Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

16.07.2020 року адвокат Гаврилюк Т.А., яка діє в інтересах позивача [PERSON] , звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 19.04.2000 року між позивачем [PERSON] та відповідачем по справі [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 161, а саме житлового будинку [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок належав відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 20.12.1996 року Другою Первомайською державною нотаріальною конторою Миколаївської області за реєстровим № 1-3671. Сторони домовились, що вартість будинку складає 500 грн., за оформленням угоди про купівлю- продаж житлового будинку звернулися до Первомайської філії Південної товарної біржі, яка на підставі ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" зареєстрована в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за № 161. У відповідності до ст. 331 ЦК України право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації і виникає з моменту державної реєстрації. З цих підстав, 25.04.2000 року позивачем було зареєстроване право власності на вказане домоволодіння, про що свідчить здійснений реєстраційний напис про реєстрацію будинку в Первомайському міжміському бюро технічної інвентаризації за № 12359. Однак, при зверненні до органу реєстрації прав власності на нерухоме майно для реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень права власності на будинок, позивач дізнався, що являється власником вищевказаного житлового будинку на підставі біржової угоди, яку необхідно узаконити. Враховуючи положення ст.ст. 220, 655, 657 ЦК України, позивач вважає, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 19.04.2000 року № 161 є вчиненим та виконаний в повному обсязі, оскільки всі умови договору виконані, а саме: продавцю передані кошти в розмірі 500 грн. обумовлені договором, покупець отримав від продавця будинок та зареєстрував право власності у МБТІ. Крім того, згідно ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, право власності на земельну ділянку, площею 0,0437 га, що була надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, і знаходиться за адресою в [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна № 161 має перейти до позивача, однак на сьогодні зареєстровано за відповідачем. З урахуванням зазначених обставин представник позивачки просить визнати за позивачем право власності на вказаний житловий будинок та земельну ділянку для його обслуговування. Ухвалою судді від 20.07.2020 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 01.09.2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивача та її представник не з`явились, представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та у відсутність її довірителя, просила позов задовольнити у повному обсязі. Проти винесення заочного рішення у справі не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений вчасно і належним чином у відповідності до ст. 128 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надані суду докази, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 19.04.2000 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] . Договір зареєстрований Первомайською філієюУніверсальної біржі "Південь" за № 161, але не був нотаріально посвідчений. Згідно копії технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житловго фонду, та реєстраційного посвідчення, виданого КП "Первомайське міжміське бюро технічної інвентаризації" 25.04.2000 року, право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за позивачем за реєстровим № 12359 (а.с. 9, 11-12). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 220 ЦК України, та ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), що діяла на час виникнення правовідносин, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. За змістом ст.ст. 128, 153, 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), що діяли на час виникнення правовідносин, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. За договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Таким чином, покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу нерухомого майна, договір у відповідності з вимогами ч.2 ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), що діяла на час виникнення правовідносин, зареєстрований в МБТІ. Отже, позивач набув право власності на спірне майно та законно ним володіє. Вищезазначені досліджені судом докази вказують на те, що відповідно до вимог ст.ст. 182, 392 ЦК України, є наявним право позивача про визнання за ним права власності на житловий будинок [ADDRESS] , на яке, як установлено судом, відсутнє нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна № 161 від 19.04.2000 року, а тому суд вважає, що заявлені вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0437 га, розташована по [ADDRESS] , яка на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-МК №018958 від 13.05.1997 року, реєстраційний номер 5214, належала на праві приватної власності продавцю, відповідачу по справі, [PERSON] , який продав позивачу житловий будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані на вказаній земельній ділянці. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позивач не має іншої можливості, а ніж у судовому порядку, встановити своє право власності на земельну ділянку, тому позов є законним і обґрунтованим, а відтак в цій частині також підлягає задоволенню.

Outcome: approved