Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-03 00:00:00

[PERSON] , у своїх інтересах та в інтересах своїх дітей звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з вищевказаним позовом та просила суд, у урахуванням уточненої позовної заяви: стягнути солідарно з ТОВ «АТП «ТРАНСБІЗНЕС», в особі керівника [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду, а саме: витрати на поховання [PERSON] в розмірі - 17000,00 гривень та витрат на правову допомогу в розмірі - 10000,00 гривень; на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі - 640 000,00 гривень; [PERSON] компенсацію за втрату годувальника - 580 788,00 гривень, та моральну шкоду в розмірі - 340 000,00 гривень; [PERSON] компенсацію з а втрату годувальника - 178 704,00 гривень; [PERSON] компенсацію за втрату годувальника - 223 380,00 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила наступне. Згідно позовної заяви, [PERSON] , проживала з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 02 березня 2008 року по [INFO] за адресою: [ADDRESS] , що було встановлено рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31.07.2017 року у справі №521/9664/17. Позивачка зазначає, що [INFO], в результаті ДТП, помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, що видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Саратського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 269, серія [NUMBER] та лікарським свідоцтвом про смерть № 2734 від 01.05.2014 року. 29.08.2014 р. вироком Ульянівського районного суду Кіровоградської області [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України. Позивачка стверджує, що сам факт смерті [PERSON] неймовірно вплинув на фізичний та психічний стан позивачки та її дітей. [PERSON] вважає, що загибель [PERSON] , внаслідок ДТП, знаходиться в причинному зв`язку з її надмірним фізичним виснаженням, та душевною хворобою, з моральним та психологічним погіршенням стану здоров`я, а саме: депресія, тривога, невпевненість в майбутньому, відчуття несправедливості. Позивачка зазначає, що вона та її діти отримали стреси, біль, горе, пов`язані з похованням близької людини, перенесли душевні хвилювання. Позивачка зазначає, що все вищевикладене суттєво порушило особисті права і життєві плани, призвело до порушення наших нормальних життєвих зв`язків [PERSON] та її дітей. Позивачка вважає, що матеріальну та моральну шкоду необхідно солідарно стягнути з винної у скоєнні ДТП особи - [PERSON] , та його роботодавця ТОВ «АТП «ТРАНСБІЗНЕС» в особі керівника [PERSON] . Позивачка зазначає, що відповідачі компенсувати моральну та матеріальну шкоду нанесену смертю [PERSON] , їй та її дітям: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , не бажають та, у зв`язку з чим позивачка звернулася до суду з відповідною позовною заявою. [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце повідомлялись належним чином та своєчасно, позовну заяву підтримувала та просила задовольнити. Відповідач - ТОВ «АТП «Трансбізнес» в особі [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце повідомлявся належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце повідомлявся належним чином та своєчасно, у своїх поясненнях від 13.09.2018 року позов не визнавав та просив відмовити у його задоволенні, відзиву на позовну заяву не надав. Третя особа на стороні відповідача - АТ «Страхова компанія «АХА Страхування», в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце повідомлялася належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомила. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Судом встановлено, що [INFO], в результаті ДТП, помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, що видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Саратського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 269, серія [NUMBER] (а.с.10) та лікарським свідоцтвом про смерть № 2734 від 01.05.2014 року (а.с. 8). [PERSON] , проживала з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 02 березня 2008 року по [INFO] за адресою: [ADDRESS] , що було встановлено рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31.07.2017 року у справі №521/9664/17 (а.с.12). 29.08.2014 р. вироком Ульянівського районного суду Кіровоградської області [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України (а.с.34-37). Дані факти були встановленні у вироку Ульянівського районного суду Кіровоградської області від 29.08.2018 року та у рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 31.07.2017 року, а отже, згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. З огляду на зазначені положення ст. 509 та з урахуванням приписів ст.ст. 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За правилами ст.ст. 1167, 1168 та 1200 ЦК України якщо деліктне зобов`язання виникло із факту смерті фізичної особи, кредиторами можуть бути чоловік (дружина), батьки (усиновлювачі), діти (усиновлені), особи, що проживали однією сім`ю з особою, яка померла. Зазначені особи як кредитори мають право вимагати від боржника відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи. Крім того, суб`єкти, визначені в п.п.1 - 5 ч. 1 ст.1200 ЦК України, мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, в розмірі, обчислюваному виходячи з середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст.1187 ЦК України). Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об`єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей, у даному випадку це автомобіль марки „Daimler Chrysler", моделі „817", 2000 року випуску, реєстраційний № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , який належить [PERSON] на підставі сві\-доцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , виданого УДАІ ГУМВС України в м. Києві. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Згідно письмових пояснень відповідача - [PERSON] , [PERSON] в умовах дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась [INFO], в результаті якої загинув [PERSON] , керував автомобілем „Daimler Chrysler", моделі „817", 2000 року випуску, реєстраційний № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , який належить [PERSON] на підставі сві\-доцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , виданого УДАІ ГУМВС України в м. Києві. Відповідач зазначає, що [PERSON] , на його прохання, передав йому цей автомобіль, разом з свідоцтвом про реєстрацію і страховим полісом (а.с.77). Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Судом встановлено, що під час дорож\-ньо-транспортної пригоди, яка сталась [INFO], в результаті якої, загинув [PERSON] , [PERSON] керував автомобілем „Daimler Chrysler", моделі „817", 2000 року випуску, реєстраційний № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , та мав при собі свідоцтво про реєстрацію права власності на автомобіль і страховий поліс, дані документи були передані відповідачу власником автомобіля [PERSON] . Суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивачки в частині стягнення моральної шкоди з [PERSON] на користь [PERSON] та її сина - [PERSON] , посилаючись на наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. У ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Таким чином, ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст. 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - винний водій. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 (далі - Постанова), передбачено, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до абз. 2 п. 5 Постанови, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При визначені розміру відшкодування моральної шкоди, завданої позивачам, суд враховує вимоги розумності і справедливості, характер та тривалість заподіяння позивачам душевних страждань та вважає, що достатнім розміром для компенсації такої шкоди буде сума 100 000,00 грн., на користь [PERSON] та 100 000,00 грн. на [PERSON] . Стосовно тверджень позивачки відносно того, що [PERSON] на момент ДТП перебував у трудових відносинах з «АТП «Трансбізнес». На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК). Суду не було надано жодних належних та допустимих доказів, того що [PERSON] перебував у трудових правовідносинах з «АТП «Трансбізнес». Більше того, в матеріалах справи наявне Попередження про розірвання договору оренди від 26.01.2014 року (вихідний №26011), згідно якого 25.11.2013 року між «АТП «Трансбізнес» та [PERSON] було укладено договір оренди, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (зареєстрований в реєстрі за №3885), приналежних [PERSON] транспортних засобів, а саме: автомобіль марки „Mercedes-Benz", моделі „1823", 2000 року випуску, реєстраційний № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , який належить [PERSON] на підставі сві\-доцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , виданого УДАІ ГУМВС України в м. Києві; автомобіль марки „Daimler Chrysler", моделі „817", 2000 року випуску, реєстраційний № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , який належить [PERSON] на підставі сві\-доцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , виданого УДАІ ГУМВС України в м. Києві, та Акт прийому-передачі (повернення) транспортних засобів за договором оренди від 25.11.2013 року, відповідно до якого: 26.02.2014 року орендар - ТОВ „АТП „Трансбізнес", (розташований за адресою: м. Київ, вул. Милославська, 58), в особі директора [PERSON] , передав (повернув), а орендодавець - [PERSON] (який проживає за адресою: [ADDRESS] ), прийняв приналежні орендодавцю на праві власності транспортні засоби, а саме: автомобіль марки „Mercedes-Benz", моделі „1823", 2000 року випуску, реєстраційний № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , який належить [PERSON] на підставі сві\-доцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , виданого УДАІ ГУМВС України в м. Києві; автомобіль марки „Daimler Chrysler", моделі „817", 2000 року випуску, реєстраційний № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , який належить [PERSON] на підставі сві\-доцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , виданого УДАІ ГУМВС України в м. Києві. Враховуючи вищевикладене, на момент скоєння ДТП [PERSON] , а саме на [INFO], ТОВ «АТП «ТрансБізнес» не мало ніякого відношення до автомобіля марки „Daimler Chrysler", моделі „817", 2000 року випуску, реєстраційний № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , за керуванням, якого сталося ДТП, що призвело до смерті [PERSON] , Суд вважає за необхідне відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог, що стосуються солідарного стягнення з ТОВ «АТП «ТрансБізнес» в особі керівника [PERSON] : на користь [PERSON] витрат на поховання [PERSON] в розмірі 17000, 00 гривень, витрат на правову допомогу в розмірі 10000, 00 гривень та моральну шкоду в розмірі - 640 000,00 гривень; стягнення на користь малолітнього [PERSON] компенсацію за втрату годувальника в розмірі - 580 788,00 гривень та моральну шкоду в розмірі - 340 000,00 гривень; на користь [PERSON] компенсацію за втрату годувальника в розмірі - 178 704,00 гривень; на користь [PERSON] компенсацію за втрату годувальника в розмірі - 223 380,00 гривень, оскільки позивачці не вдалося довести зв`язок між ДТП, у результаті якого помер [PERSON] , та ТОВ «АТП «ТрансБізнес» в особі керівника [PERSON] . Що стосується вимог позивачки про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди, а саме: витрат на поховання [PERSON] в розмірі 17000, 00 гривень, суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов?язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам?ятника, ці витрати. Згідно п. 4 постанови «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року, у випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати. Витрати на виготовлення пам`ятників і огорож визначаються, виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож в даній місцевості. Суд роз`ясняє позивачці, що витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги проводяться тільки за наявності документів (довідок, рахунків тощо), що підтверджують відповідні витрати на день поховання, які зазнані потерпілим. Суд звертає увагу позивачки, що Довідка №7518 від 05.06.2014 року, що видана відділом пенсійного забезпечення у Малиновському районні м. Одеси, у якій зазначено, що допомога на поховання [PERSON] не надавалась, не є достатнім та необхідним доказом того, що [PERSON] було понесено витрати на поховання [PERSON] (а.с.33). Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які можуть свідчити, про те, що [PERSON] понесла витрати на поховання [PERSON] в розмірі 17000, 00 гривень, а тому, вважає за необхідне відмовити у задоволенні даних позовних вимог. Що стосується вимог позивачки про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди, а саме: витрат на правову допомогу в розмірі 10000,00 гривень, суд зазначає наступне. Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Судом встановлено, що 05.02.2018 року [PERSON] уклала з ТОВ «Юридична фірма «АСКАР" договір про надання юридичних послуг №777 від та Акт надання послуг ( а.с. 24- 26). Суд роз`яснює позивачці, що відповідно до вищенаведеної статті ЦПК України, витрати на правову допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, проте у матеріалах відсутні докази того, яку саме правову допомогу було надано позивачці, у чому вона полягала, а також, відсутні докази сплати (квитанції тощо) ТОВ «Юридична фірма «АСКАР» витрат на правову допомогу у розмір саме 10 000, 00 гривень, що ставить під сумнів, твердження позивачки про суму понесених витрат на правову допомогу, а тому, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні даних позовних вимог. Щодо вимог позивачки [PERSON] про стягнення шкоди з [PERSON] , завданої смертю годувальника, в порядку ст. 1200 ЦК України, у розмірі: [PERSON] до досягнення ним 18 років з моменту загибелі батька, що є 156 місяців, з розрахунку один розмір мінімальної заробітної на місяць 3723 гривень, де плата складає - 580 788 (п`ятсот вісімдесят тисяч сімсот вісімдесят вісім) гривень; [PERSON] , що знаходився на утриманні покійного батька з розрахунку п`яти років з дня загибелі годувальника (60 місяців) з розрахунку один розмір мінімальної заробітної плати на місяць, де сума складає - 223 380 (двісті двадцять три тисячі) гривень; [PERSON] , яка знаходилася на утриманні покійного батька з розрахунку п`яти років з дня загибелі годувальника (48 місяців) з розрахунку один розмір мінімальної заробітної плати на місяць, де сума складає - 178704 (сто сімдесят вісім тисяч сімсот чотири) гривень, суду не було надано ніяких доказів того, що позивачка та її діти перебували на утриманні померлого - [PERSON] . Відповідно до ст. 1200 ЦК в разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Особам, визначеним у пунктах 1-5 ч. 1 цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Судом встановлено, що померлий [PERSON] записаний батьком лише однієї дитини - [PERSON] , [INFO] , згідно з свідоцтвом про народження, виданого Другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис 269, серія [NUMBER] . Батьком [PERSON] [INFO] , згідно свідоцтва про народження, виданого Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 948, серія [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Іллічівської рай адміністрації виконкому Одеської міської ради, актовий запис № 285, серія [NUMBER] є [PERSON] , що також, спростовує факт перебування на утриманні у померлого [PERSON] [PERSON] та [PERSON] . Суд роз`яснює позивачці, що факт перебування фізичної особи на утриманні, заінтересована особа має вирішити у декілька способів: по-перше, особа має право звернутися до органів та організацій за отриманням Довідки про підтвердження факту перебування особи на утриманні; по-друге, подати заяву до суду про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку окремого провадження. Отже, факт того, що [PERSON] та її діти перебували на утриманні у [PERSON] не було підтверджено ніякими допустимими та належними доказами Також, суд роз`яснює відповідачу - [PERSON] , що правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) . До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01.07.2004 р. № 1961-ІУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Позивачка вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. Судом не було встановлено, що цивільна відповідальність [PERSON] була застрахована у АТ «Страхова компанія «АХА Страхування», як це зазначає представник відповідача - [PERSON] , оскільки в матеріалах справи відсутній відповідний страховий поліс, а тому позивачка звернулася безпосередньо до [PERSON] як до винної у скоєнні ДТП особи, внаслідок якої [PERSON] помер. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі наведених аргументів, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковоому задоволенню.

Outcome: partial