Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Свої вимоги обгрунтовує тим, що в кінці 2008р. вона звернулася до [PERSON] з проханням надання кредиту в розмірі 220\~000грн., в забезпечення повернення данного кредиту відповідач наполіг на укладенні договору купівлі-продажи квартири [ADDRESS], а після повернення суми позики даний договір буде розірвано, на що позивач дала свою згоду. 05.12.2008р. позивач відповідно до договору купівлі-продажу, який було засвідчено приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], продала відповідачу належну їй вищевказану квартиру, під час оформлення данного договору сторони погодилися, що позивач та її син залишуться там зареєстрованими та будуть мати можливість користуватися данною квартирою, мешкати в ній, після формлення данного договору позивач його примірник не отримала. Згодом позивач повністю виплатила відповідачу взяту суму позики, в яій частині відповідач до неї претензій не має, проте, влітку 2012р. вона дізналася про те, що відкрито виконавче провадження про зняття її та її сина з реєстраціїї та виселення з вказаної квартири. Позивач звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення від 14.10.2011р., яка була задоволена, в процесі розгляду справи була надана копія договору купівлі-продажу, в якій був відсутній пункт про безстроковий сервітут, а також пункт оговору про те, що у випадку повернення суми боргу, даний договір підлягає розірванню. Дані обставни дали позивачу право звернутися до суду з даним позовом, окрім того, позивач зазначила, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири її було введено в оману та вона підписала не той примірник договору, який укладався насправді, тому вважає, що укладений договір підлягає визнанню недійсним. В судвому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. При цьому додатково зазначила,що підставами для визнання договору недійсним є його удаваність, тобто, сторони мали на меті укладення договору позики, а також позивач уклала договор під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Представник 3-ї особи в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні, оскільки приватним нотаріусом при посвідченні данного договору купівлі-продажу були проведені всі необхідні нотаріальні дії та виконані вимоги інструкції про проведення нотаріальних дій. Відповідач в судове засідання не з*явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, представник відповідача надав до суду заяву з проханням застосувати до вимог позивача строк позовної давності та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника 3-ї особи, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. 5 грудня 2008року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець [PERSON] передає, а покупець [PERSON] приймає у власність трикімнатну квартиру №57 у будинку№22 по вул.23 Серпня в м.Харкові та сплачує за неї оговорену грошову суму. \~ Відповідно до\~ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. \~\~\~\~ За роз"ясненнями, що містяться в п.24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. \~\~\~\~ Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не можна визнавати фіктивним. За змістом\~ст. 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до\~ст.. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у\~ст. 204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до\~ст.. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в\~ст. 203 вказаного Кодексу. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства у спосіб, визначений законом. Згідно з\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього\~кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.3 ст.\~10, ч.1 ст.\~60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач в силу положень ст.ст. 10,60\~ЦПК України\~ зобов*язана довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. \~\~\~\~ З*ясувавши повно всебічно та об*єктивно обставини справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що позивач в порушення ст.10,60 ЦПК України\~не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір позики від 06.11.2013р., укладений між нею та відповідачем, є фіктивним,удаваним,укладеним під впливом тяжкої обставини та під впливом введення в оману. \~\~\~\~ При цьому, аналізуючи зміст вищевикладених вимог діючого законодавства, суд виходить з того, що фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5ст. 203 ЦК, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, тобто він вчиняється його учасниками без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обов'язків, тобто «про людське око», жодна дія на виконання правочину ними не вчиняється. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину його учасники мають інші цілі, ніж ті, що ним передбачені. Такий правочин завжди укладається умисно. При цьому , ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, правові наслідки, зумовлені договором, реально не настають. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Позивач, заявляючи про фіктивність договору купівлі-продажу , не довела суду, що внутрішня воля відповідача не відповідала її зовнішньому прояву, що вони мали зовсім інші цілі, ніж ті, що передбачені цим договором, що цей договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема, що жодна з дій, передбачена договором купівлі-продажу , не була ними вчинена. При цьому, позивач не довела суду, що в діях обох відповідачів як учасників договору купівлі-продажу мав місце умисел на вчинення саме фіктивного правочину. Окрім того, підставою для визнання правочину недійсним представник позивача в судовому засіданні вказала , що останній є також удаваним, тобто, таким, що направлений на приховання іншого правочину,а саме,договору позики. Відповідно до положень ст.235 ЦК України удаваним є правочин,який вчинено сторонами для приховання іншого правочину. Надаючи оцінку таким обставинам,суд вважає їх взаємно виключними, оскільки заявляючи підставою для визнання правочину недійсним з підстав його фіктивності ,тобто,без наміру створення правових наслідків позивач вказує,що він є удаваним,тобто,таким,що вчинено сторонами для приховання іншого правочину,який вони насправді вчинили,що не може бути визнано логічним та послідовним. Представник відповідача, заперечуючи проти позовних вимог в письмових поясненнях вказала,що договір був укладений між сторонами та відповідав вимогам закону,окрім того просить застосувати строк позовної давнини, оскільки він пропущений позивачкою без поважних причин. Відмовляючи в задоволенні позову,суд звертає увагу, що у відповідності до ст.3,6,\~627 ЦК України\~цивільним законодавством гарантується свобода укладання договору, відповідно до якої сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. \~\~\~\~ Таким чином, позивачка ніяким чином не довела суду, що договір купівлі-продажу не мав реальних наслідків, які ним передбачались,укладений для приховання іншої угоди,під впливом тяжкої обставини та при введенні позивачки в оману . Посилання позивача в якості підстав для визнання договору позики недійсним є загальними, чітко невизначеними та недоведеними, а також підстави для його визнання недійсними є такими, що взаємно виключають одна одну. Окрім того, суд звертає увагу,що позивач звернулась до суду 14.02.2014року ,при цьому договір ,який остання просить визнати недійсним укладено 5 грудня 2008року. Відповідно до положень ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки. Ч.4ст.267 ЦК України визначено,що сплив позовної давності ,про застосування якої заявлено стороною у спорі ,є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні позивач не довела поважність причин пропущення строку позовної давності,у зв*язку з чим у захисті права суд відмовляє також й за цими обставинами. \~\~\~\~

Outcome: dismissed