Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

07.09.2018 року позивач звернулась до суду із позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: в квартирі [ADDRESS]. В обгрунтування заявлених вимог у позовній заяві вказала, що на підставі Договору дарування від 15.01.2015 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.01.2015 року за № [NUMBER]. Відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком позивача, який по теперішній час є зареєстрованим у вказаній квартирі, однак в ній фактично не проживає з 2016 року, його місце проживання позивачу не відоме. 01.09.2018 року комісією під головуванням депутата Балаклійської міської ради [PERSON] був складений Акт обстеження про не проживання відповідача [PERSON] за місцем реєстрації з 2016 року. Реєстрація відповідача у квартирі перешкоджає позивачу розпоряджатися ним та негативно впливає на її бюджет. В судове засідання позивач не з'явилась, надала заяву, в якій підтримала позовні вимоги, просила розглянути справу без її участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі, відзиву на позовну заяву та заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. У зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до Договору дарування від 15.01.2015 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.01.2015 року за № [NUMBER]. Із довідки Виконкому Балаклійської міської ради Балаклійського району Харківської області від 01.08.2018 року № 2279 вбачається, що за адресою: [ADDRESS], зареєстровано [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] З акту від 01.09.2018 року, складеного депутатом Балаклійської міської ради [PERSON], в присутності свідків: [PERSON] та [PERSON], вбачається, що [PERSON] зареєстрований, але фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2016 року. Відповідно до положень ч.1 ст.383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член власника сім'ї втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В правових позиціях, які містяться в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від.12.04.1985 року з наступними змінами "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або членів його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, тощо) суд може продовжити пропущений строк. Таким чином, обов'язковою умовою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є її відсутність в житловому приміщенні протягом року без поважних причин . Із змісту позову вбачається, що відповідач не проживає в спірній квартирі з 2016 року з власної волі, його речі за місцем проживання відсутні, а позов пред'явлено до суду у вересні 2018 року. Відповідач не проживає у будинку позивача більше року з власної волі, а своєю реєстрацією у житлі порушує права позивача як власника на користування та розпорядження майном, захист, якого передбачений ст. 391 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved