Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

17.02.2015 р. позивачі звернулись до суду із даним позовом, яким просили визнати відповідача - [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS], посилаючись на те, що позивачі є власниками вказаної квартири, в якій зі згоди позивачів було зареєстровано відповідача. Відповідач є донькою позивача [PERSON] та онукою позивача [PERSON], проте із 2002 р. у квартирі не проживає, її особисті речі у квартирі відсутні, за комунальні послуги не сплачує. 24.03.2015 р. відповідачем у справі [PERSON], було подано зустрічну позовну заяву до [PERSON], [PERSON] про вселення, яка була прийнята судом до спільного розгляду із первісним позовом. У своїх зустрічних позовних вимогах [PERSON] просить суд подовжити строк на зберігання за нею права на житлове приміщення за адресою [ADDRESS], та вселити її до вказаної квартири, посилаючись на те, що до спірної квартири вона вселилася, будучи неповнолітньою, разом із матір'ю, де вони проживали до 2005 р., коли на вхідних дверях було поміняно замок. [PERSON] неодноразово намагалася заселитися до квартири, але відповідачі її не пускали. Позивачі за первісним позовом, їх представник адвокат Приходько М.М. у судовому засіданні вимоги за первісним позовом підтримали та просили їх задовольнити. Зустрічні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити у їх задоволенні, з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях. Зазначили, що відповідачем за первісним позовом не надано суду доказів щодо наявності перешкод у користуванні та проживанні в спірній квартирі. Відповідач за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON], [PERSON] не визнав, зазначивши, що позивачі не бажають із нею спілкуватися, тому кошти у позику відповідач за первісним позовом від позивача не отримував, вимоги за зустрічним позовом підтримує. Вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що у задоволенні як первісного, так і зустрічного позову необхідно відмовити в повному обсязі за наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що позивачі відповідно до свідоцтва про право на житло від 13.04.1994 р. та свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.04.2004 р. є власниками квартирою [ADDRESS] (а.с.6-7). Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. При цьому згідно ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У судовому засіданні сторони визнали, що відповідач, будучи малолітньою дитиною, був зареєстрований у квартирі [ADDRESS], як член сім'ї позивачів зі згоди останніх. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У відповідності до ч.2 ст.223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Представником позивачів в обґрунтування позовних вимог було надано копію рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2005 р. у цивільній справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання втратвшою право користування житловим приміщенням, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про вселення. Вказаним рішенням [PERSON] було визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням в кв.[ADDRESS], та визнано за [PERSON] право користування житловим приміщенням кВ.[ADDRESS] (а.с.25). Проте, як вбачається із змісту вказаного рішення, сторони у справі є іншими, ніж у даній справі, та досліджувалися інші обставини, ніж ті, які входять до предмету доказування у даній справі. При цьому рішенням суду встановлено, що з моменту оформлення прописки [PERSON] (матері відповідача [PERSON]) у кв.[ADDRESS], [PERSON] в квартирі не проживала, за комунальні послуги і квартплату не проводила, так як мешкає у кв.[ADDRESS]. Також рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2006 р. у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини у позові було відмовлено (а.с.26). При цьому рішенням суду було встановлено, а відтак не підлягає доказуванню, що згідно акта обстеження матеріально-побутових умов [PERSON], який проживає за адресою [ADDRESS], станом на 20 вересня 2006 року в квартирі ведуться ремонтні роботи, куточок для дитини необладнаний. Відсутній стіл, постільна білизна, одяг, взуття для дитини. Умови для проживання не створені. Так само, встановлено, що згідно акта обстеження матеріально-побутових умов [PERSON], яка проживає за адресою [ADDRESS] від 01 листопада 2006 року в квартирі є дітяча кімната. Умови для проживання та всебічного розвитку дітини створені. Суд встановив, що відповідачка сумлінно ставиться до своїх батьківських обов'язків, створила дитині належні умови для виховання та розвитку. Судом зазначалося, що дитині 9 років, вона перенесла хворобу жовчовивідних шляхів. Як зазначено в характеристиці в школі вона часто скаржиться на погане самопочуття, нервова і неврівноважена. Тому дитина потребує постійного материнського догляду і уваги, для цього їй потрібно жити з матір'ю. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] народилась [INFO], тобто 18 років їй виповнилося [INFO] при тому що позов до неї був поданий до суду 17.02.2015 р. Відповідно до ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до ч.2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ст. 6 СК України неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Згідно ч.3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що хоча [PERSON] і була відсутня по місцю проживання позивачів більше одного року, проте це відбувалось із поважних причин, а саме в силу віку [PERSON], якій їй виповнилося 18 років тільки [INFO] а самостійно питання користування житлом малолітня [PERSON] до виповнення нею 14 років не мала можливості визначати, при цьому знаходилася на повному утримання матері, зокрема її батько [PERSON] притягувався до кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 164 КК України (а.с.27). Відтак на теперішній час у суду немає підстав вважати [PERSON], такою що більше року не проживає у спірній квартирі саме без поважних причин. При цьому суд враховує обставини, встановлені рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2006 р. у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, щодо створення належних умов для проживання дитини [PERSON] саме у квартирі [ADDRESS]. Суд враховує, що згідно Міжнародної конвенції ООН "Про права дитини" (20 листопада 1989 року), предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів дитини, а в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Так само згідно зі ст.12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", забороняється зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час здійснення яких-небудь угод щодо житлових приміщень. Згідно частини 1 та 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У зустрічному позові [PERSON] стверджує, що неодноразово намагалася заселитися до квартири, але відповідачі її не пускали. При цьому [PERSON] не було надано суду доказів щодо створення їй [PERSON], [PERSON] перешкод у користуванні та проживанні в спірній квартирі. У судовому засіданні як сама [PERSON], так і допитані за її клопотанням свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили те, що з 2005 р. [PERSON] разом із матір'ю користується житловим приміщенням кв.[ADDRESS], проте фактичні обставини щодо перешкоджання [PERSON] та/або [PERSON] [PERSON] користуватися житлом, у якому її зареєстровано, не знайшли підтвердження. Само по собі небажання [PERSON] та [PERSON] спілкуватися із [PERSON] не є тотожнім перешкоджанню останній у користуванні житлом. Із питання реалізації свого права на проживання у квартирі [ADDRESS] [PERSON] до [PERSON] чи [PERSON] у будь-якій формі, зокрема письмово, не зверталася. При цьому те, що позивач не заявляв до відповідачів відповідних вимог, на оцінку обставин справи не впливає, адже відповідно до ч.1, 2 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, а нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення. Відтак, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про вселення слід відмовити як у заявленому передчасно.

Outcome: dismissed