Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом , яким просила: 1) вселити її та сина [PERSON], [INFO], у належну їй ? частину квартири під [ADDRESS]; 2) усунути перешкоди у здійсненні нею права власності та житлових прав на належну їй ? частину квартири; 3) зобов"язати відповідача - [PERSON] не чинити перешкоди у здійсненні права власності та користування ? частки квартири; 4) визначити порядок користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] наступним чином: кімнату площею 18, 7 кв.м, виділити в її користування, кімнату площею 14, 5 кв.м., виділити в користування малолітнього сина [PERSON], кімнату площею 14, 8 кв. м., виділити в користування відповідача [PERSON], підсобні приміщення ( кухня, кориддор, ванна, туалет ) залишити у загальному користуванні; 5) стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 ( десять тисяч ) гривень; 6) стягнути з відповідача на її користь судовий збір. У судове засіданя позивач та представник позивача не з'явились, але представником позивача [PERSON] було направлено заяву, в якій він просив справу слухати у відсутність позивача його представника, позовні вимоги задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим за місцем його реєстрації про день, час та місце розгляду справи (а.с.23а, 24). Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, проте надав суду заяву з проханням розглянути справу у відсутність представника третьої особи та винести рішення відповідно до діючого законодавства з максимальним врахуванням інтересів малолітньої дитини (а.с. 25). Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлені наступні обставини. 09.10.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб віділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис за № 1865. Прізвище після реєстрації шлюбу дружини - «[PERSON]» (а.с. 6). 23.12.2008 року сторонни придбали квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу посвідченим Приватним нотаріусом Київського міського округу, Ніколаєнко В.М. (а.с. 10). Від шлюбу сторонни мають сина [PERSON], [INFO], відповідно до свідоцтва про народження зареєстрованого відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено відповідний актовий запис за № 40 (а.с.8). Дана квартира зареєстрована за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, що вбачається із реєстраційного посвідчення за [NUMBER] , яке зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майно та записоно в реєстрову книгу № 244-165 за зареєстрованим № 41256 (а.с. 10). 07.10.2013 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва, шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище дружини змінено на дошлюбне - «[PERSON]» (а.с. 7). 25.06.2013 року постановою Дарницького районного суду м. Києва [PERSON] притягутого до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у виді штрафу (а.с.12). 19.07.2013 року постановою Дарницького районного суду м. Києва [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення , оголошено усне зауваження. Із заяв доданих до позовної заяви, вбачається, що [PERSON] неодноразово зверталась до Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві про те, що відповідач чинив над нею насилля та не впускав до квартири, забирав ключі(а.с.13, 15, 16). Відповідач неодноразово попереджався про недопущення насилля в сім'ї, при цьому суди притягали його до адміністративної відповідальності за ст. ст. 173, 184 КУпАП. Разом з тим, у 2014 році відповідач примусово змусив позивачку [PERSON] та малолітнього сина покинути спірну квартиру. Із матеріалів справи вбачається, що на день подачі позовної заяви до суду, [PERSON] є власником ? частини спірної квартири. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа може звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власнику належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 321 ЦК право власностіє непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежувати у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 386 ЦК власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, незаконно, без відповідної правової підстави того, що заволодів ним. На підставі статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Частинами 1, 2 ст. 161 ЖК України визначено, право наймача на вселення інших осіб у займане ним жиле приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові ). Наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що вимоги позивачки [PERSON] (що діє в інтересах малолітнього сина [PERSON]) про вселення та зобов'язання відповідача не чинити перешкод у користуванні ? частини квартири - підлягають задоволенню. Відповідно до технічного паспорту квартира № 304 має загальну площу - 80, 2 кв.м. житлову площу - 48, 00 кв..м., та складається з кімнати - 14,8 кв.м., кімнати - 14,5 кв.м., кімнати - 18,7 кв.м., дані кімнати є ізольованими, місця загального користування - коридор, кухня, вбиральня, ванна кімната. Згідно з ч. 2 ст. 65, ч. 2 ст. 161 Житлового Кодексу України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 64, 156 ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 176 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Відповідно до п. 52 Правил обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов і надання ним житлових приміщень в Українській РСР - при наданні житлових приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі старше 9 років, окрім подружжя. Відповідно до роз'яснень п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" №20 від 22 грудня 1995 року (з наступними доповненнями) квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Виходячи з наведеного, в даному випадку не можливо здійснити поділ в натурі, тому що неможливо в багатоповерховому будинку виділити ізольовані жилі приміщення із самостійними виходами. Відповідно до ст. 156 ЖК України , якщо члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України. Згідно ст. 405 ЦК України, право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом 1. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. 2. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.155 Житлового кодексу України, власник квартири або її частини, не може бути позбавлений права користування житловим приміщенням. Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те , що [PERSON], має право власності на 1\\ 2 частину квартири, а дитина має право на житло, що гарантовано Конституцією та вищенаведеним законодавством України. Таким чином, позовні вимоги стосовно визначення порядку користування спірною квартирою - підлягають задоволенню наступним чином: кімнату площею 18, 7 кв.м., необхідно виділити в користування позивачки, кімнату - 14,5 кв.м. необхідно виділити в користування малолітнього сина [PERSON], кімнату - 14, 8 кв.м. необхідно виділити в користування відповідачу [PERSON], а допоміжні приміщення квартири: кухню, ванну, вбиральню, коридор слід залишити у спільному користуванні: [PERSON], [PERSON] [PERSON] З наведених мотивів позовні вимоги в цій частині також задовольняються судом повністю. Разом з тим, обговорюючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд враховує, що відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода полягає , зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно до приписів ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.19995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з відповідними доповненнями та змінами, роз'яснено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової шкоди) підлягають: наявність такої шкоди, протиправність дій її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, що суду не надано достатніх доказів, що [PERSON] зазнала втрат немайнового характеру, а тому суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача моральної шкоди. З урахуванням наведеного, суд вважає, що у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди слід відмовити. А в цілому, позовні вимоги задовольняються судом частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial