Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до прокуратури Рівненської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду та стягнення витрат на правову допомогу. Позовні вимоги мотивував тим, що 17 грудня 2014 року йому було повідомлено про підозру, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №22014180000000073 від 17.12.2014 року. Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 23.02.2015 року по справі № 569/2636/15-к застосовано відносно нього запобіжний захід у виді особистого зобов`язання. Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 24.02.2015 року по справі № 569/2531/15-к накладено арешт на його майно та заборонено будь-яким чином розпоряджатись вказаним майном. 06 квітня 2015 року відносно [PERSON] було складено обвинувальний акт, який було затверджено 07.04.2015 р. та направлено до Рівненського міського суду 08.04.2015 року. Вироком Рівненського міського суду від 05.10.2016 року у справі №569/5592/15-к [PERSON] визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 17.04.2018 року у справі 569/5592/15-к апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Рівненського міського суду від 05.10.2016 року щодо [PERSON] без змін. Протягом 2014-2019 років він незаконно перебував під слідством та судом. Внаслідок даних подій зазнав моральних переживань, було порушено звичайний уклад його життя та нормальні життєві зв"язки. Вважав, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, намагання слідчих органів обрати щодо нього запобіжного заходу, арешту майна, відсторонення від посади, тривалого розгляду кримінальної справи, суттєво погіршили його стан здоров"я, він зазнав моральних переживань, було порушено звичайний уклад його життя та нормальні життєві зв"язки. У зв`язку з порушенням відносно нього кримінальної справи, він користуватися послугами адвоката [PERSON] , за які було сплачено 120000,00 грн. З огляду на викладене, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь 360873,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 120 000,00 грн. витрат на правову допомогу. Ухвалою суду від 31.10.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. 20.01.2020 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву. Зазначає, що позивач [PERSON] перебував під слідством та судом з 17.12.2014 по 17.04.2018 - з моменту пред`явлення йому підозри та вступом вироку в законну силу, тобто 40 місяців і 1 день. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами погіршення його стану здоров`я, а тому він не має права на відшкодування моральної шкоди. Щодо стягнення правничої допомоги, то адвокатом не надано детального опису виконаної роботи, надані договори та додатки до них не відповідають дійсності, а розмір гонорару за апеляційну та касаційну інстанцію є завищеним, а тому не відповідає критерію реальності та розумності його розміру. Просить в позові відмовити. (а.с.66-72) Ухвалою суду від 17.03.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги, з врахуванням їх збільшення підтримав в повному обсязі з підстав та мотивів, які наведені у позовній заяві. Просив позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача прокуратури Рівненської області Музичук Т.С. просила у задоволенні позову відмовити, з мотивів наведених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши вступне слово представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи у їх сукупності та взаємозв`язку і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що 17 грудня 2014 року [PERSON] було повідомлено про підозру, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №22014180000000073 від 17.12.2014 року (а.с. 13-17) Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 23.02.2015 року по справі № 569/2636/15-к застосовано відносно [PERSON] запобіжний захід у виді особистого зобов`язання. Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 24.02.2015 року по справі № 569/2531/15-к накладено арешт на його майно та заборонено будь-яким чином розпоряджатись вказаним майном. 06 квітня 2015 року відносно [PERSON] було складено обвинувальний акт, який було затверджено 07.04.2015 р. та направлено до Рівненського міського суду 08.04.2015 року. Вироком Рівненського міського суду від 05.10.2016 року у справі №569/5592/15-к [PERSON] визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України (а.с.18-25) . Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 17.04.2018 року по справі 569/5592/15-к апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Рівненського міського суду від 05.10.2016 року щодо [PERSON] без змін. (а.с.26-39) Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону № 266/94-ВР (стаття 1 зазначеного Закону). Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду. Відповідно до пункту п`ятого статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством. Як роз`яснено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. З урахуванням викладеного розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», установлено з 1 січня 2020 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 4723 гривні. Встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] перебував під слідством та судом з 17 грудня 2014 року по 17 квітня 2018 року, тобто 40 місяців, тому мінімально встановлений розмір відшкодування моральної шкоди становить 188920 гривень 00 копійок (4723*40 місяців). Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування шкоди (у тому числі моральної) здійснюється за рахунок коштів державного бюджету. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України)). Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили. Надання особі статусу виправданого зумовлює появу у такої особи певних прав. Частина третя статті 43 КПК України передбачає, що виправданий має права обвинуваченого, передбачені статтею 42 цього Кодексу, в обсязі, необхідному для захисту на відповідній стадії судового провадження. У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися. Також однією з новел чинного КПК України є глава під назвою «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов», згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. На теперішній час таким законом є Закон 266/94-ВР, прийнятий ще у 1994 році, сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі на виправданих. Отже, внаслідок ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає у силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону 266/94-ВР. Позивач за захистом свого порушеного права звернувся у порядку цивільного судочинства, із позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Вказані висновки узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18). Не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що позивачем не доведено належним чином понесення витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні. Отже, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі. Згідно з пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягають також поверненню суми, зокрема сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги. Внаслідок постановлення виправдувального вироку суду позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає згідно прямої вказівки закону. Аналогічні висновки стосовно стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18). Відповідно до частини першої, третьої статті 12, частини першої, шостої статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач надав належні докази щодо понесених ним під час слідства та судового провадження судових витрат, тому у суду не має підстав для сумніву у розмірі понесених позивачем витрат. Судом установлено, що вимога позивача з приводу відшкодування витрат пов`язаних із наданням правової допомоги підтверджується договорами про надання правової допомоги - захисту, додатками до договору, розрахунками наданої правової допомоги та квитанціями до прибуткового касового ордера. За таких обставин позов [PERSON] в частині позовних вимог про стягнення з Державного бюджету України на його користь 120000,00 грн. витрат на правову допомогу підлягає до задоволення. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial