Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

11.09.2018 [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, зареєстрованого 19 лютого 2005 року у відділі РАЦС по м. Миргороду Миргородського міськрайонного управління юстиції Полтавської області з [PERSON], актовий запис № 30. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 19 лютого 2005 року він зареєстрував шлюб з відповідачем. Від цього шлюбу у них є неповнолітній син [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу позивач зазначає, що дружина працює в іншому місті, пізно повертається додому, інколи взагалі не повертається, майже не проживає із сімєю, не приділяє увагу сімї, тому часто виникають сварки та непорозуміння. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу суперечитиме його інтересам. Позивач про розгляд справи повідомлений, процесуальні права та обовязки позивачу розяснено шляхом направлення памятки з текстами статей 43 та 49 ЦПК України. 01.11.2018 направив заяву, просив справу розглянути у його відсутність, шлюб розірвати (а.с.15). Будь-яких інших заяв та клопотань що стосуються предмету позовних вимог не подав. Відповідач про розгляд справи повідомлена, процесуальні права та обовязки відповідачу розяснено шляхом направлення памятки з текстами статей 43 та 49 ЦПК України. 01.11.2018 в судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнала, просила шлюб розірвати та залишити їй прізвище «[PERSON]» (а.с. 16). Будь-яких інших заяв та клопотань що стосуються предмету позовних вимог та зустрічного позову не подала. В звязку з неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 19 лютого 2005 року позивач [PERSON] зареєстрував шлюб з відповідачем [PERSON] у відділі РАЦС по м. Миргороду Миргородського міськрайонного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 30 (а.с.13). Від шлюбу є неповнолітня дитина син [PERSON], [INFO] (а.с.14). Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Відповідно до положень частини 1 статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до положень статті 112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з положенням ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач [PERSON] заявила, що вона бажає після розірвання шлюбу іменуватися прізвищем «[PERSON]», суд вважає за необхідне залишити позивачу прізвище «[PERSON]». При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 705 грн. 00 коп., відповідно до ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" (а.с. 1). Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням викладеного суд приходить висновку про повернення позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме у розмірі 352,40 грн. Позивач в направленій заяві просив судові витрати не стягувати із відповідача.

Outcome: approved