Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

У липня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування позову посилається на те, що 07.12.2015 року внаслідок укладення договору купівлі-продажу придбала у відповідача вказану квартиру. Фактично звільнивши одразу житло, відповідач виїхала на постійне місце проживання до іншого місця, при цьому з реєстраційного обліку у вказаній квартирі не знялася у добровільному порядку, чим порушує її право власності на дану квартиру. Просить суд винести рішення, яким визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Просить суд позов задовольнити, оскільки реєстрація відповідача у належній їй квартирі створює перешкоди у користуванні своєю власністю та звужує обсяг прав власника майна, щодо володіння, користування та розпорядження майном. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, про причини неявки в суд не повідомила. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, дослідивши надані докази по справі вважає, що позов підлягає задоволенню. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти , користуватися і розпоряджатися належним майном, на власний розсуд учинити щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316,317,319,321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що 07 грудня 2015 року, внаслідок укладення договору купівлі-продажу, [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS]. Вказаного ж дня, право власності позивача на придбане житлове приміщення було зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] зазначала, що відповідач не вчиняє дії, направлені на скасування реєстрації її місця проживання за зазначеною адресою, чим порушує її право власності, тим самим чинить перешкоди, які заважають власнику здійснювати повно і беззаперечно свої права користування і розпорядженням майном. Так, норми статей 15,16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. При розгляді даної справи про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, слід розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, колишніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла (ст.346 ЦК України). Встановлено, що позивач набула право власності на квартиру в результаті її придбання на підставі відповідної цивільно-правової угоди. Таким чином, з моменту продажу нерухомого майна, право власності відповідача [PERSON], є припиненим. Крім того, з моменту припинення права власності, припиняється також правомочність користування майном, що нерозривно пов'язано з власністю. Відповідно й припиняється право користування членів сім»ї попереднього власника, оскільки воно є похідним. За таких обставин єдиним власником спірної квартири є позивач [PERSON] Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи те, що позивач є єдиним власником квартири [ADDRESS] в якому відповідач залишається зареєстрованою й на час розгляду справи, тобто після припинення права власності на неї відповідачем, й відповідно після припинення права користування квартирою колишнім власником, чим порушує право власності позивача, тому позовна вимога про визнання її такою, що втратила право користування житлом ґрунтується на вимогах закону.

Outcome: approved