Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

ПРИВАТНЕ АГРАРНО ОРЕНДНЕ ПІДПРИЄМСТВО «ЗОРЯ» звернулось до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання договору оренди землі недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. Між ПРИВАТНИМ АГРАРНО ОРЕНДНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «ЗОРЯ» та [PERSON] був укладений Договір оренди землі № 262 від 01 лютого 2008 року, строком на 10 років, щодо земельної ділянки, що розташована на території Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області розміром 5,4976 га, кадастровий номер 6324285000:03:002:0265, зареєстрований у Нововодолазькому районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» при Держкомземі України, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 30 липня 2008 року за № 040870000374. Згодом Договір оренди землі № 262 від 01 лютого 2008 року було розірвано сторонами, у зв`язку з чим припинення іншого речового права зареєстровано 04.08.2017. Водночас, між ПРИВАТНИМ АГРАРНО ОРЕНДНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «ЗОРЯ» та [PERSON] було укладено новий договір оренди землі за № С/262 від 13 лютого 2017 року, за яким право оренди земельної ділянки за позивачем було зареєстроване 04 серпня 2017 року. У квітні 2017 року позивачу стало відомо, що у період дії Договору оренди № 262 від 01 лютого 2008 року, всупереч вимогам діючого законодавства, між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] був укладений інший Договір оренди б/н від 14 березня 2017 року строком на 15 років, предметом якого також є земельна ділянка, розміром 5,4976 га, кадастровий номер 6324285000:03:002:0265, що розташована на території Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області. Речові права за вказаною угодою були зареєстровані 12 квітня 2017 року державним реєстратором Валківської районної державної адміністрації Харківської області, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 177217706 від 13 серпня 2019 року. Оскільки, [PERSON] не мала права укладати угоди щодо одного й того самого майна у період дії попереднього договору, оспорюваний договір є недійсним, бо він не відповідає вимогам чинного законодавства та укладений до закінчення строку дії іншого договору оренди землі, стороною якого є ПРИВАТНЕ АГРАРНО ОРЕНДНЕ ПІДПРИЄМСТВО «ЗОРЯ». Дана обставина перешкоджає реалізації права позивача на користування майном, що зумовило останнього звернутись з позовом до суду. Представник відповідача фізичної особи-підприємця [PERSON] - адвокат Рязанцева О. В. через канцелярію суду надіслала відзив на позовну заяву де зазначила, що між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] був укладений Договір оренди землі № б/н від 14 березня 2017 року, щодо земельної ділянки, що розташована на території Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області розміром 5,4976 га, кадастровий номер 6324285000:03:002:0265. Речові права за вказаною угодою були зареєстровані 12 квітня 2017 року державним реєстратором Валківської районної державної адміністрації Харківської області, оскільки відповідні державні реєстри не містили будь-яких обмежень щодо реєстраційних дій. Про існування інших договорів оренди щодо одного й того самого нерухомого майна відповідач був необізнаний. Договір оренди земельної ділянки від 14 березня 2017 року передбачає передання майна, а тому він вважається укладеним з моменту вчинення відповідної дії, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Посилаючись на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 просила відмови у задоволенні позову (а. с. 48-50). Відповідач [PERSON] не скористалася своїм процесуальним правом на надання відзиву на позовну заяву відповідно до приписів статті 178 ЦПК України. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 02 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі за позовом ПРИВАТНОГО АГРАРНО ОРЕНДНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЗОРЯ» до [PERSON] , фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання договору оренди землі недійсним, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження (а. с. 31-32). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 31 березня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а. с. 77-78). Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі за позовом ПРИВАТНОГО АГРАРНО ОРЕНДНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЗОРЯ» до [PERSON] , фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання договору оренди землі недійсним, не вживалось. Позивач ПРИВАТНЕ АГРАРНО ОРЕНДНЕ ПІДПРИЄМСТВО «ЗОРЯ» не направив свого представника для участі у судовому засіданні, через канцелярію суду за вхідним № 1438 від 15.03.2021 представник позивача Ісічкін Е. А. надав клопотання, де вказав щодо запровадження карантину в Україні через спалах короновірусу й у зв"язку з цим просив провести розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з?явилася, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомила, клопотань про відкладення судового розгляду не надала. Відповідач фізична особа-підприємць [PERSON] у судове засідання не з?явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення судового розгляду не надав. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України визначено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ураховуючи зазначене, суд доходить висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи на підставі наданих сторонами доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. 01 лютого 2008 року між ПРИВАТНИМ АГРАРНО ОРЕНДНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «ЗОРЯ» та [PERSON] був укладений договір оренди землі №262, відповідно до якого [PERSON] надала у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Станичненської сільської ради, площею 5,4976 гектарів, строком на 10 років. Договір оренди землі зареєстровано у Нововодолазькому районному відділі Харківської регіональної філії державного підприємства «Центр ДЗК» при Держкомземі України, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 30.07.2008 за № 040870000374 (а. с. 6-8). Додатками до зазначеного договору є акт приймання - передачі земельної ділянки по договору оренди від 30.07.2008 та акт визначення меж земельної ділянки в натурі від 01.02.2008 (а. с. 9). 31 грудня 2016 року між [PERSON] та ПРИВАТНИМ АГРАРНО ОРЕНДНИМ ПІДПРИЄМСТВА «ЗОРЯ» був укладений договір оренди землі № С/262, відповідно до якого [PERSON] надала у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Станичненської сільської ради, площею 5,4976 гектарів, кадастровий номер 6324285000:03:002:0265 строком на 12 років (а. с. 10-12). 14 березня 2017 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] був укладений договір оренди землі № б/н, відповідно до якого [PERSON] надала у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Станичненської сільської ради, площею 5,1870 гектарів, кадастровий номер 6324285000:03:001:0265 строком на 15 років (а. с. 53-55). З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 177217706 від 13.08.2019 вбачається що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 5,4976 гектарів, кадастровий номер 6324285000:03:002:0265, цільовим призначенням якої є ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Станичненської сільської ради на підставі державного акту на право власності на земельної ділянки серії ЯД № 023102, виданий 23.01.2008 Нововодолазькою районною державною адміністрацією. 04.08.2017 державним реєстратором Опішнянської територіальної громади в Харківській області зареєстровано договір оренди № С/262 укладений між [PERSON] та ПРИВАТНИМ АГРАРНО ОРЕНДНИМ ПІДПРИЄМСТВА «ЗОРЯ» строком дії 12 років з правом пролонгації, щодо земельної ділянки площею 5,4976 гектарів. 15.03.2019 державним реєстратором Солоницівської селищної ради Харківської області було зареєстровано договір оренди № б/н укладений між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] » строком дії 15 років з правом пролонгації. 12.04.2017 державним реєстратором Валківської районної державної адміністрації Харківської області було зареєстровано договір оренди землі № б/н укладений між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] » строком дії 15 років з правом пролонгації (а. с. 13-15). Позивач просить визнати договір оренди землі недійсним, тобто між сторонами виникли правовідносини, що регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, а також Законом України «Про оренду землі». Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України визначено, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та таке інше. Частинами 1, 2, 4 ст. 13, ч. 2 ст. 14 Конституції України закріплено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності які рівні перед законом. Право власності на землю гарантується, воно набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Положеннями ст. 41 Конституції України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. При цьому саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, що передбачено ч. 1 ст. 317 ЦК України. За ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є умови про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (ст. 93 ЗК України). За приписами ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди Спеціальним законом, який регулює відносини щодо оренди землі є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року № 161-ХІV. За ст. 1 зазначеного Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності». Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, що закріплено ст. 125 ЗК України За ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. За змістом ст. ст. 18, 20 зазначеного вище закону (в редакції, яка була чинною на момент укладення й реєстрації договору оренди землі № 262 від 01 лютого 2008 року між [PERSON] та Приватним аграрним орендним підприємством «Зоря») укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації та тільки після цього набирає чинності. Як убачається із п. п. 8, 43 договору оренди землі № 262, укладеного 01 лютого 2008 року між [PERSON] та Приватним аграрним орендним підприємством «Зоря», він укладений на строк 10 років й набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації, яка здійснена 30 липня 2008 року, про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис за № 040870000374. Набрання договором чинності є момент у часі, коли починають діяти права та обов`язки сторін за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін. Ураховуючи наведені обставини справи і визначений законодавцем порядок державної реєстрації договорів оренди землі та права користування на умовах оренди, суд доходить висновку, що строк дії вказаного договору починається не з моменту його укладення (01 лютого 2008 року), а з моменту його державної реєстрації (30 липня 2008 року), та відповідно строк його дії складав до 30 липня 2018 року. За ст. 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Судом не встановлено обставин нікчемності (недійсності в силу закону) договору оренди землі № 262, укладеного 01 лютого 2008 року між [PERSON] та Приватним аграрним орендним підприємством «Зоря», й матеріали справи не містять відомості щодо визнання вказаного договору недійсним за рішенням суду. Разом із тим, у період дії договору оренди землі № 262, укладеного 01 лютого 2008 року між [PERSON] та Приватним аграрним орендним підприємством «Зоря», [PERSON] уклала інший договір оренди землі від 14 березня 2017 року з фізичною особою-підприємцем [PERSON] , предметом якого також є спірна земельна ділянка з кадастровим номером 6324285000:03:002:0262. Проте, за приписами ст. 95 та п. 5 ст. 116 ЗК України, за укладеного договору оренди землі, власник земельної ділянки (орендодавець) не може під час строку його дії укладати інші договори оренди чи встановлення емфітевзису щодо цієї самої земельної ділянки без розірвання попереднього договору, оскільки це порушує права первісного орендаря. Згідно зі ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, в тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст. 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. При цьому, орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (ч. 2 ст. 24 Закону України «Про оренду землі»). За змістом ст. 31 вищенаведеного Закону України розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною (пункт «в» зазначеної норми права). Статтею 203 ЦПК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України у п. п. 2, 8 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 Цивільного кодексу України, саме на момент вчинення правочину. Під час судового розгляду справи судом встановлено, що на момент укладання між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] договору оренди земельної ділянки від 14 березня 2017 року, продовжував ще діяти попередній договір оренди тієї ж самої земельної ділянки, укладений 01 лютого 2008 року між [PERSON] та Приватним аграрним орендним підприємством «Зоря» у порядку, передбаченому на час його укладення, та фактично виконувався позивачем на користь [PERSON] , що не оспорюється останніми й у встановленому законом порядку не спростовано. Таким чином, на даний час наявні усі підстави для визнання недійсним оспорюваного договору оренди землі, оскільки право користування земельною ділянкою, яке виникло та існувало у позивача на підставі договору оренди з [PERSON] , порушено внаслідок укладання договору оренди цієї ж земельної ділянки між відповідачами, і таке право підлягає захисту в обраний позивачем спосіб. Також при вирішені даного спору суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 15 січня 2020 року в справі № 587/2326/16-ц (провадження № 14-442цс19), де зазначено що недопустиме укладення декількох договорів найму щодо однієї речі, і другий договір найму має визнаватися недійсним. Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, позивачем доведено недійсність договору оренди землі, укладеного 14 березня 2017 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] щодо земельної ділянки, площею 5,4976 га, кадастровий номер 6324285000:03:002:0265, розташованої на території Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, оскільки його недійсність встановлена при укладенні, у період дії іншого попереднього договору оренди, строк якого не закінчився. Доводи представника фізичної особи-підприємця [PERSON] щодо того, що договір оренди від 14 березня 2017 року передбачає передання майна, а тому він вважається укладеним з моменту вчинення відповідної дії, що відповідає правовим висновкам, викладеними у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, суд не може прийняти до уваги, бо зазначені висновки не стосуються правовідносин, що виникли між сторонами у спорі що розглядається. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі змістом ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. З огляду на вказане, позов ПРИВАТНОГО АГРАРНО ОРЕНДНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЗОРЯ» до [PERSON] , фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання договору оренди землі недійсним, належить задовольнити у повному обсязі. При ухваленні рішення, відповідно до ст. 265 ЦПК України, суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Позивач просив стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 1921,00 грн. В матеріалах справи наявна квитанція від 10.09.2019 на суму 1921,00 грн., щодо сплати судового збору при зверненні до суду з позовом, відповідно до Закону України "Про судовий збір". Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тобто, на підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 1921,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved