Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

Позивачі звернулися до Бахмацького районного суду з позовом до територіальної громади в особі Курінської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області про визнання права власності на житловий будинок та надвірні будівлі, які знаходяться в [ADDRESS], обгрунтовуючи свої вимоги тим, що дане домоволодіння відноситься до типу «колгоспних дворів» і позивачі, станом на 15.04.1991 року, проживали в даному домоволодінні разом з [PERSON], який на даний час вибув із членів двору та не претендує на частку у домоволодінні та [PERSON], який був головою двору та помер [INFO], спадщину після смерті якого прийняли його син [PERSON] та дружина [PERSON] Проте, у зв»язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вищевказане домоволодіння, позивачі не мають можливості належним чином зареєструвати своє право власності на спірну нерухомість і в повній мірі реалізувати свої законні права, оскільки з огляду на відсутність правовстановлюючих документів на вищевказане домоволодіння, нотаріус відмовляє у видачі свідоцтва про право на спадщину, а реєстраційна служба - у реєстрації права власності, тому за захистом свої прав позивачі звернулися до суду і просять визнати за ними право власності на спірну нерухомість у відповідних частинах: за [PERSON] та за [PERSON] - по 3/10 за кожним, а за [PERSON] та за [PERSON] - по 1/5 за кожним. Ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 24.04.2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору було залучено [PERSON] Учасники провадження в судове засідання не з»явилися, надали суду заяви про розгляд справи без їх участі; позивачі заявлені вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити; заперечень проти позову не надійшло. Судом на підставі ч.2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Повно та всебічно дослідивши усі докази по справі, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до слідуючого висновку. В судовому засіданні встановлено, що в домоволодінні, яке розташоване в [ADDRESS] та має статус "колгоспного двору", станом на 15.04.1991 року були зареєстровані і проживали [PERSON], який був головою двору та помер [INFO], його дружина [PERSON], син [PERSON], невістка [PERSON] та онуки - [PERSON] та [PERSON] (а.с.25,29,30,57). Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.6 Постанови від 22.05.1995 року № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (з наступними змінами), до правовідносин, що виникли до 15.04.1991року, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, що було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, які регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні, розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Згідно Закону УРСР "Про сільську Раду народних депутатів трудящих УРСР" (від 02.06.1968р.) кожна сільська рада вела погосподарські книги. В заглавній частині особистого рахунку записувались прізвище, ім'я по батькові глави сім'ї, на ім'я якого відкрито особовий рахунок, він і був власником будинку, іншим чином реєстрація власності в сільській місцевості передбачена не була за виключенням договорів дарування, міни, купівлі-продажу, пожиттєвого утримування, спадкування. З введенням в дію Закону України "Про власність" 1991 року та ЦК України 2003 року будь-якого іншого порядку реєстрації збудованих до 15.04.1991 року в сільській місцевості домоволодінь або їх перереєстрації не передбачається, самовільно збудованими вони також не являються так як будувалися і реєструвались згідно діючого на той час законодавства. Таким чином, враховуючи вимоги законодавства, які регулювали власність колгоспного двору, домоволодіння в [ADDRESS], на праві власності належало [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] і кожен з них, як член колгоспного двору, мав право на 1/6 частину даного домоволодіння. Проте, у власників відсутні правовстановлюючі документи на належні їм частини даного домоволодіння, оскільки на момент його зведення реєстрація будинку у сільській місцевості не вимагалася. Разом з тим, [PERSON] вибув із членів колгоспного двору і не претендує на частку у спірній нерухомості. Відповідно до ст.524, 525 ЦК УРСР, який діяв на момент смерті [PERSON] ([INFO]), спадкоємство здійснювалось за законом і за заповітом. Відповідно до ст.548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцю з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав нотконторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно з повідомленням Бахмацької районної державної нотаріальної контори від 24.04.2017 року № 978/01-16 спадкова справа після померлого [PERSON] була відкрита за заявами [PERSON] та [PERSON]; свідоцтва про право на спадщину не видавались (а.с.59,60). Таким чином спадщину після смерті [PERSON] прийняли його дружина [PERSON] та син [PERSON], оскільки на момент смерті спадкодавця проживали разом з ним та у встановлені законодавством строки подали нотаріусу заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON], проте, нотаріус не може видати їм свідоцтва про право на спадщину у зв»язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючого документа на належну йому частину нерухомого майна (а.с.29, 42,56). Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року „Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості на житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні (а.с.58). Згідно з довідкою КП «Прилуцького міжміського БТІ» б/н від 10.11.2015 року, житловий будинок за вищезазначеною адресою в БТІ не зареєстрований (а.с.32). Таким чином, після смерті [PERSON] та вибуття із членів колгоспного двору [PERSON], позивачі [PERSON] та [PERSON] мають право по 3/10 частини спірного домоволодіння (1/5 як члена колгоспного двору + 1/10 частина успадкована після смерті [PERSON]), а позивачі [PERSON] та [PERSON], як члени колгоспного двору, по 1/5 його частині. Разом з тим, відсутність правовстановлюючих документів на домоволодіння в [ADDRESS] наразі унеможливлює оформлення за позивачами права власності на належні їм частини спірної нерухомості (а.с.42-45). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У відповідності до ст.1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства та на умовах передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивачів та визнання за [PERSON] та за [PERSON] - по 3/10 частини спірного домоволодіння за кожним, а за [PERSON] та за [PERSON] - по 1/5 його частині за кожним. На підставі викладеного та ст.ст.13, 41 Конституції України, ст.ст.524,525, 548, 549 ЦК УРСР, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року „Про судову практику у справах про спадкування»,

Outcome: approved