Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту, що його захворювання були набуті під час проходження військової служби на території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, посилаючись на те, що на підставі\~Указу Президента України № 303 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію» 10 квітня 2014\~року його\~було призвано\~у Збройні\~Сили по\~мобілізації та\~призначено на\~посаду старшого\~сержанта-навідника\~військової частини\~ [NUMBER] ,\~військової частини\~пп [NUMBER] .\~З 9 травня 2014 року до 22 травня 2014 року він брав участь у боях за захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України у складі 51-ї окремої механізованої бригади поблизу м. Волноваха Донецької області. 22 травня 2014 року внаслідок обстрілу українських бойових позицій зі сторони проросійських найманців в районі м. Волноваха Донецької області він отримав вогнепальне поранення правої гомілки та правої сідничної ділянки, в результаті чого проходив тривалий курс лікування. Виписний епікриз з історії хвороби № 12063 засвідчує його перебування на стаціонарному лікуванні в урологічному відділенні Донецького обласного клінічного територіального медичного об`єднання з вогнепальним пораненням, під час якого йому було зроблено хірургічну операцію статевих органів, а також первинну хірургічну обробку ран правого стегна. Відповідно було поставлено діагноз: відкрита травма мошонки, статевого члена 4 ст.; ушкодження м`яких тканин обох стегон, правої голені, правої сідниці, лівої лопатки; інородне тіло правої сідниці та інородне тіло лівого стегна. Крім цього, вказане поранення мало ускладнення, а саме: часткова травматична ампутація статевого члена, повний відрив уретри, повна ампутація лівого яєчка, гематома статевого члена, мошонки, малого тазу, травматичний шок. Зважаючи на тяжкість поранень, усунути повністю їх наслідки лікарям не вдалося, через що протягом наступних років він продовжував лікування у ЛПЗ «Волинський обласний госпіталь ветеранів війни» з діагнозом ВСД: цефалгічний, астенічний синдроми, стриктура уретри після вогнепального поранення та хронічний цистіт у стадії загострення, а також у Турійській центральній районній лікарні. Довідкою військово-лікарської комісії від 1 липня 2014 року № 463/1 стверджується, що захворювання, а саме, незміцнілі шкірні рубці правої сідничної ділянки та правої гомілки після вогнепальних сліпих поранень м`яких тканин правої сідничної ділянки, правої гомілки (22 травня 2014 року), хірургічні обробки ран (10 червня 2014 року), з тимчасовим порушенням функції правої нижньої кінцівки пов`язані з проходженням військової служби. Згідно із записом, вчиненого у пункті 13 військового квитка серії [NUMBER] , його, [PERSON] , 22 липня 2016 року визнано непридатним до військової служби, знято з військового обліку та виключено із складу Збройних сил України. Проте, оскільки виписний епікриз з історії хвороби № 12063, виписка із медичної карти стаціонарного хворого від 26 лютого 2016 року № 609, виписка із медичної карти стаціонарного хворого від 12 березня 2016 року № 632, довідка військово-лікарської комісії від 1 липня 2014 року № 463/1, як і інші документи, що відповідно до законодавства встановлюють причинний зв`язок травм (поранень, контузій, каліцтв) не визначають причинно-наслідкового зв`язку цих захворювань із збройною агресією Російської Федерації проти України, що необхідно йому для набуття ним статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, то вважає, що саме внаслідок військової агресії Російської Федерації на території Донецької області України було порушено його право на життя і здоров`я, передбачене\~статтею 27 Конституції України,\~статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 4 листопада 1950 року, і саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією проти України, він набув захворювання від поранень 22 травня 2014 року поблизу м. Волноваха Донецької області, то просив встановити факт, що вищевказані захворювання були набуті ним під час проходження військової служби на території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Ухвалою судді від 22 травня 2019 року провадження у справі відкрито та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Заявник [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак, подав адресовану суду заяву про те, що він заявлені вимоги підтримує повністю і просить справу розглядати за його відсутності. Представники заінтересованих осіб - Міністерства соціальної політики України та Російської Федерації в особі\~Посольства Російської\~Федерації в\~Україні у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце цього засідання повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не подавали. Враховуючи, що у судове засідання не з`явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України не здійснювалося. Суд, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, дійшов висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] в с. Обенижі Турійського району Волинської області та є громадянином України, що стверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданого Турійським РВ УМВС України у Волинській області 20 листопада 2002 року (а.с. 23 - 28). Із довідки командира військової частини - польова пошта [NUMBER] від 13 жовтня 2014 року вбачається, що на підставі наказу № 102 від 7 травня 2014 року [PERSON] брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції ( під м. Волноваха Донецької області) (а.с. 96). Згідно виписного\~епікризу з\~історії хвороби\~№ 12063\~ заявник\~ [PERSON] \~дійсно перебував\~на стаціонарному\~лікуванні в\~урологічному відділенні\~Донецького обласного\~клінічного територіального\~медичного об`єднання\~з 22\~травня 2014\~року до\~4\~червня 2014\~року із\~вогнепальним пораненням,\~де йому було поставлено діагноз: відкрита травма мошонки, статевого члена 4 ст.; ушкодження м`яких тканин обох стегон, правої голені, правої сідниці, лівої лопатки; інородне тіло правої сідниці та інородне тіло лівого стегна. Крім цього, вказане поранення мало ускладнення, а саме: часткова травматична ампутація статевого члена, повний відрив уретри, повна ампутація лівого яєчка, гематома статевого члена, мошонки, малого тазу, травматичний шок (а.с.105 106). Згідно виписки ЛПЗ «Волинський обласний госпіталь ветеранів війни» від 26 лютого 2016 року № 609 [PERSON] продовжував лікування у неврологічному відділенні відновного лікування з діагнозом ВСД: цефалгічний, астенічний синдроми. Стриктура уретри після вогнепального поранення та хронічний цистіт у стадії загострення (а.с. 107). Крім цього, випискою із медичної карти стаціонарного хворого від 12 березня 2016 року № 632 також стверджується, що [PERSON] продовжував лікування в Турійській центральній районній лікарні (а.с. 108-109). Згідно довідки військово-лікарської комісії від 1 липня 2014 року № 463/1 видно, що захворювання, а саме, незміцнілі шкірні рубці правої сідничної ділянки та правої гомілки після вогнепальних сліпих поранень м`яких тканин правої сідничної ділянки, правої гомілки (22 травня 2014 року), хірургічні обробки ран (10 червня 2014 року), з тимчасовим порушенням функції правої нижньої кінцівки пов`язані з проходженням військової служби (а.с. 110). Згідно із записом, вчиненим у пункті 13 військового квитка серії [NUMBER] , [PERSON] визнаний непридатним до військової служби, знятий з військового обліку та виключений із складу Збройних сил України (а.с. 32). Положенням\~статті 3 Конституції України\~встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно зі\~статтею 27 Конституції України, кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Отже,\~Конституцією України\~зобов`язано державу за будь-яких обставин захищати життя людей і цей обов`язок не залежить від встановлення тих чи інших юридичних фактів. Крім того,\~як вбачається із змісту статті 106 Конституції України, що Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави, є Головнокомандувачем Збройних Сил України; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; вносить до Верховної ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України. До повноважень Верховної Ради України, відповідно до пункту дев`ятого частини першої статті 85\~Конституції України, належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України. Згідно зі\~статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 6 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Відповідно до\~статті 4 цього закону, у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його до Верховної Ради України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни. Наведене підтверджується прийнятими Верховною Радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. Згідно зі\~статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року\~із змінами і доповненнями, внесеними відповідно\~Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року, Автономну Республіку Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки" (7 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків»», від 21 квітня 2015 №337-VIII, зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм. Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, Верховною Радою України, яка діє як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в Україні та має виключне право визначати і змінювати конституційний лад України, 27 січня 2015 року було прийнято\~Закон України\~"Про\~забезпечення прав\~і свобод\~громадян та\~правовий режим\~на тимчасово\~окупованій території\~" (далі - Закон № 1207-VII), яким встановлено, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія\~Конституції\~та\~законів України,\~і встановлено, що датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року (стаття 1 названого Закону\~зі змінами та доповненнями). Також, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до\~Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей"\~запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Також, постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII, законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської асамблеї Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права». Резолюція Парламентської асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд дійшов висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей. Зважаючи на викладене, суд вважає вірним констатувати, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (обставини, що є загальновідомими, не потребують доказування за нормами частини третьої статті 82 ЦПК України), стала окупація частини території України, в тому числі частини Донецької області, де отримав вогнепальне поранення заявник [PERSON] під час бойових дій регулярних військ Російської Федерації в Луганській, Донецькій області України, і саме цим військам протистояли військові Збройних сил України, де проходив військову службу заявник. Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 1 серпня 1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, пунктом першим Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт другий Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 1 серпня 1975 року суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 1 серпня 1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 1 серпня 1975 року, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та\~статтею 8 Конституції України\~гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до частини другої\~статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо\~законом\~не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно роз`яснень\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади. Враховуючи викладене, а також те, що встановлення юридичного факту захворювань, набутих [PERSON] при виконанні обов`язку військової служби 22 травня 2014 року поблизу м.Волноваха Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України необхідне заявнику для визначення статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 3 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд дійшов висновку, що вимоги заявника є обгрунтованими, доведеними, а тому заява підлягає до задоволення.

Outcome: approved