Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

23.03.2016 р. представник [PERSON] - [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з зазначеною позовною заявою, в якій просила: 1) визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], інформацію, висловлену [PERSON] 16 лютого 2016 року у своєму Звіті на засіданні комітету Верховної Ради України з питань освіти і науки, а саме: "в результаті перевірки були виявлені величезні зловживання, які пов'язані з ім'ям [PERSON] і також невеликої купки людей. Ці зловживання стосувалися маніпуляцій квартирами, маніпуляцій землею, виведення коштів готівкою з університету, незаконних закупівель без тендеру літаків, які ніколи не літали, і так далі. Порушено ряд кримінальних справ, оголошено підозри і інше."; "всі ці проректори звільнені, будуть нести відповідальність за свої дії, зокрема, маніпуляції квартирами. Зокрема, спочатку була укладена одна угода, скільки квартир має одержати університет, потім ця кількість була зменшена, здається, до семи відсотків, з двадцяти до семи, можливо, і так далі"; 2) зобов'язати [PERSON] спростувати інформацію, висловлену [PERSON] 16 лютого 2016 року у своєму Звіті на засіданні комітету Верховної Ради України з питань освіти і науки, а саме: "в результаті перевірки були виявлені величезні зловживання, які пов'язані з ім'ям [PERSON] і також невеликої купки людей. Ці зловживання стосувалися маніпуляцій квартирами, маніпуляцій землею, виведення коштів готівкою з університету, незаконних закупівель без тендеру літаків, які ніколи не літали, і так далі. Порушено ряд кримінальних справ, оголошено підозри і інше"; "всі ці проректори звільнені, будуть нести відповідальність за свої дії, зокрема, маніпуляції квартирами. Зокрема, спочатку була укладена одна угода, скільки квартир має одержати університет, потім ця кількість була зменшена, здається, до семи відсотків, з двадцяти до семи, можливо, і так далі" на будь-якому публічному виступі, на якому буде присутня преса та/або телебачення протягом місяця після набрання рішенням суду законної сили; 3) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 08 квітня 2016 року відкрито провадження за вищевказаним позовом. 20.04.2016 р. представником Міністерства освіти і науки України - Костюченком О.В. було подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 08.04.2016 р. про відкриття провадження (а.с.22-23). Ухвалою судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва від 20.07.2016 р. апеляційну скаргу повернуто Міністерству освіти і науки України, як неподану (а.с.31). 01.08.2016 р. представник [PERSON] &#8211; [PERSON] подав апеляційну скаргу на ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 08.04.2016 р. про відкриття провадження. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва від 20.09.2016 р., апеляційну скаргу [PERSON] в інтересах [PERSON] відхилено, ухвала Деснянського районного суду м.Києва від 08.04.2016 р. залишена без змін. 17.03.2017 р. ухвалою Деснянського районного суду м. Києва цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до Міністерства освіти і науки України, [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, - прийнято до провадження судді Панченко О.М. призначивши розгляд справи спочатку. 26.07.2017 р. позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в яких просить суд: визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], інформацію, висловлену [PERSON] 16 лютого 2016 року у своєму Звіті на засіданні комітету Верховної Ради України з питань світи і науки, а саме «…в результаті перевірки були виявлені величезні зловживання, які пов'язані з ім'ям [PERSON] і також невеликої купки людей. Ці зловживання стосувалися маніпуляцій квартирами, маніпуляцій землею, виведення коштів готівкою з університету, незаконних закупівель без тендеру літаків, які ніколи не літали, і так далі. Порушено ряд кримінальних справ, оголошено підозри та інше.», «…всі ці проректори звільнені, будуть нести відповідальність за свої дії, зокрема, маніпуляції квартирами. Зокрема, спочатку була укладена одна угода, скільки квартир може одержати університет, потім ця кількість була зменшена, здається, до семи відсотків, з двадцяти до семи, можливо, і так далі»; зобов'язати Міністерство освіти і науки України спростувати недостовірну інформацію, яка стосується [PERSON], поширену Міністерством освіти і науки України [PERSON] у своєму Звіті на засіданні комітету Верховної Ради України з питань освіти і науки, що відбулося 16 лютого 2016 року, шляхом повідомлення про ухвалене у справі рішення та розміщення резолютивної частини даного рішення суду на своєму офіційному сайтів мережі Інтернет протягом місяця з дня набрання цим судовим рішенням законної сили; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. та покласти на нього судові витрати. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що на підставі рішення Вченої ради Національного авіаційного університету від 26 березня 2014 року, затвердженого наказом ректора НАУ № 194/к від 22.04.2014 року, [PERSON] було прийнято на посаду першого проректора ПАУ з 23.04.2014 року. В подальшому наказом в.о. ректора [PERSON] № 3 від 20.08.2015 року позивача було звільнено з посади першого проректора НАУ на підставі ст.ст. 7, 21 КЗпП України, який оскаржувався позивачем в судовому порядку. Позивач зазначає, що низка звільнень у той період часу була першим кроком рейдерського захоплення Національного авіаційного університету з одночасним заміщенням звільнених посад людьми, яких активно підтримував діючий Міністр освіти і науки України [PERSON], що на його думку свідчить про особисту зацікавленість в діях керівництва міністерства. 16 лютого 2016 року відбулась засідання комітету Верховної Ради України з питань освіти і науки, де [PERSON] безпідставно звинуватив позивача у змові з відділом внутрішнього аудиту Міністерства освіти і науки України, крім того, фактично оголосив позивача винним у протиправних діях. Проте, як зазначає позивач, жоден із тверджень відповідача, фактично є вигадкою та не відповідає дійсності,що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. Виступ відповідача відбувся на засіданні, на якому були присутні запрошені особи, представники преси та телебачення тощо, які здійснили відеозапис, який згодом було розповсюджено через мережу Інтернет, тобто поширений у широкому колі людей як в Україні, так і за її межами. Таким чином, позивач вважає, що в діях відповідача щодо поширення інформації, висловленої ним у публічному виступі, про яку стало відомо в широкому колі знайомих, родичів, співробітників та інших осіб, яка порочить позивача, принижує його честь та гідність як громадянина з точки зору загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі, а також ділову репутацію як службової особи. Крім того, позивач вважає, що вислови [PERSON] з посиланням на особу [PERSON] відносно, начебто неправомірних, його дій не відповідають дійсності, принижують честь, гідність та ділову репутацію, чим спричиняють позивачу моральну шкоду, яку він оцінює в 100 000 грн., оскільки позивачу потрібно докласти значних зусиль, щоб відновити добре відношення до себе, його оточення, співробітників, студентів. Крім того, вищевикладене, в свою чергу, негативно вплинуло на стан здоров'я позивача та викликало загострення хронічних хвороб, а тому позивач вимушений був звертатись до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з урахуванням уточнень, та просила суд винести рішення про задоволення позову. Представники відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача у справі [PERSON] пояснив суду, що з 02 грудня 2014 року по 14 квітня 2016 року [PERSON] перебував на посаді Міністра освіти і науки України, що не заперечується позивачем. Беручи участь в якості Міністра освіти і науки України у засіданні комітету Верховної Ради України з питань освіти і науки, яке відбулось 16 лютого 2016 року, та виступаючи зі своїм Звітом, [PERSON] виконував посадові обов'язки Міністра освіти і науки України та, відповідно, діяв від імені Міністерства освіти і науки України. Таким чином, вважає, що належним відповідачем по даній справі є юридична особа, яку представляв [PERSON] під час засідання комітету - Міністерство освіти і науки України. За таких умов, [PERSON] є неналежним відповідачем по даній справі. Крім того, зазначив, що згідно Аудиторського звіту, 18 березня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено запис за №42014100090000041 за фактом неналежного виконання службовими особами НАУ службових обов'язків, чим підтверджуються дані про наявність кримінальних проваджень щодо керівництва НАУ. В Аудиторському звіті неодноразово згадується сам позивач, який «за дорученням ректора керує юридичнім забезпеченням Університету та координує діяльність юридичного відділу». У звіті вказується на «неефективні управлінські дії [PERSON], внаслідок яких створено ризик втрати Університетом матеріальних активів - права користування земельною ділянкою площею 0,4167 га, розрахункова вартість якої на 01.07.2015 становить 2 721 476,06 гривень». Загалом, в Аудиторському звіті неодноразово згадуються численні зловживання керівництва НАУ (неправомірна оплата праці, незабезпечення інтересів НАУ при укладанні інвестиційних договорів, безпідставне використання бюджетних коштів, порушення процедури закупівель тощо), які призвели чи можуть призвести до завдання багатомільйонних збитків. Крім того, [PERSON] звільняється від будь-якої відповідальності щодо спірних висловлювань, оскільки вони ґрунтувались на інформації, отриманій з офіційних джерел - результатах перевірки та Аудиторському звіті відділу внутрішнього аудиту Міністерства освіти і науки України. На думку сторони відповідача, позивачем не доведено того, що спірні висловлювання стосуються саме його, не доведено, що спірні висловлювання є недостовірними чи порушують його особисті немайнові права. При цьому, зазначає, що позивача стосується лише одне речення зі спірного висловлювання, де йдеться про те, що «… в результаті перевірки були виявлені величезні зловживання, які пов'язані з ім'ям [PERSON] і також невеликої купки людей». Крім того, наголошував на тому, що твердження позивача про те, що «перелік «зловживань», які пов'язані з ім'ям [PERSON], є наведенням «фактичних даних», слово «зловживання», що трактується як незаконна чи недобросовісна поведінка» є надуманим та перекрученим. На думку сторони відповідача, спірні висловлювання містять критичну оцінку дій і є за своїм характером оціночними судженнями. Вони не містять фактичних даних, які підлягають доведенню, що зокрема випливає з використаних гіперболічних мовних засобів та значення використаних слів. За таких умов, ні [PERSON], ні Міністерство освіти і науки України не можуть нести будь-якої відповідальності у зв'язку з висловленням оціночних суджень. Позивач є публічною особою, тому межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, ніж щодо окремої пересічної особи. [PERSON] заперечує проти твердження позивача, що нібито він «не є публічною особою». Так, із позовної заяви випливає, що позивач обіймав посаду першого проректора НАУ, що є державним вищим навчальним закладом, отримує фінансування з Державного бюджету. Крім того, Указом Президента від 11 вересня 2000 року № 1059 НАУ надано статус національного. Обіймаючи посаду першого проректора державного вищого навчального закладу, позивач, як перший проректор НАУ, мав безпосередній доступ до державних ресурсів - майна університету та коштів платників податків у вигляді надходжень з Державного бюджету на фінансування НАУ. Саме за фактами перевірки використання цих ресурсів і виникла публічна дискусія, що зачіпає публічні інтереси, щодо належності використання державних ресурсів керівництвом НАУ, елементом якої є й спірні висловлювання. Таким чином, вважає, що позивач є публічною особою, оскільки в розумінні практики ЄСПЛ, Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації від 12 лютого 2004 року, а також рекомендацій, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи, він займав посаду, на якій користувався державними ресурсами та відігравав певну роль у суспільному житті - у галузі освіти. Отже, вважає, що спірні висловлювання, стосуються публічної особи - позивача, які були висловлені в ході публічної дискусії, а тому не підлягають спростуванню. Сторона відповідача просила суд відмовити позивачу і в задоволені вимоги щодо відшкодування моральної шкоди з підстав, що ця вимога є похідною і залежить від вирішення вимоги про визнання інформації недостовірною та захист ділової репутації. Крім того, [PERSON] поширив інформацію, яку позивач просить визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, як посадова особа Міністерства освіти і науки України а отже, відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України поширювачем інформації має вважатись саме Міністерство освіти і науки України. Отже, вважає, що вимога про стягнення моральної шкоди є похідною і її пред'явлення до [PERSON], який не є поширювачем інформації, яку позивач просить визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, не є обґрунтованою. За таких умов, у задоволенні позову просив відмовити повністю. Представник відповідача Міністерства освіти і науки України, в судове засідання не з'явився, в матеріалах справи міститься заперечення на позов, в яких Міністрерство освіти і науки України просить відмовити в задоволені позову, з підстав необґрунтованості та безпідставності, посилаючись на те, що відповідачем [PERSON] С.М.16.02.2016 року у своєму звіті на засіданні комітету Верховної України з питань освіти і науки, було зазначено наступне: «В результаті перевірки були виявлені величезні зловживання, які пов'язані з ім'ям [PERSON] і також невеликої купки людей. Ці зловживання стосувалися маніпуляцій квартирами, маніпуляцій землею, виведення коштів готівкою з університету, законних закупівель без тендеру літаків, які ніколи не літали, і так далі, порушено ряд кримінальних справ, оголошено підозри і інше», «Всі ці проректори звільнені, будуть нести відповідальність за дії, зокрема, маніпуляції квартирами. Зокрема, спочатку була укладена одна угода, скільки квартир має одержати університет, потім ця кількість була зменшена, здається до семи відсотків, з двадцяти до семи, можливо, і так далі». Позивач, хибно трактуючи положення законодавства, стверджує, що негативна інформація поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного, тому позивач звільнений від обов'язку доказування, натомість згідно діючого Законодавства, обов'язок доказування недостовірності спірних висловлювань покладено саме на позивача. З аналізу спірного висловлювання вбачається, що [PERSON] виходив не зі своїх власних висновків, а посилався на результати перевірки, у ході якої і було виявлено зловживання. Результати перевірки були представлені у Аудиторському звіті за результатами проведення аудиту відповідності та фінансового аудиту Національного авіаційного університету за період діяльності з 01.08.2008 р. по 01.07.2015 р., який у вільному доступі перебуває в мережі Інтернет та був наданий [PERSON] Звіт має різноманітні посилання на численні зловживання керівництва НАУ своїм службовим становищем. Отже, вважає, що спірні висловлювання ґрунтувались на інформації, отриманій з офіційних джерел - результатах перевірки, викладених у Звіті. Крім того, спірні висловлювання, стосуються позивача, враховуючи його статус публічної особи, були висловлені в ході публічної дискусії, а тому на думку представника не підлягають спростуванню, з вищевикладених підстав просив в задоволені позову відмовити повністю. Суд вважає, що в матеріалах справи достатньо даних для розгляду справи у відсутність представника відповідача - Міністрерства освіти і науки України, проти чого не заперечували інші учасники справи. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, заслухавши пояснення сторін, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Так, судом встановлено, що на підставі рішення Вченої ради Національного авіаційного університету від 26 березня 2014 року, затвердженого наказом ректора НАУ № 194/к від 22.04.2014 року, [PERSON] було прийнято на посаду першого проректора ПАУ з 23.04.2014 року. В подальшому наказом в.о. ректора [PERSON] № 3 від 20.08.2015 року позивача було звільнено з посади першого проректора НАУ на підставі ст.ст. 7, 21 КЗпП України. 16 лютого 2016 року відбулось засідання комітету Верховної Ради України з питань освіти і науки, де [PERSON] з Аудиторського звіту щодо результатів проведення аудиту відповідності та фінансового аудиту Національного авіаційного університету за період діяльності з 01.08.2008 р. по 01.07.2015 р., який у вільному доступі перебуває в мережі Інтернет, оголосив: «…В результаті перевірки були виявлені величезні зловживання, які пов'язані з ім'ям [PERSON] і також невеликої купки людей. Ці зловживання стосувалися маніпуляцій квартирами, маніпуляцій землею, виведення коштів готівкою з університету, законних закупівель без тендеру літаків, які ніколи не літали, і так далі, порушено ряд кримінальних справ, оголошено підозри і інше», «Всі ці проректори звільнені, будуть нести відповідальність за дії, зокрема, маніпуляції квартирами. Зокрема, спочатку була укладена одна угода, скільки квартир має одержати університет, потім ця кількість була зменшена, здається до семи відсотків, з двадцяти до семи, можливо, і так далі». Крім того, судом також встановлено, що згідно з відомостями, що містяться у Звіті, були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42014100090000041 та відкрито кримінальне провадження за фактом неналежного виконання службовими особами НАУ своїх обов'язків. Встановлені обставини вказують на те, що [PERSON] є публічною особою, тому межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, ніж щодо окремої пересічної особи. Обіймаючи посаду першого проректора державного вищого навчального закладу, позивач, як перший проректор НАУ, мав безпосередній доступ до державних ресурсів - майна університету та коштів платників податків у вигляді надходжень з Державного бюджету на фінансування Національного авіаційного університету. Саме за фактами перевірки використання цих ресурсів і виникла публічна дискусія, що зачіпає публічні інтереси, щодо належності використання державних ресурсів керівництвом Національного авіаційного університету, елементом якої є й спірні висловлювання. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). При розгляді даної справи, суд враховує також міжнародно-правові зобов'язання України в сфері свободи слова, свободи вираження поглядів. Відповідно до ст. 17 Закону «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст.10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку. Крім того, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. В силу ст. 30 цього Закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих ст. 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в п. 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, ст. 10 Європейської конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом, це передумова плюралізму поглядів. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Дослідивши Аудиторський звіт за результатами проведеного аудиту відповідності та фінансового аудиту Національного авіаційного університету за період з 01.01.2008 р. по 01.07.2015 р., а також проглянувши в судовому засіданні відеозапис засідання Уряду, який також розміщений у соціальній мережі за цим посиланням https://www.youtube.com/watch?v=KbhcyqwOd50 з приводу висловлювань відповідача у справі [PERSON], щодо яких позивач і звернувся до суду, суд приходить до висновку, що на засіданні комітету Верховної Ради України з питань освіти і науки, посадова особа [PERSON] оголосив оціночні судження, думки, переконання, які були встановлені Міністерством освіти і науки під час перевірки. Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»). Ухвалюючи рішення в справі про захист гідності, честі чи ділової репутації публічної особи, суд також повинен дотримуватись основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості. У справах зазначеної категорії, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Однак, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (стаття 89 ЦПК України), суд дійшов висновку, що вимоги позову щодо визнання недостовірними, такими що не відповідають дійсності, порушують права, ганьблять честь, гідність, репутацію позивача відомості, розповсюджені відповідачами є недоведеними, оскільки позивачем не надано суду і під час розгляду справи не здобуто відповідних доказів поширення негативної інформації щодо позивача, а з пояснень представника позивача вбачається лише негативне між особисте ставлення один до одного учасників справи. Щодо позовних вимого позивач, зокрема: стягнути з [PERSON] на користь позивача моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн., суд вважає, що з врахуванням недоведеності вимог позивача про поширення щодо нього інформації, яка порочить його честь та гідність, ці вимоги також не підлягають задоволенню. Так, виходячи з роз'яснень викладених в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Право на компенсацію моральної шкоди - це можливість людини, якій заподіяно таку шкоду внаслідок порушення її загально-соціальних (природних) прав чи свобод, вимагати від порушника його обов'язку вчинити певні дії, спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів та процесів, викликаних (внаслідок цього порушення) приниженням оцінки її гідності, а також її можливості звернутися, в разі потреби, до компетентних національних чи міжнародних органів по примусове забезпечення виконання зазначеного обов'язку. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року роз'яснено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Крім того, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача [PERSON] та погіршенням стану здоров'я позивача, медичної документації про стан здоров'я, або його погіршення, сторона позивача, суду не надавала. Враховуючи встановлені обставини та вимоги закону суд не вбачає підстав для задоволення позову. У зв'язку з цим, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем йому не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed