відповідності зі ст. 1223 ЦК у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлюється у шість місяців та починається з часу відкриття спадщини. З копі спадкової справи № 47/2017 вбачається, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулись до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] з заявами про відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON]. Статтею 1268 ЦК України передбачено право спадкоємця за законом чи заповітом прийняти спадщину або відмовитись від її прийняття. Відмова від спадщини є безумовною та беззастережною. Якщо у спадкоємця протягом шести місяців з дня відкриття спадщини виникає бажання отримати спадщину, то він або його представники можуть відкликати заяву про відмову від спадщини та в встановленому законом порядку подати заяву про прийняття спадщини. Відмова від спадщини на користь іншого спадкоємця має носити добровільний характер та повинна бути здійснена згідно правил про дійсність правочинів. Тобто заява повинна бути здійснена особою, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними, в момент здійснення заяви особа не повинна знаходитись під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини. Якщо така заява мала місце то вона в судовому порядку може бути визнана недійсною. Відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Натомість, 14 листопада 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено заяву [PERSON] про прийняття спадщини після смерті його батька [PERSON]. У відповідності до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Однак Постановою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] від 14.11.2017 року у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] було відмовлено, у звязку з тим, що з відомостей отриманих з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 14.11.2017 року державна реєстрація права власності на заявлену частку квартири за гр.. [PERSON], а також [PERSON] відсутня, крім того, спадкоємцем не були подані правовстановлюючі документи на заявлене спадкове майно. Відповідно до ст.66 Закону України „ Про нотаріат " на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України. Згідно ч.1 ст. 68 Закону України „Про нотаріат" нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Відповідно ч.1 ст.46 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси, які вчиняють нотаріальні дії, мають право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» (пункт 23) передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування. Як передбачено п.4.18 [PERSON] 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до норми ст. 392 ЦК України вбачається, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати їм документа, який засвідчує його права власності. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. З урахуванням вищевказаних норм законодавства суд дійшов до висновку, що вимоги позивача в частині визнання за ним, [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири № [ADDRESS], загальною площею 44,8 кв.м. в тому числі житловою 27,8 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 12 квітня 2017 року обґрунтовані, заявлені відповідно до чинного законодавства, а від так підлягають задоволенню, оскільки під час розгляду справи знайшли своє підтвердження. Також підлягають задоволенню вимоги позивача в частині скасування запису про державну реєстрацію права власності за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) на 1/3 частину квартири № [ADDRESS], у частині укладення договору [PERSON], виходячи з наступного. Дійсно, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 103679858 від 14.11.2017 року вбачається, що на теперішній час в державному реєстрі права власності на нерухоме майно зареєстровано право власності на 2/3 частини спірної квартири за відповідачем [PERSON] на підставі скасованого рішенням суду договором дарування. 15 березня 2018 року позивач [PERSON] звернувся юридичного департаменту [PERSON] міської ради з заявою про скасування запису про право власності на обєкт нерухомого майна з реєстраційним номером 32958023. Однак, 15 березня 2018 року державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON], юридичного департаменту [PERSON] міської ради було прийнято рішення № 40123591 про відмову у скасуванні. Підставою для відмови стало те, що для скасування запису про державну реєстрацію права власності рішенням суду має бути скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності , документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, запис про проведену державну реєстрацію прав. Відповідно до статті 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Також слід зазначити, що записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню в повному обсязі, оскільки позивач позбавлений іншої можливості прийняти спадщину. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. На підставі викладеного і

Outcome: approved