Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

У листопаді 2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат на дитину. За змістом заявленого позову позивач посилається на те, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 жовтня 2017 року було ухвалено стягувати з Відповідача ( [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) на користь Позивача ( [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1 500 гривень щомісячно, починаючи з 26 липня 2017 року, до досягнення дитиною повноліття. Відповідач сплачує аліменти нерегулярно. З часу ухвалення рішення суду прожитковий мінімум на дитину зріс, відтак позивач просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі 6000 грн. Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача додаткові витрати на придбання ліків, одягу, канцелярії, товарів для доньки [PERSON] одноразово в сумі 20930,00 грн. Ухвалою суду від 04.11.2021 відкрито провадження та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів - заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подав, у зв`язку з чим згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що в позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.07.2009. На підставі рішення суду від 30.10.2013 шлюб сторін розірвано. У колишнього подружжя є дочка [PERSON] , [INFO] , яка проживає з матір`ю і перебуває на її утриманні, а батько участі у її утриманні не приймає. Угоди про добровільну сплату аліментів з відповідачем не досягнуто. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 жовтня 2017 року було ухвалено стягувати з Відповідача ( [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) на користь Позивача ( [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1 500 гривень щомісячно, починаючи з 26 липня 2017 року, до досягнення дитиною повноліття. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказало на те, що відповідач сплачує аліменти нерегулярно. З часу ухвалення рішення суду прожитковий мінімум на дітей зріс, відтак позивач просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі 6000 грн. на дитину. Відповідач відзив на позов не надав. У відповідності до ст.7 Закону України „Про Державний бюджет України на 2021 рік" - установити у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2189 гривень, з 1 липня - 2294 гривні, з 1 грудня - 2393 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Як регламентує ч.2, ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За правилами ч.1-2, ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Підпункт 3, пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснює, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до правової позиції Верховного суду у справі № 755/14148/18 від 25.09.2019 визначено, що аліменти не обов`язково мають присуджуватись у мінімальному розмірі, передбаченому ст.182 СК України, а також встановлено, що відповідач має довести свою неспроможність платити аліменти, встановлені судом. Також ВС дійшов висновку, що сам факт відсутності у одного з батьків можливості надавати певний розмір утримання своїй дитині не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при встановленні розміру аліментів. Така обставина не є підставою звільнення батьків від обов`язку по утриманню дитини. Відповідно до вимог ч.1 ст. 3 Конвеції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Разом з тим, при ухваленні рішення про стягнення аліментів, суд керується інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення, а факт відсутності у одного з батьків можливості надавати певний розмір утримання своїй дитині не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при встановленні розміру аліментів. Оскільки на батьків покладено однаковий обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини, при цьому добровільної згоди між сторонами щодо порядку реалізації такого обов`язку не досягнуто, суд погоджується з доводами позивача про наявність правових підстав для збільшення розміру аліментів. Разом з тим, при визначенні розміру аліментів, суд прагне не до зрівняльного становища платника та одержувача аліментів, а й до того, щоб одержувач у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Відповідно до ст. 201, ч.1 ст.191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. Враховуючи вік дитини, визначений законом прожитковий мінімум, суд приходить до висновку, що слід стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини щомісячно в сумі 3000, з усіх видів доходу відповідача, що буде достатнім для матеріального забезпечення [PERSON] та буде відповідати рівню матеріального забезпечення дитини одним із батьків. При цьому, суд зазначає, що позивач не позбавлена права звернення до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат на дитину в разі зміни матеріального стану відповідача, а відповідач, в разі наявності підстав, має право звернулись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення додаткових витрат на дитину сторін суд керується нормою ч. 1 ст. 185 Сімейного кодексу України, яка встановлює, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Судом встановлено, що малолітня донька проживає разом з позивачем та перебуває на її повному утриманні. Позивач вказує, що з часу ухвалення рішення суду розміри витрат позивача на утримання дочки значно зросли. У 2021 році доньки Позивача, було діагностовано погіршення зору. Вказане захворювання, без належного лікування, може прогресувати та може мати тяжкі наслідки для здоров`я. Лікування (в тому числі - профілактика, придбання вітамінів та ліків, окулярів для постійного та періодичного носіння, окремі процедури тощо) при такому діагнозі потребує значних коштів, які Позивач не має можливості виділити, оскільки виховує свою дитину самостійно. Вказує, що Відповідач не бере участі у фінансуванні потреб та вихованні дитини, окрім формальної сплати 1500 грн. аліментів в місяць, що не вистачає навіть на навчання дитини, не кажучи про її харчування та лікування. Реагуючи на вказане вище захворювання, Позивач була змушена за власний кошти для лікування доньки одноразово витратити 6 000 грн., а саме: 1. лікарські засоби загальною вартістю 1525 грн.; 2. первинний огляд офтальмолога (здійснюється кожні півроку) 1330 грн; 3. окуляри, лінзи, оправа загальною вартістю 3145 грн. На даний момент, існує потреба придбати доньці нічні лінзи (щоб припинити розвиток міопії ока, яка може прогресувати до 18 річного віку, і забезпечити можливість дитини бачити у сутінках), орієнтовна вартість пари яких становитиме 11 000 грн. Додатково, Позивач була змушена за власний кошт на харчування, одяг, забезпечення можливості навчання в школі одноразово протягом останнього року витратити 24 860 грн., а саме: придбання одягу - 6 237 грн., придбання канцелярських товарів - 5 125 грн., придбання книжок для навчання - приблизно 1500 грн.; на придбання мобільних телефонів за 3999 грн. Звертаючись до суду з заявленим позовом, позивач вказує на те, що відповідач по справі не приймає участь в утриманні доньки грошовими коштами достатніми в його розумінні для виховання на утримання, що підтверджується наданими суду доказами. Факт понесення позивачем зазначених витрат підтверджується належними та допустимими доказами, а саме: квитанціями, фіскальними чеками, товарними чеками, результатами досліджень, направленнями, виписками. Вирішуючи питання про те, чи є вищенаведені витрати додатковими витратами в розумінні частини 1 статті 185 Сімейного кодексу України, суд керується відповідними положеннями міжнародного та національного сімейного законодавства. Так, Конвенція про права дитини від 20.11.1989, ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, яка є першим і основним міжнародно-правовим документом, присвяченим широкому спектру прав дитини, визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Такі ж рекомендації містяться і в Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959. Згідно з визначеними Декларацією принципами, дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності, дитині має надаватися освіта, яка сприятиме її загальному культурному розвитку і завдяки якій вона зможе, на основі рівності можливостей, розвинути свої здібності та особистий світогляд, а також усвідомити моральну та соціальну відповідальність і стати корисним членом суспільства. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток (частина 2 статті 150 Сімейного кодексу України). З урахуванням наведеного оскільки позивачем в цілому за останній рік витрачено 41 860 грн. на придбання ліків, медичних виробів, одягу, харчування, канцелярських товарів та ґаджетів для навчання, то 50 % витрат підлягають стягненню з відповідача, що становить 20930 грн. Ці витрати викликані хворобою дитини, її розвитком а тому є витратами, у яких батьки зобов`язані брати участь. Отже, з огляду на встановлені обставини, суд вважає обґрунтованою вимогу про стягнення з відповідача половини понесених позивачем витрат, викликаних розвитком здібностей дитини та її хворобою, доведених належними та допустимими доказами, що становить 20930 грн. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, а позивачі за подання позовів про стягнення аліментів та додаткових витрат звільнені від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір», суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України стягує з відповідача судовий збір в дохід держави.

Outcome: partial