Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

08 листопада 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання деяких положень кредитного договору недійсними. Позов обгрунтувала тим, що 30.01.2009 року між нею та відповідачем було укладено договір кредиту № 23, згідно якого отримала кредит на споживче користування в сумі 110000 грн. строком на 144 місяці зі строком остаточного повернення не пізніше 29.01.2021 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 23,5% річних. Згідно п. 5.2. Договору за порушення взятих на себе зобов'язань по своєчасному поверненню основної суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов'язується сплатити на користь банку пеню в розмірі 5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Згідно абзацу 2 п. 1.8. Договору за надання банківських послуг, позичальник сплачує банку комісійні за обслуговування кредиту в розмірі 0,5 %. Просить визнати вказані пункти договору недійсними з підстав невідповідності умов даних пунктів договору положенням статей 11, 18 ЗУ Про захист прав споживачів, вказуючи на їх несправедливість, та наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача як споживача послуг банку, в межах спірних правовідносин. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю та додали, що про такі несправедливі умови кредитного договору позивач дізналась лише після ознайомлення з позовною заявою ПАТ Державний ощадний Банк України про стягнення з неї заборгованості, оскільки після підписання договору кредиту другий примірник договору їй надано не було. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила застосувати строки позовної давності. Вважає, що позивач звернулась до суду поза межами строку позовної давності, оскільки підписи в договорі кредиту свідчать про те, що позивач була ознайомлена з його умовами та кредитом користується з 30 січня 2009 року, а 15.03.2011 року позивач звернувся до банку з письмовою заявою про можливість погашати кредит та відсотки частково. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Третя особа з самостійними вимогами щодо предмета спору [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав. Крім того, [PERSON] в судовому засіданні надав самостійний позов щодо предмета спору. Позов обґрунтував тим, що 30.01.2009 року між [PERSON] та відповідачем було укладено договір кредиту № 23, згідно якого [PERSON] отримала кредит на споживче користування в сумі 110000 грн. строком на 144 місяці зі строком остаточного повернення не пізніше 29.01.2021 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 23,5% річних. 30 січня 2009 року укладено договір поруки, згідно якого [PERSON] поручається перед кредитором за неналежне виконання позивачем [PERSON] взятих на себе зобов'язань за кредитним договором № 23 від 30 січня 2009 року. Однак з умовами самого договору кредиту його ознайомлено не було. Лише після ознайомлення з позовною заявою Банку про стягнення кредитної заборгованості з позивача та з нього кредитної заборгованості йому стало відомо, що згідно п. 5.2. Договору за порушення взятих на себе зобов'язань по своєчасному поверненню основної суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов'язується сплатити на користь банку пеню в розмірі 5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. А згідно абзацу 2 п. 1.8. Договору за надання банківських послуг, позичальник сплачує банку комісійні за обслуговування кредиту в розмірі 0,5%. Просить визнати вказані пункти договору недійсними з підстав невідповідності умов даних пунктів договору положенням статей 11, 18 ЗУ Про захист прав споживачів, вказуючи на їх несправедливість, та наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача як споживача послуг банку, в межах спірних правовідносин. Представник відповідача ПАТ Державний ощадний Банк України в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, обґрунтовуючи це тим, що що він не є стороною договору кредиту, а тому не має права на подання позову про визнання його окремих положень недійсними. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник позовні вимоги третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору [PERSON] підтримали. Крім того, [PERSON] та [PERSON] були допитані судом як свідки та пояснили, що копії кредитного договору № 23 від 30.01.2009 року не отримували. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 30 січня 2009 року між ПАТ Державний ощадний банк України та [PERSON] укладено кредитний договір № 23, згідно якого банк зобов'язався надати позивачу кредит в розмірі 110000,00 грн., а позивач зобов'язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 23,55 річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки визначені договором. Згідно абзацу 2 п. 1.8 Договору за надання банківських послуг позичальник сплачує банку комісійні за обслуговування кредиту в розмірі 0,5 %. Згідно п. 5.2. Договору за порушення взятих на себе зобов'язань по своєчасному поверненню основної суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов'язується сплатити на користь банку пеню в розмірі 5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Крім того, 30 січня 2009 року між [PERSON], ПАТ Державний ощадний банк України та [PERSON] укладено договір поруки. Згідно вказаного договору поручитель [PERSON] зобов'язався відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником [PERSON] зобов'язання за кредитним договором № 23 від 30 січня 2009 року, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. Позивач [PERSON] та тертя особа [PERSON] просять визнати окремі положення кредитного договору недійсними, зокрема посилаючись й на те, що під час підписання договору поруки останнього не було ознайомлено з умовами кредитного договору. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Таким чином, враховуючи те, що хоч [PERSON] і не є стороною кредитного договору, однак його права та законні інтереси порушуються після укладення [PERSON] кредитного договору, оскільки [PERSON] є поручителем та зобов'язаний відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником [PERSON] зобов'язання за кредитним договором, а тому має право звернутись до суду з вказаним позовом. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК Українипідставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст. 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] просять визнати недійсним п. 1.8. кредитного договору, посилаючись на те, що в договорі не розкрито відповідно до вимог п.3.1, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року вид і предмет супутних послуг, за які стягується щомісячна комісія. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору (п.1.2. Договору) банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України Про захист прав споживачів. Згідно ст. 55 Закону України Про банки і банківську діяльність відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України Про захист прав споживачів з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду України у справі за № 6-174цс16 від 16 листопада 2016 року. Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Отже, з урахуванням викладеного, суд приходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним абзацу 2 п. 1.8. кредитного договору № 23 від 30 січня 2009 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ Державний ощадний банк України. Крім того, позивач [PERSON] та тертя особа [PERSON] просять визнати недійсним п. 5.2. кредитного договору щодо сплати на користь банку пеню в розмірі 5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Згідно ч. 5 ст. 11 ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 ЗУ Про захист прав споживачів до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Пунктом 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ Про захист прав споживачів передбачено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Частиною 2 ст. 551 ЦК України передбачено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Згідно п. 5.2. Договору кредиту за порушення взятих на себе зобов'язань по своєчасному поверненню основної суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов'язується сплатити на користь банку пеню в розмірі 5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. В рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року N 7-рп/2013 вказано, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Судом встановлено, що станом на 29.03.2016 року заборгованість позивача [PERSON] за кредитним договором становить 360026 грн. 12 коп, з яких: 81176,07 грн. - заборгованість за основним боргом; 68472,02 грн. - заборгованість за відсотками; 1957,35 грн. - заборгованість за комісіями; 152453,46 грн. - пеня. При цьому, відсоткова ставка пені за рік може складати 5%*365 днів = 1825% річних. Таким чином, виходячи з розрахунків заборгованості за кредитом, суд приходить до висновку, що порядок обрахування пені за порушення строку виконання грошового зобов'язання, передбачений п. 5.2. кредитного договору № 23 від 30 січня 2009 року, передбачає можливість нарахування непропорційно великої суми компенсації у порівнянні з розміром основного боргу, таким чином, не відповідає засадам добросовісності та розумності, і є несправедливим. У порядку ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є підставою для визнання вказаного пункту кредитного догвору недійсними. Враховуючи вищевикладене, оскільки обставини, на які посилаються позивач [PERSON] та третя особа [PERSON], як на підставу своїх вимог, знайшли підтвердження в ході розгляду справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 зазначеного Кодексу, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 травня 2014 р. у справі № 6-7цс14). Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03.02.2016 року у справі № 6-75цс15, загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Відповідач заявив клопотання про застосування до спірних відносин позовної давності та просив суд відмовити в задоволенні позову з цих підстав. Суд критично ставиться до показань свідків про неотримання позивачем копії договору кредиту, оскільки в договорі кредиту зазначено, що оригінальний примірник цього договору разом зі всіма додатками [PERSON] отримала після його підписання 30 січня 2009 року, що остання засвідчила своїм підписом. Крім того, позивач мала достатньо часу ретельно ознайомитися із його змістом та у разі наявності підстав для визнання його недійсним у певній частині, протягом трьох років, до 30 січня 2012 року, звернутися до суду для захисту свого порушеного права. Однак, цей строк був нею пропущений, тому суд вважає за необхідне застосувати заклопотанням відповідача до спірних правовідносин строк позовної давності, що у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові [PERSON] про визнання частково недійсним кредитний договір. Що ж стосується позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору [PERSON] до ПАТ "Державний ощадний Банк України" про визнання деяких положень кредитного договору недійсними, то згідно п. 6.5. договору поруки поручитель підтверджує, що на момент укладання цього договору він ознайомлений зі всіма умовами кредитного договору. Однак в кредитному договорі підпис [PERSON] відсутній, що вказує на те, що останній з умовами кредитного договору ознайомлений не був. Тому, вимоги третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору [PERSON] на думку суду підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що останній з умовами кредитного договору ознайомлений не був. З умовами кредитного договору [PERSON] ознайомився лише після подання до нього Банком позову про стягнення кредитної заборгованості. А отже, враховуючи відсутність об`єктивної можливості у третьої особи бути обізнаним з особливостями окремих оспорюваних положень кредитного договору, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного суду України від 21 травня 2014 р. у справі № 6-7цс14, суд переконаний, що клопотання представників відповідача ПАТ Державний ощадний Банк України, заявлене в ході розгляду справи щодо застосування строків позовної давності й до позовних вимог третьої особи [PERSON], не підлягає задоволеню. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача ПАТ Державний ощадний банк України підлягаю стягненню на користь [PERSON] сплачений ним та документально підтверджений судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved