Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив усунути перешкоди, що вчиняються йому відповідачем у використанні земельної ділянки [ADDRESS], яка належить позивачу на праві постійного користування, шляхом знесення самовільно побудованої на цій ділянці відповідачем споруди за його власний рахунок і звільнення земельної ділянки. В обґрунтування вимог позивач вказує, що Національний технічний університет України "Київський політехнічний інститут" є вищим навчальним закладом державної форми власності, за яким на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 05.10.2005 року закріплена на праві постійного користування земельна ділянка площею 18326 кв.м. у Солом'янському районі м. Києва, на території якої знаходиться земельна ділянка [ADDRESS], на якій в свою чергу позивачем самовільно розміщено металевий гараж. Як вказує позивач, дана земельна ділянка не призначена для розміщення гаражів приватних осіб, жодних дозволів на таке позивачем не надавалось, жодні документи, що підтверджують право на розміщення гаражу у відповідача відсутні. Крім того, як вказує позивач, розпорядження вищими навчальними закладами землями, що передані ним в користування, взагалі заборонено законом. Оскільки на пропозицію позивача щодо звільнення займаної земельної ділянки відповідач не відреагувала, ділянку не звільнили, то позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила про задоволення позову з підстав, вказаних у ньому. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, вказав на те, що земельна ділянка використовується відповідачем на підстав договору №19 оренди нежитлових приміщень від 21.01.1993 року та на підставі ордеру №20 від 15.04.1999 року, яким було продовжено дію договору. Також представник вказує, що посилання позивача на норми закону «Про вищу освіту» не є правомірним, оскільки закон вступив у дію з 05.03.2002 року, в той час як спірні відносини виникли з 21.01.1993 року. Крім того представник відповідача вказує на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки фактично відповідач почала використовувати спірну ділянку в 1993 році, останнє продовження строку дії договору відбулось у 1999 році (видача ордера №20), в той час як позивач звернувся з позовом до суду в травні 2013 року, тобто після спливу 14 років від дня, коли мав дізнатися про порушення власних прав. Суд, заслухавши пояснення представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що Національний технічний університет України "Київський політехнічний інститут" є вищим навчальним закладом державної форми власності, за яким на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 05.10.2005 року закріплена на праві постійного користування земельна ділянка площею 18326 кв.м. у Солом'янському районі м. Києва (а.с.3-7). В територіальних межах даної земельної ділянки знаходиться і ділянка з тильної сторони гуртожитку №22 НТУУ "КПІ" [ADDRESS], на якій відповідачем [PERSON] розміщено металевий гараж для зберігання автомобіля. Згідно частини 1 та 2 ст. 63 Закону України "Про вищу освіту" За вищим навчальним закладом з метою забезпечення діяльності, передбаченої його статутом, і відповідно до закону та його організаційно-правової форми власником (власниками) закріплюються на правах оперативного управління або передаються у власність будівлі, споруди, майнові комплекси, обладнання, а також інше необхідне майно. Майно, що закріплене за вищим навчальним закладом державної або комунальної форми власності, а також доходи від використання цього майна належать вищому навчальному закладу на правах оперативного управління. Майно, що знаходиться у державній і комунальній власності і передане в оперативне управління вищим навчальним закладам державної і комунальної форм власності, не підлягає вилученню або передачі будь-яким підприємствам, установам, організаціям, крім випадків, передбачених законодавством. Виходячи з вказаної норми закону, будь-яке використання громадянами земель вищих навчальних закладів є забороненим, в тому числі і для розміщення гаражів для зберігання автомобіля. Проте норми вказаного закону набрали чинність у 2002 році, в той час спірні відносини виникли у 1993 році, а тому таке посилання позивача не є правомірним та допустимим. Як вбачається з документів, поданих відповідачем [PERSON], підставою для зайняття нею земельної ділянки з тильної сторони гуртожитку №22 НТУУ "КПІ" [ADDRESS], був ордер №20 від 15.04.199 року (а.с. 35), виданий на підставі дозволу проректора НТУУ "КПІ" [PERSON] (а.с 30) про продовження строку дії договору оренди нежитлових приміщень №19 від 21.01.1993 року (а.с. 31-34). З вказаного договору оренди встановлено, що строк його дії сплив 15.01.1998 року, оскільки будь-які докази продовження строку його дії чи відмітки на самому договорі відсутні. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Заявлені позивачем вимоги щодо усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою не віднесені законом до вимог, до яких може бути застосована спеціальна позовна давність (ст. 258 ЦК України). Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з викладеного, позивач був обізнаний та щонайменше міг дізнатися про порушення власних прав відносно спірної ділянки у 1998 році у зв'язку із закінченням строку дії договору, проте до суду з відповідним позовом позивач звернувся в травні 2013 року, а отже заявлення позовних вимог щодо спірної ділянки зроблено з пропуском строку позовної давності. При цьому, позивачем не подано суду доказів поважності причин пропущення позовної давності та взагалі представником позивача не звернуто на це уваги. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідні заяви зробили відповідачі по справі до винесення судом рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Таким чином, суд приходить до висновку, про недовченість та необґрунтованість позивачем власних позовних вимог, а отже необхідності відмови у їх задоволенні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed