Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

09 жовтня 2018 року представник позивача [PERSON] в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом, мотивуючи його тим, що позивач працював у [PERSON] підприємстві «Явір -2000» на посаді охоронника. 20.07.2015р. він був призваний Сумським ОМВК на військову службу під час мобілізації в особливий період на підставі Указу Президента України №15/2015 від 14.01.2015р. 27.07.2016р. уклав контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України. Відповідно до п. 5 Контракту, він укладений з 27.07.2016р. до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. 08.12.2016р. укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України. Відповідно до п. 5 Контракту, він укладений з 08.12.2016р. до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. 06.11.2017р. укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України. Відповідно до п. 3 Контракту, він укладений з 06.11.2017р. по 06.11.2020 р. Листом від 04.09.2018 р. вих. №1098 відповідач повідомив його про звільнення з 04.09.2018 р. на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП. Підставою для звільнення вважав закінчення терміну особливого періоду. Вказаний лист отриманий ним 11.09.2018 року. Вважає, що його звільнення проведено з порушенням трудового законодавства, оскільки відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Просить поновити його на роботі на посаді охоронника [PERSON] підприємства «Явір -2000», стягнути з [PERSON] підприємства «Явір -2000» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, з утриманням з вказаної суми при виплаті податків та інших обовязкових платежів, стягнути з [PERSON] підприємства «Явір -2000» на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 грн., стягнути з [PERSON] підприємства «Явір -2000» на користь [PERSON] понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. Пояснив, що звільнення відбулося незаконно, без наявності для того передбачених чинним законодавством підстав, оскільки особливий період в Україні продовжує діяти. Зазначив, що внаслідок незаконного звільнення позивачеві завдана моральна шкода, яка полягає у моральних стражданнях, повязаних з втратою постійного місця роботи та необхідністю докласти додаткових зусиль для пошуку нової роботи та засобів для існування. Представник відповідача позов не визнав, просив в задоволенні позовних вимог відмовити за необґрунтованістю. Вважав, що дія особливого періоду в Україні закінчилася, а отже, у роботодавця були підстави для звільнення позивача. Крім того, не вбачав підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки він звільнений законно, а на даний час продовжує проходження військової служби за контрактом. Ухвалою суду від 27 грудня 2018 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 31 січня 2019 року на 15-30 год. 14 січня 2019 року від генерального директора ПП «Явір-2000» [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач позов не визнав, просить в задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю. Зазначає, що особливий період в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 07 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 07 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року; з 6 листопада 2018 року по 26 грудня 2018 року. Посилається на те, що станом на дату звільнення [PERSON] - 04 вересня 2018 року особливий період, визначений Указом Президента не діяв. Тому звільнення вище вказаного працівника проведено відповідно до вимог чинного законодавства України. Вимогу про стягнення моральної шкоди вважає необґрунтованою, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів для стягнення заявленої моральної шкоди в розмірі 3000,00 грн. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката [PERSON] в сумі 4000,00 грн. зазначає, що у наданому адвокатом ордері серія СМ № 17/09/2018 від 17.09.2018 не вказано, у якому саме суді здійснює представництво інтересів [PERSON] відповідний адвокат. Тому адвокат [PERSON] не підтвердив своїх повноважень як представника [PERSON] належними доказами, що у свою чергу свідчить про відсутність судових витрат на правничу допомогу адвоката по справі № 591/6012/18. Просить в стягненні витрат на правничу допомогу відмовити (а.с.37-40). 31 січня 2019 року розгляд справи відкладено на 15.03.2019 року на 10-30 год. у звязку з перебуванням головуючого на лікарняному. 15 березня 2019 року протокольною ухвалою головуючого задоволено клопотання представника позивача надано час на підготовку підтверджуючого розрахунку послуг адвоката, відкладено до 19.03.2019 року о 13-20 год. 19 березня 2019 року протокольною ухвалою головуючого відкладено розгляд справи на 29.03. 2019 року на 09-30 год. у звязку з неявкою представника позивача. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працював у [PERSON] підприємстві «Явір -2000» на посаді охоронника з 13.10.2014 року, що підтверджується копією трудової книжки ЕВ № 975363 [PERSON] (а.с.46). 20.07.2015 р. позивач був призваний Сумським ОМВК на військову службу під час мобілізації в особливий період на підставі Указу Президента України №15/2015 від 14.01.2015р., що підтверджується копією довідки військового комісара Сумського ОМВК від 17.09.2018р. №8542 (а.с.6). 27.07.2016р. позивач уклав контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України. Відповідно до п. 5 Контракту, він укладений з 27.07.2016р. до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (а.с.7). 08.12.2016р. позивач уклав контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України. Відповідно до п. 5 Контракту, він укладений з 08.12.2016р. до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (а.с.8). 06.11.2017р. позивач уклав контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України. Відповідно до п. 3 Контракту, він укладений з 06.11.2017р. по 06.11.2020р. (а.с.9). Листом від 04.09.2018р. вих. №1098 Приватне підприємство «Явір-2000» повідомив [PERSON] про звільнення з 04.09.2018 р. на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП. Підставою звільнення відповідач зазначає закінчення терміну особливого періоду (а.с.10-11). Позивач отримав лист 11.09.2018 р., що підтверджується поштовим конвертом 3601409257423, да роздруківкою з сайту Укрпошти про дату вручення цього листа, в якому містились копія листа, наказу про звільнення, розрахункових листів за серпень 2018 та вересень 2018 (а.с.13-14). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, однією з підстав припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада, відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Гарантії по збереженню місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності за громадянами України, які призвані на строкову військову службу були передбачені у обов'язок, і почали діяти з 08 лютого 2015 року, відповідно до Закону України від 15 січня 2015 № 116-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду». Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов'язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - за призовом або у добровільному порядку (за контрактом). Частиною 4 цієї ж статті визначені види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації на особливий період, військова служба за контрактом. Виконання військового обовязку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. За приписами ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», визначено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України. Поняття особливого періоду наведене у ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», за правилами якої особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. У ч. 4 ст.\~3\~вказаного Закону зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду. Як вбачається з довідки військового комісара Сумського ОМВК від 17.09.2018 р. №8542, позивач був призваний на військову службу саме під час дії мобілізації в особливий період. Відповідно до листа - розяснення Міністерства оборони України від 20.10.2016р. №316/1/906, починаючи з 17 березня 2014 року в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. Проте на час звільнення позивачки такий Указ Президентом України не видавався (а.с.15). Виходячи з викладеного, суд вважає, що на позивача розповсюджуються гарантії та компенсації, передбачені для громадян, які відповідно до статті 119\~КЗпП України надані працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених Законами України «Про військовий обов'язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», тому позивач звільнений з роботи з порушенням встановленого законом порядку, що є підставою для поновлення його на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказана позиція підтверджується листом Верховного Суду від 13.07.2018 р. №60-1543/0/2-18 у якому ВС повідомив, що особливий період діє в Україні з 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію". Президент України рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав (а.с.15 зі звороту). Отже, Верховний Суд дотримується правової позиції, згідно з якою особливий період в Україні діє. Суд вважає, що роботодавці і далі зобов'язані діяти в умовах особливого періоду, зокрема дотримуватись гарантій для працівників на час виконання державних або громадських обовязків, у тому числі призваних на військову службу. Зазначені гарантії встановлені ст.\~119\~Кодексу законів\~про працю\~України (зберігати місце роботи, посаду і середній заробіток таких працівників). Враховуючи, що відповідачем порушено вимоги трудового законодавства в особливий період, необхідно поновити [PERSON] на роботі на посаді охоронника [PERSON] підприємства «Явір -2000». Відповідно до вимог ч.2 ст.\~235\~КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно довідки про доходи [PERSON] (вих. № 75 від 09.01.2019 року), яка надана [PERSON] підприємством «Явір-2000», середньоденна заробітна плата позивача складає 160 грн. 10 коп., середньомісячна заробітна плата складає 3522,20 грн. (а.с.42). Відповідно до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з відповідними змінами (далі Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. П. 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Позивач був звільнений з 04 вересня 2018 року, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно здійснити з 05 вересня 2018 року по 19 березня 2019 року (145 робочих днів* 160,10 грн.= 23214, 50 грн.) Отже, необхідно стягнути з [PERSON] підприємства «Явір -2000» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 вересня 2018 року по 19 березня 2019 року, в розмірі 23214гривень 50 коп., з подальшим відрахуванням з вказаної суми податків та інших обовязкових платежів. Крім того, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, позивач в звязку порушенням його законних прав має право на відшкодування моральної шкоди. Незаконне звільнення призвело до моральних страждань позивача, з 04.09.2018 року позивач втратив роботу, і вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення нормальних життєвих звязків, і це безпосередньо повязано з пошуком нової роботи, засобів для існування та поновлення свого порушеного права. Моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 3000 грн., як достатню та справедливу сатисфакцію для відшкодування моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування, суд приймає до уваги надані позивачем докази про характер та ступінь моральних страждань, їх тривалість, наслідки від протиправних дій відповідача. Суд враховує, що незаконне звільнення позивача та ті зусилля, які протягом тривалого часу він змушений був докладати для відновлення свого порушеного права, поставили його в скрутне становище, негативно вплинули на його звичний життєвий уклад та моральний стан. \~ \~ \~ \~ Суд вважає, що необхідно стягнути з [PERSON] підприємства «Явір -2000» на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 грн. Дослідивши надані докази на підтвердження витрат на правову допомогу, суд дійшов висновку про задоволення клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать, зокрема і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до поданого розрахунку сума гонорару адвоката [PERSON] за надану професійну правничу допомогу позивачу [PERSON] складає 4000 грн. За детальним описом робіт (наданих послуг) адвокатом були виконані наступні роботи (надані такі послуги): отримання, аналітичне ознайомлення (вивчення, перевірка на відповідність чинному законодавству України) 1 година; аналіз чинного законодавства України зі спірних питань 2 години; аналіз судової практики з спірних правовідносин 1 година; надання усної професійної (юридичної) консультації позивачу з питань правового регулювання визнання протиправним і скасування рішення відповідача та зобовязання вчинити певні дії- 1 годи на ; складання процесуальних документів 3 години, участь у судових засіданнях 15.03.2019 року, 29.03.2019 року . Сума гонорару складає 4000,00 грн.(а.с.86). Відповідно до ч.ч. 1-3\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову,\~значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до\~ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованими витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача [PERSON] підприємства «Явір -2000» на користь [PERSON] в розмірі 4000 грн. Враховуючи, що позивач при зверненні до суду з даним позовом звільнений від сплати судового збору на підставі пп.1 п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір в розмірі 1409 грн. 60 коп. підлягає стягненню на користь держави з відповідача.

Outcome: approved