Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

У лютому 2015 року Голосіївська районна в місті Києві державної адміністрації - орган опіки і піклування (надалі - позивач) звернулась у Голосіївський районний суд міста Києва з позовом до [PERSON] (надалі - відповідач), треті особи - Центр соціально-психологічної реабілітації дітей № 1 Служби у справах дітей Київської міської державної адміністрації, Прокуратура Голосіївського району міста Києва про відібрання дитини без позбавлення матері батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дитини та накладення арешту на житло та майно дитини, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач є одинокою матір'ю [PERSON] та відповідно до рішення Голосіївського районного суду міста Києва визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], де залишився зареєстрованим малолітній [PERSON] Позивач зазначає, що рівень розвитку дитини перебуває на низькій віковій формі та останній тривалий час мешкав на залізничному вокзалі та був поставлений на облік дітей, які опинились в складних життєвих обставинах. Позивач вказує, що наразі відповідач відмовляється від співпраці з позивачем, своє місцезнаходження не повідомляє, обстежити умови проживання можливості не надає. Посилаючись на рішення Комісії з питань захисту прав дитини, норми Сімейного кодексу України, позивач просив суд відібрати малолітнього [PERSON], [INFO], у матері [PERSON], [INFO], без позбавлення батьківських прав, стягнути з [PERSON], [INFO], аліменти на утримання малолітнього [PERSON], [INFO], у розмірі 1\\4 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідної вікової категорії щомісяця, на користь осіб або установ які будуть утримувати дитину, малолітнього [PERSON], [INFO], передати органу опіки та піклування для подальшого влаштування до сімейних форм виховання, накласти заборону на відчуження житла за адресою: [ADDRESS], де зареєстрований та має право користування житловим приміщенням малолітній [PERSON], [INFO]. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином. Про причини неявки суду не повідомила, заяв про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило. Представник третьої особи - Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1 Служби у справах дітей Київської міської державної адміністрації позов підтримала, просила задовольнити. Представник Прокуратури Голосіївського району м. Києва позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідно до вимог ст. 169, 224 ЦПК Ураїни суд ухвалив проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у ній даних чи доказів. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач є матір'ю малолітнього [PERSON], а відомості про батька внесні відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, відповідно до свідоцтва про народження дитини (а. с. 5) Згідно довідки форми № 3 ТОВ «Житловик-Плюс» [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а. с. 5). Відповідно до листа Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві від 29.09.2014 року [PERSON] опинився в складних життєвих обставинах, які негативно впливають на розвиток дитини, у зв'язку із чим відносно відповідача складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 184 КУпАП (а. с. 7). Окрім того, відповідно до Наказу № 47 Служби у справах дітей від 01.09.2014 року малолітнього [PERSON] поставлено на облік дітей, які опинились у складних життєвих обставинах у зв'язку з ухиленням одинокої матері від виконання батьківських обов'язків (а. с. 10) Разом з тим, відповідно до висновку Органу опіки та піклування Голосіївської РДА № 100-1803 від 17.02.2015 року, останній вважає за необхідне відібрати малолітнього [PERSON] у відповідача без позбавлення батьківських прав. (а. с. 30-31). Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом, насамперед органом опіки і піклування. Згідно вимог ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Положеннями ч. 1 ст. 170 СК України передбачено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Тому якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками (наприклад, той з батьків, хто був психічно хворим, видужав, батьки перестали бути хронічними алкоголіками або наркоманами), суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини, при цьому суд керується інтересами дитини. Відповідно до роз'яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Позов про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав позивачем заявлено з підстав, передбачених п. 2 ч. 1ст.164 СК України яка передбачає ухилення матері, батька від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. При ухваленні вказаного рішення суд враховує положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Враховуючи вищевикладене, а також з метою попередження негативних наслідків для малолітньої дитини відповідача, які можуть виникнути при залишенні його на виховання матері, суд вважає за можливе застосувати положення ст. 170 СК України та відібрати малолітнього [PERSON] від матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав. Згідно до ч. 4 ст. 170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч. 2 вказаної статті, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч.2 ст. 179 СК України опікун розпоряджається аліментами, які одержані для утримання малолітньої дитини. Враховуючи, що відповідач є особою працездатного віку, разом з тим відомостей про її джерела доходу відстуні, суд вважає за потрібне стягнути з аліменти у розмірі 1\\4 частини всіх її доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідної вікової категорії щомісяця на користь осіб або установ, які будуть утримувати дитину, оскільки відповідач має фізичну можливість та визначений законодавством обов'язок утримувати малолітню дитину до досягнення нею повноліття. Приймаючи рішення про накладення заборони на відчуження майна, право користування яким має малолітній [PERSON], а саме квартири за адресою: [ADDRESS], суд керувався наступним. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна та житла. Як вбачається з Довідки форми № 3 ТОВ «Житловик-Плюс» [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а. с. 5). Таким чином, вбачається, що останній має право користування вказаним житловим приміщенням. За таких обставин, враховуючи необхідність забезпечити збереження житла малолітнього [PERSON], суд вбачає підстави для накладення заборони відчуження на вказане майно до досягнення останнім повноліття. Суд також вважає за необхідне роз'яснити відповідачу, що якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню нею дітей, суд за її заявою може постановити рішення про повернення їй дітей з урахуванням інтересів дітей. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved