Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

Позивач публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі Банк) звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого вказав, що 07.12.2006 року між Приватбанком і відповідачем був укладений договір №hei0rx06870216, за яким відповідач 07.12.2006 року отримав кредит у сумі 1567.50 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 07.12.2008 року. Відповідно до умов укладеного договору останній складається з заяви позичальника, Умов надання банківських послуг. Відповідно до заяви позичальника та Умов надання банківських послуг договір діє протягом 24 місяців з моменту підписання та останній платіж має бути здійснено не пізніше 07 грудня 2008 року. У зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором станом на 21.03.2014 року заборгованість відповідача за кредитом склала 19076.52 грн., які позивач просить стягнути на свою користь з відповідача та понесені ним судові витрати у сумі, посилаючись на ст.ст. 526-530,1049,1050,1054 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю Романенко Т.М. підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові. Наполягає на їх задоволенні. Крім того пояснила суду, що відповідач, підписуючи заяву про отримання кредитних коштів, підтвердив свою згоду з умовами надання та повернення кредитних коштів, у зв'язку з чим вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідач в судовому засіданні вимоги позивача не визнав, вказує, позов заявлено з пропуском строку позовної давності, у зв'язку з чим наполягає на застосуванні наслідків ст. 257 ЦК України, відмовивши позивачеві у задоволенні позову. Крім того у своїх запереченнях вказує, що кредитні кошти відповідно до укладеного кредиту від 07.12.2006 року ним повернуті позивачу відповідно до рішення Генічеського районного суду від 16.04.2008 року, яке було винесено відповідно до поданого позову про стягнення заборгованості за кредитним договором. Дане рішення суду набрало законної сили з приводу аналогічного спору, про той самий предмет і з тих самих підстав, між тими ж самими сторонами. Тому просив закрити провадження по справі відповідно до вимог ст.205 ч.1 п.2 ЦПК України. Ухвалою суду від 06 травня 2014 року провадження по даній справі було закрито у зв"язку з набранням законної сили рішення суду постановленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав відповідно до ст. 205 ч.1 п.2 ЦПК України. В подальшому ухвалою апеляційного суду Херсонської області у хвалу Генічеського районного суду Херсонської області від 06.05.2014 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між ЗАТ «Приват Банк» та [PERSON], 07 грудня 2006 року укладено кредитний договір № hei0rx06870216, за яким відповідач цього ж дня отримав кредит у сумі 1567 грн. 50 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, 07 грудня 2008 року Згідно заяви позичальника та Умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» договір діє протягом 24 місяців з моменту підписання. Пунктом 4 Правил встановлено, що позичальник щомісяця сплачує кошти за користування кредитом з визначеним мінімальним обов'язковим платежем наведеним у заяві клієнта і включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами, і частину заборгованості по кредиту. Оскільки позичальник належним чином прийняті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконував, у нього станом на 21 березня 2014 року виникла заборгованість у вказаному позивачем розмірі по певним позиціям. Зазначені правовідносини сторін регулюються ст.ст. 257, 258, 526, 527, 530, 1049, 1050, 1054-1055 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 527, 530 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] укладаючи договір, погодився з зазначеними в ньому умовами, оскільки заява про надання кредиту, умови надання споживчого кредиту фізичним особам підписані ним, однак не належним чином виконував умови договору, у зв'язку з чим станом на 21,03.2014 року утворилася заборгованість у розмірі 19076 грн. 52 коп. Однак позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст.1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Така ж позиція висловлена і Верховним Судом України в постанові №6-116цс13 від 06 листопада 2013 року, яка за приписами ч.1ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ст. 265 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтями 256, 257, 258 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - в один рік. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частини 1 і 5 ст.261 ЦК України). Кредитним договором № hei0rx06870216, від 07.12.2006 року, укладеним між сторонами, виконання зобов'язань визначено у вигляді щомісячних платежів, розрахунок яких наведено у заяві про отримання кредитних коштів. Строк договору визначено у заяві про надання споживчого кредиту, який складає 24 місяці з моменту підписання. При цьому сторони визначили порядок та умови виконання договору, а також наслідки його невиконання. З доданих до позовної заяви матеріалів вбачається, що умовами укладеного між сторонами договору встановлені окремі самостійні частини зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитним коштами, які деталізують обов'язок позичальника сплачувати їх частинами у певні строки. Строк сплати останньої такої самостійної частини вставлений до 07 грудня 2008 року. Таким чином, звертаючись до суду з даним позовом 11 квітня 2014 року, банк пропустив встановлений законом строк позовної давності, про застосування якої відповідачем в ході розгляду справи було подано письмову заяву. За таких обставин, суд вважає, що заявлені банком позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі у зв'язку з пропуском позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі. Позивач не просив поновити строк звернення до суду та не надав суду обґрунтованих доказів щодо наявності поважних причин для пропуску строку звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором. Судом враховане, що згідно з умовами кредитного договору цей договір набуває чинності з дати його укладання сторонами та діє до повного виконання сторонами зобов'язань за цим договору. При цьому суд вважає, що положення цього договору не можна вважати таким, що сторони домовилися про збільшення строку позовної давності (ст. 259 ЦК України) - сама по собі умова договору про його дію до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем не може розглядатися як установлення строку дії кредитного договору, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Перебіг позовної давності відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 264 ЦК України переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається спочатку. Судом встановлено, що згідно із договором права та обов'язки між позивачем та відповідачем виникли 07.12.2006 року, строк виконання обов'язків відповідача настав 07.12.2008 року, з даної дати у позивача виникло право звернутися до суду та вимагати від відповідача виконання обов'язків за договором кредиту. Як вбачається з матеріалів справи позивач скористався своїм правом на дострокове звернення до суду за захистом свого права та рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 16.04.2008 року з відповідача достроково стягнуто на користь пробивача грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитом в сумі 2563 грн. 48 коп. Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 12.06.2008 року дане рішення суду залишено в силі та набрало законної сили. При цьому позивачем не надано доказів, щодо проведення відповідачем сплати за рішенням суду від 16.04.2008 року, які б свідчили про переривання строку позовної давності. Також позивач звертаючись з вказаним позовом просить суд стягнути заборгованість, яка утворилася за період з 07.12.2006 року по 21.03.2014 року. При цьому посилається лише на неналежне виконання відповідачем умов договору, внаслідок чого виникла заборгованість. Строк позовної давності для стягнення вказаної заборгованості закінчився 07.12.2008 року. Обставин, які б свідчили про зупинення, перерив або про наявність підстав для поновлення строку позовної давності матеріали справи не містять. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі ст.ст. 256, 257, 258, 264, 525, 526, 530, 257, 1049, 1050, 1054-1055 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed