Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку поділу майна подружжя. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що 13.08.1976 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали між собою шлюб, який був розірваний 16.03.2000 року. В період зареєстрованого шлюбу відповідач вступив до садового товариства „За кермом" і отримав у користування земельну ділянку площею 0,0652 га, яка розташована у [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу земельна ділянка залишилась у користуванні відповідача. У 2016 році позивач з мережі інтернет дізналась, що вказана земельна ділянка була раніше приватизована і відповідач виставив її на продаж. Оскільки [PERSON] набув на неї право власності у період шлюбу, тому вважають, що за позивачем необхідно визнати право власності на 1/2 частину земельної ділянки в порядку поділу майна подружжя. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що приватизована земельна ділянка відповідачем знаходиться у його особистій власності і не є спільною сумісною власністю подружжя. Тому згідно діючого законодавства на момент розірвання шлюбу, так і сьогодняшнього не є об'єктом поділу майна подружжя. Крім того, позивачка знала про існування державного акту ще з моменту його видачі, оскільки він завжди знаходився у неї, так як відповідач після його отримання не приховував його. А так як після розірвання шлюбу і до подачі даного позову пройшло близько 17 років, тому вона пропустила строк позовної давності звернення до суду, що є обов'язковою умовою для відмови у задоволенні позову, і який вони просять застосувати. За сукупністю таких обставин просять відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши сторони, їх представників, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України та ч.1, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, 13.08.1976 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали між собою шлюб, який був зареєстрований у Палаці одруження м. Києва, актовий запис №2181 (а.с.5). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу 16.03.2000 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.6). Згідно ч.1, ст.22 КпШС (в редакції 20.06.1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У відповідності до ч.1, ст.60 СК України (в редакції 10.01.2002 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України (в редакції 10.01.2002 року) дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. В період зареєстрованого шлюбу 18.01.2000 року відповідач отримав державний акт на право приватної власності на землю [NUMBER] на земельну ділянку площею 0,0652 га, яка розташована у [ADDRESS] для ведення садівництва (а.с.10-11). Згідно ч.1, ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до п.5, ч.1, ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що дана земельна ділянка була ним приватизована і не є майном, нажитим подружжям за час шлюбу, а одержана ним як частка у земельному фонді. За приписами ч.1, ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 2. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. За правилами ст.58 ЦПК України 1.Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 2. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. 3. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як регламентовано ст.59 ЦПК України 1. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Оцінюючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки відповідачем вказана земельна ділянка була приватизована для ведення садівництва, тому вона є особистою приватною його власністю і не може бути спільною сумісною власністю подружжя, і за таких обставин не може бути об'єктом поділу майна подружжя, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Як наголошує ч.3, ст.29 КпШС України (в редакції 1969 року) для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. За змістом ч.2, ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як роз'яснює п.п.4, п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року №16 „Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" передбачений ч.3, ст.29 КпШС трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли котрийсь із розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу. Крім того, відповідач та його представник в судовому засіданні наполягали на застосуванні судом позовної давності, яку позивачка пропустила без поважним підстав і відновленню вона не підлягає. Зі змісту свідоцтва про розірвання шлюбу, описаного вище, сторони розірвали шлюб 16.03.2000 року (а.с.6). Позивачка [PERSON] знала про цей факт, що підтверджується поясненнями відповідача, не спростованими у даному судовому засіданні, і що саме у неї зберігався вказаний державний акт, що також підтверджується надання до позову його копії. З даним позовом про поділ майна вона звернулась до суду тільки 19.01.2017 року, тобто у термін майже 17 років, порушивши трирічний строк звернення до суду, при цьому до суду з заявами про поновлення строку позовної давності не зверталась і доказів поважності його пропуску судові не надала. Як передачено ч.4, ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналізуючи докази, в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачка по справі пропустила трирічний строк позовної давності звернення до суду з даним позовом, що є підставою для відмови у задоволенні позову, тому підстави для задоволення позову відсутні. Згідно ст.79; 88 ЦПК України при відмові у задоволенні позову в повному обсязі, не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача на її користь суми сплаченого нею судового збору.

Outcome: dismissed