Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] в якому вказує, що 22.05.2012 року між приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Рідна" і [PERSON] було укладено договір № АТ 252/12 добровільного страхування автотранспортних згідно із яким предметом договору є майнові інтереси страхувальника пов'язані із володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом Toyota Land Cruiser (реєстраційний номер - [NUMBER]). 18 травня 2013 року в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ГАЗ 3302 (реєстраційний номер - [NUMBER]) під керуванням [PERSON], внаслідок чого було пошкоджено автомобіль Toyota Land Cruiser (реєстраційний номер - [NUMBER]). У зв'язку з цим, згідно із умовами договору страхування, позивачем було визнано зазначену подію страховим випадком, проведено розрахунок розміру страхового відшкодування та здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 9 735,00 (дев'ять тисяч сімсот тридцять п'ять) гривень 00 копійок. Вказує також, що згідно із постановою Подільського районного суду м. Києва від 29 травня 2013 року відповідача було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП внаслідок якого було пошкоджено застрахований автомобіль Toyota Land Cruiser. Таким чином, до позивача, після виплати страхового відшкодування в межах фактичних витрат, перейшло право на отримання від відповідача компенсації виплаченого позивачем страхового відшкодування в розмірі 9 735,00 гривень. Після виплати страхового відшкодування, позивач звертався до відповідача із вимогою про відшкодування завданих збитків, однак відповідні вимоги відповідачем у добровільному (позасудовому) порядку виконані не були. У зв'язку із невиконанням відповідачем вимог возивача про відшкодування завданих збитків у добровільному (позасудовому) порядку, в жовтні 2013 року позивач змушений був звернутися до Садгірського районного суду м. Чернівців із позовом про стягнення з відповідача завданих збитків. В подальшому між сторонами було укладено мирову угоду, згідно із якою відповідач визнав суму боргу в розмірі 9 964,40 гривень, сторони дійшли згоди зменшити вказану суму боргу до 4 800,00 (чотирьох тисяч вісімсот) гривень 00 копійок, яка має бути сплачена відповідачем до 30 червня 2014 року частинами за визначеним графіком. Відповідно до пункту 4 мирової угоди від 23 грудня 2013 року в випадку неналежного виконання мирової угоди пункт 2 цієї угоди втрачає силу та позивач стягує з відповідача повну суму заборгованості, - визначену в пункті 1 цієї угоди, а також пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожен день заборгованості, інфляційні витрати, три відсотки річних, збитки та компенсацію інших витрат позивача. На виконання умов мирової угоди, відповідачем сплачено на рахунок позивача 400 гривень, після чого виконання зобов'язання в подальшому було припинено та умови договору станом на день пред'явлення позову не виконані. У зв'язку із викладеним просять суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на їхню користь несплачені згідно із мировою угодою від 23 грудня 2013 року частину заборгованості в розмірі 9 564,40 гривні, пеню в розмірі 656,14 гривень, збільшення суми боргу на встановлений індекс інфляції за весь час прострочення в розмірі 395,78, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 81,76 і компенсацію витрат позивача на сплату судового збору за подання цієї позовної заяви в розмірі 243,60. Позивач в судове засідання не з'явився, проте надіслав до суду заяву з проханням справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до укладеного між позивачем та [PERSON] та в установленому порядку підписаного ними договору добровільного страхування автомобіля Toyota Land Cruiser (реєстраційний номер - [NUMBER]) № АТ 252/12, ПАТ «СК»Рідна» бере на себе зобов'язання при настанні страхового випадку відшкодувати іншій стороні договору заподіяний матеріальний збиток у межах страхової суми. До страхових випадків, відповідно до п. 3.1.2. договору, віднесено пошкодження транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. (а.с. 5-8) 18.05.2013 року відбулась ДТП за участю автомобіля страхувальника та автомобіля ГАЗ 3302 (реєстраційний номер - [NUMBER]) під керуванням [PERSON], внаслідок чого автомобіль Toyota Land Cruiser був частково пошкоджений. Постановою Подільського районного суду м. Києва від 29 травня 2013 року відповідача було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, тобто порушенні вимог Правил дорожнього руху, внаслідок чого сталася вказана дорожньо-транспортна пригода та було пошкоджено застрахований автомобіль Toyota Land Cruiser. (а.с.12-14) Відповідно до рахунку-фактури № 280513 від 28.05.2013 року виданого ФОП «[PERSON].» витрати на відновлення пошкодженого автомобіля склали 9735,00 гривень, які згідно страхового акту № 3039 від 04.06.2013 року, додатку № 1 та платіжного доручення № 12482 від 04.06.2014 року були перераховані на ім'я [PERSON] для виконання ремонту транспортного засобу, тобто виплата страхового відшкодування здійснено в повному обсязі відповідно до вимог законодавства.(а.с. 15-19) Користуючись своїм правом вимоги, позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди в порядку регресу, наслідком чого стала затверджена 24.12.2013 року Садгірським районним судом мирова угода, згідно із п. 2 якої відповідач визнав суму боргу в розмірі 9 964,40 гривень та сторони дійшли згоди зменшити вказану суму боргу до 4 800,00 (чотирьох тисяч вісімсот) гривень 00 копійок, яка має бути сплачена відповідачем до 30 червня 2014 року частинами за визначеним графіком. Також в мировій угоді встановлена відповідальність за неналежне її виконання, відповідно до п .4 якої передбачено, що у такому випадку пункт 2 цієї угоди втрачає силу та позивач стягує з відповідача повну суму заборгованості, - визначену в пункті 1 цієї угоди (тобто 9 964,00 гривень), а також пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожен день заборгованості, інфляційні витрати, три відсотки річних, збитки та компенсацію інших витрат позивача.(а.с.28-30) Встановлено, що станом на день подання вказаного позову до суду, відповідачем не виконано умови укладеної мирової угоди та заборгованість не погашена. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, обставини та умови викладені в ухвалі суду про затвердження мирової угоди є встановленими та доказуванню не підлягають. У відповідності до ч. 1 ст. 122 ЦПК України суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленим цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як випливає із п. 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення, суд вирішує чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження. Як вбачається із ухвали Садгірського районного суду м. Чернівці від 06.11.2014 року, у відкритті провадження у вказаній справі в частині стягнення із відповідача на користь позивача основної суми боргу в розмірі 9564,40 гривень було відмовлено. За таких умов, оскільки провадження у цій частині відкрито не було, суд при ухваленні рішення вирішує питання тільки в межах предмету та змісту позову за якими відкрито провадження у справі, які вважаються як єдина матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення із застосуванням конкретних способів захисту порушеного права. Відповідно до ч. 1 ст. 175 ЦПК мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступків і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. Так, у своєму листі від 05.12.2011 р. Верховний суд України зазначає, що мирова угода являє собою цивільно-правове зобов'язання, а якщо воно ще й має грошовий характер, то у цьому випадку до такого зобов'язання можна застосовувати норми ст. 625 ЦК України, які передбачають відповідальність за невиконання грошового зобов'язання. Стаття 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Таким чином, мирова угода, окрім того, що виступає актом судової влади, оскільки оформляється у формі судового рішення, де суд не зобов'язує її до виконання, а лише постає гарантом її законності, за своєю юридичною природою першочергово є договором, а тому до неї застосовуються загальні правила Цивільного кодексу України, тобто, у даному випадку, за невиконання умов мирової угоди до боржника можна застосувати наслідки неналежного виконання зобов'язання. Так у відповідності до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст.ст. 525-526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частина перша статті 530 ЦК України вказує про те, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Пунктом 2, 3 частини 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання та сплата неустойки. Згідно ч. 1 ст. 625, ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як встановлено раніше, пунктом 4 мирової угоди передбачена відповідальність за неналежне виконання її умов. Згідно розрахунку штрафних санкцій за невиконання умов угоди, станом на 12.10.2014 року позивач має право стягнути із відповідача на свою користь: - 395,78 гривень - втрат від інфляційних процесів; - 81,76 гривень - 3 % річних за користування коштами; - 656,14 гривень - пеня за прострочення виконання зобов'язання. Таким чином, оскільки у пункті 4 мирової угоди визначена відповідальність за неналежне виконання зобов'язання та представлений розрахунок заборгованості є вірним та таким, що відповідає умовам угоди, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача встановлені суми коштів. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved