Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

03.06.2021 [PERSON] звернувся до Білокуракинського районного суду із заявою, в якій просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме - що його мати, [PERSON] , померла [INFO] у м. Луганськ, причина смерті - нова коронавірусна інфекція COVID-19. В обґрунтування своїх вимог заявник вказує, що [INFO] у м. Луганськ померла його мати - [PERSON] . Після її смерті заявником отримані медичні документи про смерть. Останнім місцем проживання, місцем настання смерті та місцем поховання померлої є м. Луганськ, Україна. Проте, вказана територія станом на день звернення заявника до суду є тимчасово окупованою, а органи влади України, у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану населення не здійснюють свою діяльність, у зв`язку з чим, заявник позбавлений можливості отримати відповідне свідоцтво про смерть. Луганський міській відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Харків) відмовив заявнику у проведенні державної реєстрації факту смерті. За викладених обставин, заявник звернувся до Білокуракинського районного суду Луганської області із заявою про встановлення факту смерті. В судове засідання заявник не з`явився, просив суд розглянути справу без його участі, заяву просив задовольнити. Заінтересована особа - Луганський міській відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Харків) в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялась належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Положеннями п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно ч. 2 ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення фактів, які підлягають реєстрації в органах реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Як вбачається з матеріалів справи, Луганський міській відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Харків) відмовив заявнику у державній реєстрації смерті. Відмова обґрунтована наявністю сумніву у легітимність оформлення медичних документів та лікарського свідоцтва про смерть закладами охорони здоров`я, місцем розташування яких є населені пункти, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, перелік яких наведено у Додатку 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014р. № 1085 (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.05.2015 р. № 428-р.). В той же час, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , заявник по справі, є сином померлої, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . При цьому, судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] у м. Луганськ, причина смерті - нова коронавірусна інфекція COVID-19. Вказані обставини підтверджуються медичними документами про смерть Державного закладу "Луганська республіканська клінічна лікарня", а саме - лікарським свідоцтвом про смерть № 174 від 17.04.2021, довідкою про причину смерті № 174 від 17.04.2021. У 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів окупаційної влади далеко від абсолютного, вважають судді ЄСПЛ. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать. При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Зазначена вище правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 22.10.2018 року у справі №235/2357/17. За викладеного, в ході судового розгляду знайшов своє підтвердження та не викликає у суду сумнівів факт того, що громадянка України [PERSON] померла [INFO] у м. Луганськ. Згідно ст. 317 та п. 8 ст. 430 ЦПК України суд допускає рішення до негайного виконання. На підставі викладеного,

Outcome: approved