Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

У жовтні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення авансу за попередніми договорами, свої позовні вимоги мотивувавши тим, що На підставі усної домовленості в рахунок майбутнього договору про купівлю- продаж двох автомобілів Фольцваген транспортер Т6 2010 року та Шкода Октавія 2010 року, [PERSON] передав [PERSON] аванс в розмірі 10 750 ( десять тисяч сімсот п'ятдесят ) доларів США, що підтверджується розпискою від 29 вересня 2015 року. За умовами усної домовленості Відповідач і Позивач не пізніше 29 листопада 2015 року мають укласти договори купівлі - продажу зазначених автомобілів. Позивач свої зобов'язання за попереднім договором виконав на відміну від Відповідача. Відповідно договір купівлі - продажу зазначених автомобілів не були укладені. Відповідач взяв від позивача гроші в сумі 10 750 ( десять тисяч сімсот п'ятдесят ) доларів США. Зазначено призначення платежу: предоплата в розмірі 50 % за два автомобілі Фольцваген транспортер Т6 2010 року та Шкода Октавія 2010 року, що логічно повинно тлумачитись як аванс до продажу вказаних автомобілів. Також встановлений строк - 2 місяці, на укладання договору купівлі - продажу. Оскільки договори купівлі - продажу зазначених автомобілів між Позивачем і Відповідачем укладені не були, а вони лише домовилися укласти такі договори в майбутньому, передана Позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 10 750 ( десять тисяч сімсот п'ятдесят ) доларів США є авансом, який підлягає поверненню у тому ж виді і в повному розмірі. Згідно з офіційним курсом валют НБУ на день подачі позовною заяви, 100 доларів США еквівалентно 2 579, 0790 гривень. За даним курсом 10 750 ( десять тисяч сімсот п'ятдесят ) доларів США - еквівалентно 277 250 гривень 99 копійок. Та саме таку суму просить стягненню на користь позивача як внесений ним аванс до договору, який не відбувся. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], що діє на підставі договору про надання правової допомоги від 17 липня 2017 року [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. На підставі усної домовленості в рахунок майбутнього договору про купівлю- продаж двох автомобілів Фольцваген транспортер Т6 2010 року та Шкода Октавія 2010 року, [PERSON] передав [PERSON] аванс в розмірі 10 750 ( десять тисяч сімсот п'ятдесят ) доларів США, що підтверджується розпискою від 29 вересня 2015 року. За умовами усної домовленості Віповідач і Позивач не пізніше 29 листопада 2015 року мають укласти договори купівлі - продажу зазначених автомобілів. Позивач свої зобов'язання за попереднім договором виконав на відміну від Відповідача. Відповідно договір купівлі- продажу зазначених автомобілів не були укладені. Згідно зі cт. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. З тексту розписки однозначно вбачається, що відповідач підтвердив у письмовому вигляді той факт, що взяв від позивача гроші в сумі 10 750 ( десять тисяч сімсот п'ятдесят ) доларів США. Зазначено призначення платежу: передоплата в розмірі 50 % за два автомобілі Фольцваген транспортер Т6 2010 року та Шкода Октавія 2010 року, що логічно повинно тлумачитись як аванс до продажу вказаних автомобілів. Також встановлений строк - 2 місяці, на укладання договору купівлі - продажу. Згідно із ч.ч. 1, 3 cт. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов язуються протягом певного строку ( у певний термін ) укласти договір в майбутньому ( основний договір ) на умовах, встановлених попереднім, договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку ( у термін ), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Таким чином, якщо договір, на виконання грошових зобов'язань по якому внесено певну суму ( аванс ), не укладено, то аванс підлягає поверненню. У разі відмови від укладення договору, в подальшому дана сума авансу є сумою, яка утримується особою без достатніх правових підстав. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи ( потерпілого ) без достатньої правової підстави ( безпідставно набуте майно ), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Оскільки договори купівлі-продажу зазначених автомобілів між Позивачем і Відповідачем укладені не були, а вони лише домовилися укласти такі договори в майбутньому, передана Позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 10 750 ( десять тисяч сімсот п'ятдесят ) доларів США є авансом, який підлягає поверненню у тому ж виді і в повному розмірі. Згідно зі ст. 533 ЦК грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Згідно з офіційним курсом валют НБУ на день подачі позовною заяви, 100 доларів США еквівалентно 2 579, 0790 гривень За даним курсом 10 750 ( десять тисяч сімсот п'ятдесят ) доларів США - еквівалентно 277 250, 99 гривень. Саме така сума і підлягає стягненню на користь позивача як внесений ним аванс до договору, який не відбувся. Також, між Позивачем і Відповідачем було укладено додатковий договір в усній формі, відповідно до якого Позивач, в рахунок майбутнього договору про купівлю- продаж двох автомобілів: Фольцваген транспортер Т6 2010 року та Шкода Октавія 2010 року, має надати Відповідачу повну суму вартості зазначених автомобілів наперед ( авансом ). Відповідно до визначеного в договорі обов'язку, Позивач передав Відповідачу кошти в розмірі 23 000, 00 ( двадцять три тисячі ) доларів США, що підтверджується розпискою. Усною домовленістю, та в самій розписці встановлено зобов'язання Відповідача у строк до 10 лютого 2016 року предоставити зазначені автомобілі, або повернути вищевказану суму. У вказаний строк свої зобов'язання Відповідач не виконав. Надані кошти є авансом, а тому відповідно до цивільного законодавства, оскільки договір, на виконання грошових зобов'язань по якому внесено аванс, не укладено, підлягають поверненню. Враховуючи вимоги cт. 533 ЦК України, згідно з офіційним курсом валют НБУ на день подачі позовної заяви сума авансу - 23 000 доларів СІІІА еквівалентна 593 188 гривень 17 копійок. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. На підставі ст. 141 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір", на користь позивача з відповідача підлягають стягненню судові витрати - судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved