Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити факт загибелі [PERSON] при виконанні обов`язку військової служби 29.08.2014 р. року поблизу м. Іловайськ Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В обґрунтування своїх вимог заявник зазначила, що вона є дружиною [PERSON] , котрий 25.11.1993 р. був призваний Красноперекопським РВК Криму для проходження строкової служби в Збройних Силах України. Після проходження строкової служби [PERSON] продовжив службу у Збройних Силах України. На підставі наказу №131 від 18.06.2014 р., [PERSON] залучався до участів в бойових діях на території Донецької та Луганської областей. Згідно з наказами командира в/ч [NUMBER] від 18.06.2014 р., першого заступника Антитерористичного Центру при СБУ від 30.06.2014 р. та керівника сектору «Б» від 31.07.2014 р., у період з 18.06.2014 р. по 27.07.2014 р. та з 29.07.2014 р. її чоловік [PERSON] брав безпосередню участь у бойових діях в Донецькій області, що велись з метою захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. Наприкінці серпня 2014 р. військовий підрозділ, у якому проходив військову службу її чоловік, разом із низкою добровольчих батальйонів та окремими підрозділами Збройних Сил України і Національної гіврдії України був оточений збройними формуваннями Російської Федерації в районі м. Іловайськ Донецької області України. Після трагічних подій, які відбулись 29.08.2014 р. вона втратила зв`язок із чоловіком і протягом тривалого часу його доля не була відома. Наказом №75-РС від 16.11.2014 р. її чоловік [PERSON] був зарахований у розпорядження Командувача військ оперативного командування «Північ», як військовослужбовець, що потрапив у полон. Проте, на прикінці травня 2015 р. їй офіційно повідомили, що її чоловік загинув 29.08.2014 р. під час виходу з оточення в районі м. Іловайськ Донецької області. 02.09.2014 р. тіло [PERSON] з тілами 87 інших загиблих у так званому «Іловайському котлі» було доставлено до запорізького моргу. [PERSON] був тимчасово похований на кладовищі м. Запоріжжя як невпізнаний герой. За результатами проведеної генетичної експертизи було встановлено, що труп невідомої особи чоловічої статі, зареєстрований під №3280, належить її чоловіку [PERSON] . Лікарським свідоцтвом про смерть №3280 від 23.09.2014 р. та свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 21.05.2015 р. встановлено, що смерть [PERSON] настала [INFO] поблизу м. Іловайськ Донецької області в результаті термічних опіків більше 90% поверхні тіла внаслідок вибухової травми, ушкодження внаслідок дій, передбачених законом та воєнних операцій. Витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 2919 від 05.08.2015 р. встановлено, що травма [PERSON] - «термічні опіки більше 90% поверхні тіла внаслідок вибухової травми 29.08.2014 р.», яка згідно з лікарським свідоцтвом про смерть №3280 від 23.09.2014 р. послужила причиною його смерті, пов`язана, як і причина смерті, із захистом Батьківщини. Указом Президента України «Про відзначення державними нагородами України» від 22.09.2015 року №553/2015 [PERSON] посмертно було нагороджено орденом «За мужність» ІІІ ступеня Також рішенням Володимир-Волинської міської ради Волинської областів №46/23 від 09.09.2015 р. [PERSON] був посмертно нагороджений відзнакою міської ради «За заслуги перед містом Володимир-Волинський». Крім того, наказом командира 14 ОМБР №16 від 11.08.2016 р. [PERSON] був посмертно нагороджений відзнакою «Командира 14 ОМБР». Заявник вважає, що саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України її чоловік [PERSON] загинув [INFO] поблизу м. Іловайсбк Донецької області України, виконуючи обов`язки військової служби, пов`язані із захистом Батьківщини, чим було порушено невід`ємне право на життя її чоловіка, передбачене\~статтею 27 Конституції України,\~ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року. Встановлення даного факту необхідно заявнику для визначення їй статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права В судове засідання заявник подала заяву в якій просить заяву задовольнити, розгляд справи проводити у її відсутності. Представник Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час проведення судового розгяду, не повідмовив про причину неявки, подавав заяв про відкладення судового розгляду. Представник Російської Федерації в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату і час судового розгляду через Посольство вказаної держави, про причини неявки суд не повідомив, не подавав заяв про відкладення розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази в сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є громадянкою України, яка народилася в с. Охнівка, Володимир-Волинського району, Волинської області. Свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] підтверджується, що вона 31.08.1996 р. зареєструвала шлюб із [PERSON] , [INFO] . Із довідки ТВО начальника штабу першого заступника командира в/ч [NUMBER] від 05.08.2014 р. встановлено, що на підставі наказу №131 від 18.06.2014 р., [PERSON] залучався до участів в бойових діях на території Донецької та Луганської областей. Довідкою командира військової частини [NUMBER] підтверджується, що на підставі наказу командира в/ч [NUMBER] від 18.06.2014 р., першого заступника Антитерористичного Центру при СБУ від 30.06.2014 р. та керівника сектору «Б» від 31.07.2014 р., у період з 19.06.2014 р. по 27.07.2014 р. та з 29.07.2014 р. [PERSON] брав безпосередню участь в антитерористичній операції, зпбезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі Донецької та Луганської області. Постановою слідчого в ОВС Управління СБУ в Запорізькій області від 21.05.2015 р. встановлено, що труп чоловічої генетичної статті №3280 належить [PERSON] , [INFO] . Факт загибелі [PERSON] підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №3280 від 23.09.2014 р. та свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 21.05.2015 р. згідно з яких смерть [PERSON] настала [INFO] поблизу м. Іловайськ Донецької області в результаті термічних опіків більше 90% поверхні тіла внаслідок вибухової травми, ушкодження внаслідок дій, передбачених законом та воєнних операцій. Витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 2919 від 05.08.2015 р. встановлено, що травма [PERSON] - «термічні опіки більше 90% поверхні тіла внаслідок вибухової травми 29.08.2014 р.», яка згідно з лікарським свідоцтвом про смерть №3280 від 23.09.2014 р. послужила причиною його смерті, пов`язана, як і причина смерті, із захистом Батьківщини. Указом Президента України «Про відзначення державними нагородами України» від 22.09.2015 року №553/2015 [PERSON] посмертно нагороджено орденом «За мужність» ІІІ ступеня. Також рішенням Володимир-Волинської міської ради Волинської областів №46/23 від 09.09.2015 р. [PERSON] посмертно нагороджений відзнакою міської ради «За заслуги перед містом Володимир-Волинський». Крім того, наказом командира 14 ОМБР №16 від 11.08.2016 р. [PERSON] був посмертно нагороджений відзнакою «Командира 14 ОМБР». Положенням\~ст. 3 Конституції України\~встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно із\~ст. 27 Конституції України\~кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Отже,\~Конституцією України\~зобов`язано державу за будь-яких обставин захищати життя людей і цей обов`язок не залежить від встановлення тих чи інших юридичних фактів. Крім того,\~Конституцією України\~визначено, що Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави, є Головнокомандувачем Збройних Сил України; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; вносить до Верховної ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України (стаття 106 Конституції України). До повноважень Верховної ради України, відповідно до п.9 ч.1\~ст.85 Конституції України, належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України. Згідно зі\~статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Відповідно до\~статті 4 цього закону\~у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його до Верховної Ради України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни. Наведене підтверджується прийнятими Верховною Радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. Згідно зі\~ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року\~із змінами і доповненнями, внесеними відповідно\~Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ\~Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Згідно з\~постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків»», від 21.04.2015 №337-VIIIзазначені\~події на сході України відбувалися за певним сценарієм. Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, Верховною Радою України, яка діє як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в Україні та має виключне право визначати і змінювати конституційний лад України, 27 січня 2015 року було прийнято\~Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території "( далі - Закон № 1207-VII) згідно якого встановила, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія\~Конституції\~та\~законів України\~і встановила, що датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року(\~ст. 1 названого Закону\~зі змінами та доповненнями). Також, прийнято\~постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до\~Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей"\~запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Також\~постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII\~законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер -війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права». Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей. Зважаючи на викладене, суд вважає вірним констатувати, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (обставини, що є загальновідомими, не потребують доказування за нормами ч. 3 ст. 82\~ЦПК України), стала окупація частини території України, в тому числі частини Донецької області, де загинув чоловік заявниці [PERSON] під час бойових діях регулярних військ Російської Федерації в Луганській, Донецькій області України, і саме цим військам протистояли військові Збройних сил України, де проходив військову службу [PERSON] . Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та\~статтею 8 Конституції України\~гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч.2\~ст. 315 ЦПК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо\~законом\~не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з роз`яснень\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»\~не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади. Врахувавши викладене, а також те, що встановлення юридичного факту загибелі [PERSON] при виконанні обов`язку військової служби 29.08.2014 р. поблизу м.\~Іловайськ Донецької\~областіУкраїни внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України необхідне заявнику для визначення статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд прийшов до висновку, що вимоги заяви є обгрунтованими, доведеними, а тому заява підлягає до задоволення.

Outcome: approved