Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

12.04.2016 року позивачка звернулася до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про розірвання спадкового договору. В обґрунтування позову посилалася на те, що їй на праві власності належить квартира, розташована за адресою:Донецька область, м. Макіївка - 47, [ADDRESS], пославшись на те,що18.02.2009 р. через погіршання її стану здоровя, і потреби у сторонньому нагляді, вона уклала з відповідачем нотаріально посвідчений спадковий договір, згідно з яким «Відчужувач» передає після своєї смерті у власність «Набувача» належну їй квартиру. Відповідач за цим Договором зобовязався виконувати її розпорядження. Проте, починаючи з 2012 року відповідач почав відмовлятися від купування їй ліків, транспортування її до лікарні, від надання коштів, а у 2014 році взагалі повністю самоусунувся від виконання взятих на себе обовязків по догляду за нею, не цікавиться станом її здоровя , не відвідує її. Вважає, що у відповідності до п.8 Спадкового договору, ст.1308 ЦК України, укладений нею з відповідачем 18.02.2009 р. Договір, має бути розірваний. Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, від 25 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. З вказаним заочним рішенням суду не погодилася позивачка та подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалене судове рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Сторони у судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Позивачка [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідач [PERSON], проживає на непідконтрольній Україні території. Згідно довідки Міністерства Соціальної політики України, вбачається, що інформація, щодо відповідача [PERSON], що міститься в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб відсутня. У звязку з чим, про час та місце розгляду справи був повідомлений на офіційному веб-сайті Апеляційного суду Донецької області/ а.с.79/; Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріли справи та перевіривши законність і обгрунтованність рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Ухвалене у справі судове рішення не відповідає вимогам матеріального та процесуального права з наступного. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 3 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права, досліджувати докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суд першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на апеляційний суд покладено обов'язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлене неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення. Судом першої інстанції встановлено, що 18.02.2009 р. між позивачкою та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений спадковий договір (а.с.15-16), відповідно до п.1 якого «Відчужувач» передає після своєї смерті у власність «Набувачу» належне їй на праві власності майно: квартиру №15, що розташована в місті Макіївка Донецької області, квартал «Железнодорожний» («Залізничний»), будинок номер 26. За згодою сторін, у відповідності до п.4 Спадкового договору, на «Набувача» майна покладаються такі обовязки: у разі смерті «Відчужувача» забезпечити його поховання на кладовищі м. Макіївки Донецької області. За п.8 Спадкового договору, у разі невиконання «Набувачем майна» розпоряджень «Відчужувача», спадковий договір може бути розірвано судом, на вимогу «Відчужувача», а також на вимогу «Набувача майна» у разі неможливості виконання ним розпоряджень «Відчужувача». Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не доведений факт невиконання умов Спадкового договору з боку відповідача, як «Набувача майна» за Договором, оскільки єдиним зобовязанням, покладеним цим Договором на останнього, є вчинення ним певної дії майнового характеру після відкриття спадщини - «у разі смерті «Відчужувача» забезпечити його поховання на кладовищі м. Макіївки Донецької області». Інших розпоряджень «Відчужувача», погоджених сторонами Договору, а саме вчинення певних дій майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини, таких як, зокрема, піклування та догляд за позивачем, умови Спадкового договору не містять. Погодитися з таким рішенням суду першої інстанції неможливо, оскільки до такого висновку суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального права з наступного. Згідно зі ст.1302 ЦК України за спадковим договором, одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Відповідно до ст. 1303 ЦК України відчужувачем у спадковому договорі може бути подружжя, один із подружжя або інша особа. Згідно із ч. 1 ст. 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. Апеляційним судом встановлено, що 18.02.2009 р. між позивачкою та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений спадковий договір (а.с.15-16), відповідно до п.1 якого «Відчужувач» передає після своєї смерті у власність «Набувачу» належне їй на праві власності майно квартиру №15, що розташована в місті Макіївка Донецької області, квартал «Железнодорожний» («Залізничний»), будинок номер 26. За згодою сторін, у відповідності до п.4 Спадкового договору на «Набувача» майна покладаються такі обовязки: у разі смерті «Відчужувача» забезпечити його поховання на кладовищі м. Макіївки Донецької області. За п.8 Спадкового договору, у разі невиконання «Набувачем майна» розпоряджень «Відчужувача», спадковий договір може бути розірвано судом, на вимогу «Відчужувача», а також на вимогу «Набувача майна» у разі неможливості виконання ним розпоряджень «Відчужувача». Згідно з умовами спірного спадкового договору, сторони були попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства щодо недійсності правочину та положеннями ст. ст. 1302 - 1308 ЦК України, щодо умов спадкового договору, про що свідчать їх підписи на договорі. Також сторони, на час укладення договору та посвідчення його нотаріусом були дієздатними особами та розуміли наслідки виконуваних ними дій, про що вказано у п.7 спадкового договору, а саме: сторони стверджували, що однаково розуміють значення і умови вказаного договору та його правові наслідки, правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі, а також те, що договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину і не є правочином, що вчиняється відчужувачами під впливом тяжкої для них обставини і за вкрай невигідних умов. Сторони стверджували, що зміст вказаного договору, зміст зазначених в ньому статей чинного законодавства їм зрозумілі, питань, які б залишилися нез'ясованими і незрозумілими для них, немає, а також те, що сторони не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті спірного договору. Як вбачається з позовних вимог, позивачка вказувала на те, що з 2014 року відповідач самоусунувся від виконання взятих на себе обовязків по догляду за позивачкою, перестав виконувати її розпорядження. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, аналізуючи положення статей 1233 та 1302 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку, що укладення спадкового договору більше відповідало інтересам відповідача, оскільки відповідно до положень ст. 1302 ЦК України набувач, як сторона договору, набуває право власності на майно відчужувача, після його смерті, лише за умови взяття на себе зобов'язань виконувати розпорядження відчужувача, в той час як згідно положень ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, і у цьому разі спадкоємець за заповітом отримує право, після смерті спадкодавця, на вказане у заповіті майно, без будь яких зобов'язань перед спадкодавцем, за його життя. Вирішуючи позов, суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував, та відмовив у задоволенні позову, порушуючи законні права позивачки. Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, у звязку з чим, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення, про задоволення позову. Підставами для цього у відповідності п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Outcome: approved