Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

02 жовтня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий 01 квітня 1993 року на підставі рішення Очаківської міської ради Миколаївської області № 86 від 30 березня 1993 року на ім'я [PERSON], який зареєстрований в книзі записів актів на право приватної власності на землю за № 489 та посвідчує право власності на земельну ділянку площею 1000 кв. м., розташовану за адресою: [ADDRESS], за цільовим призначенням - для ведення господарства. Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що 06 липня 1998 року вона на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] стала власницею 1/2 частки житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] 21 липня 1998 року право власності було зареєстровано в Очаківській міській філії БТІ за №517. 08 грудня 2011 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] стала власницею ще 1/2 частки того ж житлового будинку. 13 грудня 2011 року право власності було зареєстровано в міській філії БТІ за №35162717. Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 1000 кв. м. за адресою: [ADDRESS], з цільовим призначенням - для ведення господарства. Земельна ділянка на підставі рішення Очаківської міської ради № 86 від 30 березня 1993 року була передана у приватну власність попередньому власнику - [PERSON]. 01 квітня 1993 року [PERSON] був виданий державний акт на право приватної власності на землю, який зареєстрований в книзі записів актів на право приватної власності на землю за № 489. Оскільки при оформленні спадкових прав позивачці нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку з підстав невідповідності державного акту вимогам законодавства, [PERSON] звернулася з позовом до суду. Сторони та третя особа в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Від позивачки до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю. Розглянувши позовну заяву, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Очаківської міської ради Миколаївської області № 86 від 30 березня 1993 року [PERSON] була передана у приватну власність земельна ділянка площею 1000 кв.м. для ведення господарства, що розташована на території [ADDRESS] На підставі зазначеного рішення 01 квітня 1993 року Очаківською міською радою Миколаївської області виданий державний акт на право приватної власності на землю, зареєстрований за № 489. Зі змісту цього акту вбачається помилка у написанні імені по батькові власника, а саме: «[PERSON]» замість «[PERSON]». Крім того, відсутня печатка органу, який видав державний акт. В судовому засіданні встановлено, що спадкоємцями після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, за заповітом в рівних частках є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Останні успадкували по 1/2 частці житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] 08 грудня 2011 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 1/2 житлового будинку [ADDRESS] З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що [PERSON] на підставі свідоцтв про право на спадщину належить ціла частка вказаного вище житлового будинку (а.с. 10). За змістом роз'яснень державного нотаріуса Другої очаківського державної нотаріальної контори Миколаївської області за № 848/02-14 від 25.09.2015р., спірний державний акт не відповідає вимогам чинного законодавства і тому не може бути прийнятий в якості правовстановлюючого документу (а.с. 18). Вирішуючи спір, суд виходить з такого. Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки позивачем) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, що передбачено ст. 126 ЗК України. Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, визнається судом незаконним та скасовується. Стаття 155 ЗК України закріплює, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Саме до такого висновку дійшов Верховний суд України в постанові №6-46цс14 від 04 червня 2014 року. Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах N 43 від 04.05.99р., зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 4 червня 1999 р. за N 354/3647, затверджена Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі. Відповідно до п. 2.9 Інструкції, заповнення державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою покладається на Державне підприємство "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" та його структурні підрозділи. Усі записи мають бути зроблені державною мовою, чітко і розбірливо, виправлення не допускаються. Заповнення вказаних документів здійснюється з використанням комп'ютерної техніки. Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах N 325 від 22.06.2009, затверджена Інструкція про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою, відповідно до пункту 4.1 якої виправлення орфографічних або технічних помилок у бланку та державному акті не допускається. У п. 4.2 цієї Інструкції зазначено, що у разі виявлення орфографічних або технічних помилок на стадії заповнення, підписання та реєстрації бланка такий комплект бланків вважається зіпсованим. Відповідно до п. 4.4 вищевказаної Інструкції у разі виявлення у виданому державному акті орфографічних або технічних помилок землевласником (землекористувачем) такий землевласник (землекористувач) звертається до відповідного територіального органу Держкомзему із заявою (клопотанням) про видачу нового державного акта. Враховуючи ту обставину, що виданий [PERSON] державний акт містить помилкове зазначення її імені по батькові, частково заповнений російською, а частково - українською мовами, не містить печатки, а також той факт, що [PERSON] померла та, крім того, з 2013 року державні акти на право власності на земельні ділянки не видаються, так як право власності підтверджується свідоцтвом, що видається органом державної реєстраційної служби, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення.

Outcome: approved