Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-01 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернулася до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання батьківства та стягнення аліментів, в якій просить суд визнати [PERSON], [INFO], уродженця с. Карабинівка Павлоградського району Дніпропетровської області, батьком дитини - [PERSON], [INFO]; стягнути аліменти з [PERSON] на її користь на утримання дитини [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду та до досягнення дитиною повноліття; стягнути аліменти з [PERSON] на її користь на її утримання в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду та до досягнення дитиною [PERSON], [INFO], трирічного віку. В обґрунтування заявленого позову позивачка посилалася на те, що вона перебувала в близьких стосунках з відповідачем, внаслідок чого завагітніла, про що повідомила відповідача. 18 квітня 2016 року вона народила дитину - [PERSON], але відповідач відмовився визнати дитину. Під час реєстрації народження дитини батько дитини у свідоцтві про народження був зазначений, у відповідності до ч. 1 ст. 135 СК України - за вказівкою матері. Відповідач є батьком дитини, який заперечує своє батьківство, що є підставою для звернення до суду. На даний час дитина знаходиться на повному її утриманні. Відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Також відповідач не надає їй ніякої допомоги на її утримання по догляду за дитиною, чим ставить її в дуже скрутне матеріальне становище. У судове засідання позивачка та представник позивачки не з'явилися, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає частково, а саме не заперечує проти визнання його батьком дитини - [PERSON], [INFO], та стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно. В частині стягнення аліментів на утримання [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною трьох років, не визнає та просить відмовити, так як вважає, що він не повинен матеріально утримувати позивача. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 18 квітня 2016 року [PERSON] народила дитину - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Виконавчим комітетом Карабинівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області. Батько дитини у свідоцтві про народження зазначений у відповідності до ч. 1 ст. 135 СК України - за вказівкою матері. У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за рішенням суду. Згідно ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду . Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до висновку експерта КЗ "Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи" ДОР" № 510 від 29.09.2017 року молекулярно-генетичної експертизи встановлено, що [PERSON], [INFO], може бути біологічним батьком дитини - [PERSON], [INFO], народженої [PERSON], [INFO], вірогідність того, що [PERSON] є біологічним батьком [PERSON], [INFO], і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв'язків, за результатами даної експертизи складає не менше 99,9999%. Підстав ставити під сумнів достовірність висновку експерта судом не встановлено. За таких обставин суд вважає доведеним факт біологічного походження дитини [PERSON], [INFO], від відповідача. Судом встановлено, що сторони не проживають спільно, дитина знаходиться на утриманні позивача, також відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання позивача по догляду за дитиною [PERSON] Як передбачає ст. 91 Сімейного Кодексу України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої-четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів суд враховує те, що відповідач працездатний, хронічними захворюваннями не хворіє, ним не надано доказів наявності на утриманні інших дітей або непрацездатних членів сім'ї, наявності інших обставини, що мають істотне значення. Відтак, суд у даній справі бере до уваги викладені обставини та зважає на положення ст. 27 Конвенції про права дитини, відповідно до якої батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, а тому вважає за можливе зобов'язати відповідача виплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини: [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно з кожного, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також, суд вважає за можливе зобов'язати відповідача виплачувати аліменти на утримання [PERSON] в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною: [PERSON], [INFO], трирічного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти підлягають стягненню з моменту надходження позовної заяви в провадження судових органів України, тобто з 10 листопада 2016 року. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду з вимогами немайнового характеру позивачем сплачено судовий збір у розмірі 551,20 грн., а також були понесені витрати на проведення судово-генетичної експертизи в сумі 6 515,34 грн. Зазначені судові витрати, відповідно до ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача було звільнено від сплати судового збору при зверненні до суду з вимогами про стягнення аліментів, тому, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір за позовним вимогами про стягнення аліментів підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial