Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-15 00:00:00

10 жовтня 2017 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить розірвати договір оренди земельної ділянки площею 4,50 га, що розташована на території Грейгівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право власності позивача на яку підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІІ-МК № 037365 від 26.11.2002 року, що укладений між ним та ПП БАЯ 05 серпня 2008 року. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 05 серпня 2008 року між нею та відповідачем Приватним підприємством БАЯ (далі ПП БАЯ) було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки. Строк дії договору відповідно до п. 8 становить 49 років, а саме: до 05.08.2057 року, зі сплатою щорічної орендної плати у розмірі 2 % від оціночної вартості земельної ділянки у гривнях або натуральною формою за згодою щорічно. Орендна плата мала вноситись у грошовій формі до 01 листопада щорічно, її розмір відповідно до п. 13 Договору переглядається один раз у три роки. Умови договору сторонами не переглядались. Однак, відповідач взяті на себе зобов'язання щодо сплати орендної плати за 2015-2016 роки не виконав, тому для захисту своїх прав, позивач була змушена звернутися до суду із цим позовом. Позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та пояснили про вищевикладене, просили позов задовольнити. Позивач пояснила, що єдиний раз отримала кошти в рахунок оплати орендної плати від ПП Бая в 2008 році в сумі 11250 грн. Будь-яких інших коштів зі сплати орендної плати не отримувала. Дана заборгованість триває до цього часу. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Вказав, що ПП «Бая» провело розрахунок із позивачем за договором оренди, на підтвердження своїх пояснень посилався на копію відомості, отриманої від колишнього директора ПП «Бая» [PERSON] Представник ПП «БАЯ» [PERSON] в попередніх судових засіданнях посилалась на те, що сам договір оренди має невідповідність вимогам Закону, а тому має бути врегульований із позивачем. Вказує, що позивачу було добре відомо про несплату орендної плати з 2009року, однак остання не зверталася за розірванням договору чи з іншими вимогами, тому вважає про порушення строку позовної давності, про застосування якого просить та з цих підстав просить відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлено, що позивачці на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-МК № 037365, виданого Жовтневою районною Радою народних депутатів 26.11.2002 року, належить земельна ділянка площею 4,50 га, розташована на території Грейгівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, за цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 11). 05.08.2008 р. між [PERSON] та Приватним підприємством БАЯ було укладено договір оренди землі №3-а (а.с.12-14), за умовами якого позивач передала в оренду відповідачеві зазначену земельну ділянку (а.с.12). Факт передачі земельної ділянки відповідачу підтверджується актом прийому-передачі земельної ділянки від 22.08.2008 (а.с. 14). Договір оренди зареєстровано у МРФ ДП Центр ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 040801509179 від 19.08.2008 року (а.с. 13 зворотній бік). Відповідно до п. 8 Договору, строк його дії становить 49 років. Згідно п. 9 Договору сторони визначили, що орендна плата вноситься орендарем у розмірі 2% від оціночної вартості земельної ділянки у гривнях або натуральною платою за згодою щорічно. Орендна плата вноситься до 01 листопада щорічно (п. 11 Договору) та її розмір переглядається один раз у три роки (п. 13 Договору). Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. За частиною 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним кодексом України та Законом України Про оренду землі (далі Закон). Згідно зі ст. 13 Закону України Про оренду землі договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Пунктом 38 Договору визначено, що його дія припиняється шляхом розірвання за згодою сторін, за рішенням суду на вимогу однієї сторони у разі невиконання іншою стороною обов'язків, передбачених договором. Відповідно до п. 39 Договору умовами розірвання договору в односторонньому порядку є несплата орендної плати. Дані умови Договору та підстави його розірвання відповідають вимогам ч.1 ст. 32 ЗУ «Про оренду землі», п. "д" частини 1 статті 141 ЗК України, згідно яких на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статями 24 і 25 Закону та умовами договору, а також визначають, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата, зокрема, орендної плати. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання як договору оренди, так і договору суборенди земельної ділянки. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі №6-146цс12 та від 28 вересня 2016 р. у справі № 6-977цс16, та відповідно до 214 ч. 2, ст. 360-7 ЦПК України має бути врахована іншими судами загальної юрисдикції, або мотивовано відхилена. Відповідно до умов договору суборенди даної земельної ділянки від 21.05.2012 року, ПП «Бая» передало спірну ділянку в суборенду ТОВ «Бая-Агро» (а.с. 28). Згідно розділу 4-го даного Договору, орендна плата за користування ділянкою у безготівковій формі сплачується шляхом переказу грошових коштів на поточний рахунок Орендаря, тобто ПП «Бая». Як встановлено судом, приватне підприємство БАЯ не виконало взяті на себе зобов'язання щодо своєчасної сплати орендної плати, систематично порушуючи їх. На час розгляду справи має заборгованість за два роки поспіль, а саме: за 2015 та 2016 роки за кожний по - 2139,00 грн., що підтверджується довідками ПП «Бая» (а.с. 15-16), та що в силу вимог п. «д» ч. 1\~ст. 141 ЗК України, ч.1\~ст. 32 Закону № 161-ХІV\~є підставою для розірвання договору оренди землі. Посилання представника відповідача [PERSON] на застосування строку позовної давності, мотивоване тим, що про порушення умов Договору, таких як несплата орендної плати позивачу стало відомо ще з 2009 року, не заслуговують на увагу та не підлягають задоволенню. Так, у статті 268\~ЦК України\~наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. У частині другій цієї статті передбачено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Але в деяких випадках позовна давність не може поширюватись і на інші категорії вимог, хоча про це прямо й не зазначено у законі. Так, позовна давність не може поширюватися на вимоги, коли йдеться про так зване триваюче правопорушення, що має місце у даному випадку. Позивач не висуває вимоги про визнання договору недійсним, про стягнення орендної плати, тощо. Фактично в даному випадку ним висунуто вимогу на захист свого права як власника земельної ділянки з можливості її використання для задоволення своїх потреб, в тому числі отримання матеріальної вимоги з даного майна. Отже, власник може пред'явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав.\~ Посилання представника відповідача на невідповідність умов договору оренди вимогам Закону не стосуються предмету спору та звільняє відповідача від взятих на себе зобовязань зі сплати орендної плати. Більш того, жодна зі сторін не порушувала питання про внесення змін до Договору чи визнання його недійсним. Щодо копії розписки про отримання позивачем коштів в сум 11250 грн. як орендну плату за весь період дії договору оренди, то остання не може бути врахована судом як доказ належного розрахунку із позивачем за весь період дії договору, тобто з 2008 по 2057 рік з огляду на розмір нормативно грошової оцінки вказаної земельної ділянки як на час укладення договору, так і з урахуванням її оцінки у наступні роки згідно даних відділу у Вітовському районі головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 20.02.2018 року. Стосовно наданої представником відповідача [PERSON] в судовому засіданні 16.03.2018 р. копії відомості, на яку він посилається як доказ отримання позивачкою орендної плати за весь період дії договору, то дана відомість не може бути прийнята судом як належний та допустимий доказ по справі. Так, щодо належності, то копія відомості не містить даних її відношення до договірних відносин сторін з вище вказаного договору та доказів про підстави її складання. Сама [PERSON] заперечувала отримання нею зазначених у копії даної відомості коштів. Більш того копія даної відомості суперечить змісту розписки від 04.04.2008 року, згідно якої [PERSON] отримала в рахунок оплати оренди земельної ділянки 11250 грн., а не 300 доларів, як про те міститься запис у копії вказаної відомості. Більш того, дані копії документів отримано від [PERSON], колишнього директора ПП «Бая», в той час як спірні договірні відносини мають місце між [PERSON] та ПП «БАЯ». Отже, саме ПП «БАЯ» є належним власником та розпорядником документів, що стосуються вищевказаного договору. Копії даних документів не мають належного посвідчення, більш того суду не надано доказів, що зазначені у копії вищевказаної відомості дані, містять інформацію саме щодо предмету доказування, що суперечить, як вже зазначено вище, вимогам належності та допустимості доказів (ст. ст. 77-78 ЦПК України). Окрім того, пояснення представника позивача [PERSON] суперечать офіційним документам ПП «БАЯ» щодо проведеного нарахування, але невиплати орендної плати позивачу у 2015 та 2016 році (а.с. 15, 16) та суперечать позиції попереднього представника відповідача, яка визнаючи наявність заборгованості, просила про застосування строку позовної давності. Позиція ж позивача є послідовною. В ході судового розгляду позивачем та її представником доведено переконливість їх доказів, в той час як позиція та документи, надані стороною відповідача протилежні та суперечливі. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON], а позов таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про судовий збір», з відповідача також підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі в розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved