Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

10.07.2019 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що з 26.04.1991 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, за час якого у них народилося троє спільних дітей - сини [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На даний час подружні відносини між ними фактично припинені, спільне господарство не ведеться, кожен з них має окремі бюджети та попри спільне проживання, кожен з них живе своїм життям. Вважає, що примирення між ними не можливе. Разом з тим, [PERSON] не надає їй матеріальної допомоги на утримання найменшого сина [PERSON] , [INFO] . Відповідач є здоровим, працездатним, інших утриманців у нього немає. Враховуючи викладене, просить суд розірвати шлюб між нею та [PERSON] , який було зареєстровано 26.04.1991 року Луцьким міським відділом ЗАГС Волинської області за актовим записом № 409, а також стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частки всіх видів його заробітку (доходів), але не менше за встановлений законодавством мінімум, щомісячно та досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі із зазначених у позові підстав та просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що сторони припинили шлюбні відносини понад 2 роки тому. Позивачка працевлаштована за кордоном та один раз на пів року повертається в Україну строком на місяць часу. Перебуваючи за кордоном, [PERSON] двічі протягом одного місяця висилає дітям продукти харчування та грошові кошти, а також фактично щодня спілкується з ними і, тим самим, займається вихованням сина за допомогою мобільного зв`язку (відеозв`язку). Вказала, що доглядом неповнолітнього [PERSON] , [INFO] займаються старші повнолітні сини. В свою чергу, відповідач залишився проживати разом з дітьми, однак участі в їх утриманні не приймає, побут веде окремо від них. [PERSON] є здоровим, працездатним, інших дітей на утриманні немає, працевлаштований офіційно, проте розмір його заробітку їй невідомий. Відповідач в судовому засідання заявлені позовні вимоги визнав частково, на розірвання шлюбу погодився. Зазначив, що причиною припинення шлюбних відносин було неналежне ставлення позивачки до нього. Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення з нього аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] заперечував, суду пояснив, що він проживає в одній квартирі з дітьми та витрати з оплати комунальних послуг несе саме він. Неповнолітнього сина [PERSON] він утримував до липня 2019 року, купував йому одяг та взуття, придбав спортивний велосипед та, за необхідності, надавав кошти пов`язані з його навчанням в училищі. Однак, із вказаного часу, у зв`язку з погіршенням відносин із позивачкою та сином - [PERSON] , кошти на його утримання він не надає та веде побут окремо від останнього. Вказав, що він працює офіційно на посаді завідуючого складу в ТзОВ «Ерго Волинь» та розмір його середньомісячної заробітної плати складає близько 4500-4800 грн. Додатково зазначив, що позивачка працює та перебуває за кордоном протягом трьох місяців, потім приїжджає на один місяць додому (повторна періодичність). Підтвердив ту обставину, що [PERSON] , перебуваючи на роботі за межами Україні, дійсно передає дітям продукти харчування та одяг. Крім того, неповнолітній [PERSON] працює вантажником у ТзОВ «Нова пошта». В судовому засіданні представник відповідача заперечував щодо задоволення позову в частині заявлених вимог про стягнення аліментів, оскільки, як зазначив, всупереч покладеного обов`язку обґрунтування заявлених позовних вимог, стороною позивача не доведено тієї обставини, що саме позивач утримує неповнолітнього [PERSON] , а тому в сторони відповідача не має необхідності доводити зворотне. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 26.04.1991 року, який зареєстровано Луцьким міським відділом ЗАГС Волинської області, актовий запис № 409, свідоцтво серії [NUMBER] (а.с. 7). Від шлюбу сторони мають трьох спільних дітей - синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі змістом ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобовязаний утверджувати в сімї повагу до матері. Дружина зобовязана утверджувати в сімї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сімї за свою поведінку в ній. Як вбачається зі змісту ч. 3 та ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що сторони припинили шлюбно-сімейні стосунки через відсутність взаєморозуміння та втрати почуття поваги один до одного. Сторони спільне господарство не ведуть, спільний бюджет у них відсутній. За таких обставин суд вважає, що подальше спільне життя сторін є неможливим, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу позивачці слід залишити прізвище « [PERSON] ». Як слідує зі змісту позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів,між сторонами не досягнуто згоди щодо участі відповідача в утриманні неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим в останніх існує спір з даного приводу. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до положень Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, що відповідає приписам ч. 3 ст. 181 СК України. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є здоровим, працездатним, на обліку у лікарів не перебуває, будь-яких інших осіб на утриманні не має. Зі слів відповідача, останній працює на посаді завідуючого складу в ТзОВ «Ерго Волинь» та отримує середньомісячну заробітну плату близько 4500-4800 грн. Неповнолітній [PERSON] , [INFO] , здоровий, на обліку в лікарів не перебуває, самостійних доходів не має. Будь-яких доказів іншого, сторонами надано не було, а судом в ході розгляду справи не здобуто. Так, суд не приймає до уваги доводи відповідача про працевлаштування неповнолітнього [PERSON] , оскільки жодних доказів на підтвердження даної обставини надано не було. Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує матеріальне становище сторін та неповнолітньої дитини, реальну спроможність відповідача сплачувати аліменти на її утримання. Частиною 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для дитини відповідного віку встановлено: для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень. Згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Виходячи з вищенаведеного, засад розумності та справедливості, суд вважає, що позивач довела обґрунтованість своїх вимог щодо стягнення аліментів, а тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягувати аліменти на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного вікудо досягнення сином повноліття. Суд вважає визначений розмір аліментів достатнім та справедливим. Так, свої заперечення щодо призначення аліментів до стягнення саме з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина, сторона відповідача обґрунтовує відсутністю обставини щодо спільного проживання позивачки з дитиною, а відтак й того, що [PERSON] перебуває на утриманні останньої. Разом з тим, як зазначив представник відповідача, саме [PERSON] проживає з неповнолітнім сином, а тому, в силу положення ч. 2 ст. 181 СК України, підстав для стягнення з нього аліментів у даному випадку немає. Однак, суд не погоджується з даними доводами виходячи з наступного. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Частиною 3 ст. 181 СК України передбачена можливість присудження аліментів рішенням суду за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аналіз вищевказаних норм чинного законодавства, у своїй сукупності, закріплює диспозитивність при вирішення питання щодо участі одного з батьків в утриманні дитини. Та обставина, що позивач не проживає разом з неповнолітнім сином не є основним чинником при вирішенні питання про стягнення з відповідача аліментів на його (сина) утримання, оскільки основним фактором є безпосередня участь в матеріальному забезпеченні дитини. Так, за умови відсутності між сторонами домовленості щодо визначення місця проживання [PERSON] з кимось із них, суд приймає до уваги пріоритетність прав матері, яка закріплюється принципом 6 Декларації прав дитини, в якій, у свою чергу, передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері кохання, морального і матеріального забезпечення. Малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли існують виняткові обставини, бути розлучена з матір`ю. При цьому, на переконання суду, окреме проживання матері та неповнолітнього сина, у даному випадку, спричинене працевлаштованістю [PERSON] за межами України, що, в свою чергу, свідчить про бажання та фактичного виконання останньою свого обов`язку по якнайкращому утриманні неповнолітньої дитини. Суд наголошує, що правовий інститут «аліментів» спрямований для якнайкращого забезпечення матеріальних прав дитини, а також звертає увагу на те, що в судовому засіданні відповідачем особисто беззаперечно підтверджено ту обставину, що позивачка безпосередньо здійснює забезпечення неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , шляхом пересилання з закордону продуктів харчування, одягу та коштів. Разом з тим, відповідачем було визнано й ту обставину, що у зв`язку з конфліктною ситуацією, яка виникла між ним та [PERSON] , він з липня 2019 року перестав надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітнього сина. Частинами 1, 3 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному,об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене у своїй сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів також підлягають до задоволення у повному обсязі. Частиною 1 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити дане рішення суду до негайного виконання у межах сплати платежу аліментів за один місяць. Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Крім того, згідно положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З наведеного слідує, що з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути 768,80 грн. понесених судових витрат зі сплати судового збору за позовну вимогу про розірвання шлюбу (а.с. 1). Крім того, [PERSON] звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір", а тому з [PERSON] слід також стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн. На підставі ст.ст. 24, 55, 56, 112, 180, 181, 182, 184 СК України,

Outcome: approved