Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що між нею та відповідачем 16.05.2003 року було зареєстровано шлюб. Від шлюбу [INFO] народився син [PERSON]. Стверджує, що за час спільного проживання з відповідачем у шлюбі, виявилась несумісність характерів, різниця у поглядах на життя і тому фактичних шлюбних відносин з відповідачем не підтримує і спільного господарства не веде. Вважає подальше спільне життя, примирення і збереження сім'ї не можливим з вищезазначених причин. Після припинення фактичних шлюбних відносин відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання сина. Відповідач має постійний заробіток, оскільки працює електромонтером в ПАТ «Чернівціобленерго» і має змогу утримувати малолітню дитину. Посилаючись на вказане, просила шлюб між ними розірвати, після розірвання шлюбу залишити їй дошлюбне прізвище „ [PERSON] "; стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно на утримання сина [PERSON] та стягнути з відповідача судові витрати. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала , посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві. Зазначила, що шлюбні стосунки припинені 6 років тому назад. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги позивачки визнав та не заперечував проти розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Пояснив , що працює в ПАТ "Чернівціобленерго" і його середньомісячний дохід складає 3200 гривень. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із роз'ясненнями п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як убачається з матеріалів справи, з 16.05.2003 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано міським відділом державної реєстрації актів громадського стану Чернівецького обласного управління юстиції, про що видано відповідне свідоцтво про одруження та вчинено актовий запис № 455 (а.с.12). Від вказаного шлюбу у сторін є малолітній син - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 11). Таким чином суд, з'ясувавши фактичні взаємовідносини подружжя, причини розпаду сім'ї, приходить до висновку про неможливість збереження шлюбу між сторонами, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, в зв'язку з чим вважає, що укладений між сторонами шлюб підлягає розірванню. Щодо позовних вимог позивачки в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Крім того, ст. 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При цьому, в п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, №3 зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] офіційно працює електормонтером в ПАТ « Чернівціобленерго» , тобто отримує регулярний щомісячний дохід, інших дітей та непрацездатних батьків на утриманні не має, а тому стягнення аліментів на утримання дитини з відповідача підлягає стягненню у частці від заробітку (доходу) на підставі ч. 1 ст. 183 СК України. Також судом встановлено, що малолітня дитина [PERSON] [INFO] проживає разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні . За таких обставин, суд, ураховуючи вищевказане, вважає, що позов [PERSON] в цій частині позовних вимог також підлягає задоволенню. Згідно ст. 113 Сімейного кодексу України -особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання цього шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи зазначені вище вимоги закону та волевиявлення позивачки , після розірвання даного шлюбу її слід іменувати прізвищем «[PERSON]». Оскільки суд задовольняє позов, то за правилами ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сплачений та документально підтверджений розмір судового збору в сумі 551,20 грн. на користь позивачки. Крім того, згідно ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 551 грн.20 коп.

Outcome: approved