Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" в особі Рівненської дирекції Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 144053 грн.28 коп. за період з 02 серпня 2017 р. по 24 січня 2019 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона працювала в Рівненській дирекції ПАТ "Укрпошта", 01 серпня 2017 року була звільнена з роботи з посади начальника Поштамту - центру поштового звязку № 1 Рівненської дирекції ПАТ "Укрпошта" згідно п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. На момент звільнення у відповідача перед нею була наявна заборгованість з невиплаченої заробітної плати, а саме заборгованість при перерахунку відпускних із врахуванням коефіцієнту корегування заробітної плати. Дані кошти виплачені їй лише 25 січня 2019 року після її звернення в Управління Держпраці у Рівненській області. Просить позов задовільнити, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, та понесені судові витрати, що складаються із 1440 гривень 53 коп. сплаченого судового збору. Позивач [PERSON] в судове засідання не з"явилась, її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, з підстав зазначених у позові просила їх задовільнити. Представник відповідача ПАТ «Укрпошта» в особі Рівненської дирекції ПАТ «Укрпошта» Кожан О.В. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, поданий до суду відзив підтримала. Свої заперечення обгрунтовує тим, що заборгованості у підприємства перед [PERSON] при звільненні не було, корегування середнього заробітку при нарахуванні відпускних не є остаточним розрахунком при звільненні, оскільки дані кошти не входять до фонду заробітної плати, та не були нараховані та не виплачені їй при звільнення. Вважають, що вимога позивача є необгрунтованою, оскільки відповідач здійснив розрахунок з позивачем при звільненні. На момент звільнення жодних вимог щодо несвоєчасності чи неповноти нарахувань позивач до дирекції не висувала. Окрім того стверджує, що позивачем подано позов з пропуском строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, адже про порушення свого права вона дізналась до свого звернення в Управління Держпраці в Рівненській області 09.01.2019 року. Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову повністю за його безпідставністю. З матеріалів справи вбачається, та це встановлено судом із копії трудової книжки [NUMBER] , що позивач працювала у Рівненській дирекції ПАТ "Укрпошта", звільнена із посади начальника поштамту - Центру поштового зв"язку № 1 01 серпня 2017 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Як вбачається із листа Управління держпраці в Рівненській області від 01.02.2019 року на виконання припису про усунення виявлених порушень, внесеного Управлінням Держпраці у Рівненській області за результатами здійсненого іспекційного відвідування 04 грудня 2018 року, відповідно до п.10 розділу ІV постанови КМУ № 100, з урахуванням вимог ст. 34 Закону України "Про оплату праці" [PERSON] була донарахована сума заробітної плати за весь час відпусток з 2011 по 2017 роки та виплачена 25 січня 2019 року. Таким чином встановлено, що у день звільнення 01.08.2017 року перед позивачем у відповідача існувала заборгованість з виплати заробітної плати, оскільки у період з 2011 року по 2017 рік розрахунок відпускних був проведений без врахування корегування заробітної плати. За змістом ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За наведеного не обґрунтованими є доводи представника Рівненської дирекції ПАТ "Укрпошта" про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, оскільки обов`язок по дотриманню законодавства по оплаті праці працівника лежить на роботодавцеві, з 2011 року по 2017 рік розрахунок відпускних був проведений без врахування корегування заробітної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Про виплату суми заробітної плати за весь час відпусток з 2011 по 2017 роки [PERSON] дізналась 25 січня 2019 року, а тому строк звернення до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у позивача спливає 25 квітня 2019 року, до суду [PERSON] звернулась 16 квітня 2019 року, тобто у межах строку звернення до суду. Протилежного суду відповідачем належними та допустимими доказами не доведено. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові усіх сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд прийшов до висновку, що вимога [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні стосується періоду з часу її звільнення з роботи 02 серпня 2017 року по день остаточного розрахунку, яким є 25 січня 2019 року. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 8.02.1995р. №100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Пунктом 4 Порядку передбачені види виплат, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, зокрема компенсаційні витрати на відрядження та оплата щорічної та додаткової відпусток. Частиною 1, 2 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ст. 80 ЦПК достатніми є докази , які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Представник відповідача на підтвердження неправильності нарахування суми середнього заробітку позивачем не надала суду свого розрахунку, а також доказів перебування [PERSON] у відпустці у липні 2017 року (копії наказу, копії табеля обліку робочого часу). Копія розрахункового листа не є належним доказом перебування працівника у відпустці. А тому, суд приймає до уваги розрахунок суми середнього заробітку, за час затримки розрахунку при звільненні, що здійснений позивачем. Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов"язкового державного соціального стахування Пенсійного фонду України від 03.04.2019 року [PERSON] нарахована заробітна плата позивачу за червень та липень 2017 року становить 7914,31 гривень та 7962,78 гривень відповідно. У дані періоди позивачем відпрацьовано у червні 20 робочих днів, у липні 21 робочий день. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 387 грн. 24 коп. (7914,31+7962,78грн):(20+21) = 387,24 гривень. Період затримки розрахунку при звільненні становить 372 дні. Виходячи з викладеного, загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача становить 144053грн.28 коп. з розрахунку: 387 грн. 24 коп. (середньоденна заробітна плата) х 372 (робочий день). Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК судові витрати - судовий збір, сплачений позивачем у розмірі 1440,53 коп згідно квитанції № 24 від 16 квітня 2019 року , підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved