Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

У грудні 2016 р. [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «КАСКАД» (далі по тексту - відповідач, ПАТ «КАСКАД») про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки та зобов'язання вчинити певні дії. В своєму позові просить стягнути з ПАТ «КАСКАД» на його користь заборгованість по заробітній платі за період з березня 1997 року по червень 2012 року в сумі 80 555,43 грн., що разом з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних за період з травня 2012 року по вересень 2016 року становить 184 896,72 грн.; середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати за період з травня 2012 року по день фактичного розрахунку, що станом на 08.11.2016 р. становить - 61 881,77 грн.; середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.09.2016 р. по 08.11.2016 р., що становить - 1 862,53 грн.; зобов'язати ПАТ «КАСКАД» видати йому трудову книжку, з належним записом про звільнення за власним бажанням з ПАТ «Каскад» за його заявою від 23.09.2016 р.; зобов'язати ПАТ «КАСКАД» нарахувати та сплатити страхові внески до Пенсійного фонду України та Міністерства доходів та зборів за період вимушеного прогулу та подати до Пенсійного фонду України та Міністерства доходів та зборів скореговані відомості про щомісячні суми заробітку [PERSON] за період з грудня 2005 року по червень 2012 року. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволені. Дослідивши матеріали справи, вислухавши осіб, які брали участь у розгляді справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Виходячи з предмету спору та суб'єктивного складу сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному об»ємі, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожному гарантується право на працю, яке включає до себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він добровільно дає згоду. Стаття 38 КЗпП передбачає, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до cт. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 04 серпня 1966 року позивача [PERSON], було прийнято на роботу до Державного Підприємства - Виробничого Об'єднання «Київський радіозавод». В 1996 році, шляхом реорганізації, ДП ВО «Київський радіозавод» створено ДП «Дослідно-експериментальний завод», а з 11.12.1998 року у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного майна» ДП «Дослідно-експериментальний завод» перетворено у ВАТ «Каскад». У 2016 році ВАТ «Каскад» у зв'язку зі зміною організаційно-правової форми було перейменовано у ПАТ «Каскад». З 11 грудня 1998 року [PERSON] було зараховано на посаду начальника ВПіЗ і відділу кадрів ВАТ «Каскад». У зв'язку з невиплатою заробітної плати та відсутністю роботи, у вересні 2016 року [PERSON] звернувся до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням, та просив виплати йому заборгованість по заробітній платі з 1997 року по липень 2012 року, видати трудову книжку з відповідним записом, однак відповідачем не було його звільнено, та не виконано вимоги чинного законодавства, щодо виплати заборгованості по заробітній платі та поверненню [PERSON] трудової книжки з відповідним записом про звільнення. 23 вересня 2016 року позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням, однак відповідач, прийнявши заяву, не прийняв рішення про звільнення його з підприємства, не ознайомив з наказом про звільнення, не зробив відповідний запис у його трудовій книжці та не видав йому трудову книжку, що суд вважає є порушенням чинного законодавства та прав і інтересів [PERSON], так як відповідач незаконно не повертає йому трудову книжку, а отже він не може офіційно працевлаштуватись на іншу роботу, а тому суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача вчинити дії щодо його звільнення за заявою позивача від 23.09.2016 р. та видачі [PERSON] належним чином оформленої трудової книжки. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно копії особової карточки працівника та індивідуальної відомості про застраховану особу від 21.03.2016 р., видану Управлінням Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва, відповідач має перед позивачем заборгованість по виплаті заробітної плати за період з березня 1997 року по червень 2012 року (включно), що разом становить - 80 888,43 грн. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 p. № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється . виходячи з виплат за останні повні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов 'язана відповідна виплата. Провадиться шляхом множення середньогодинного (годинного заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Сереньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані ротягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Для розрахунку середньої заробітної плати за один робочий день, необхідно брати останні відпрацьовані повні робочі місяці, які в випадку з позивачем є травень та червень 2012 року: у травні 2012 року його заробітна плата становила - 1 100,00 гривень, кількість робочих днів у вказаному місяці - 20; у червні 2012 року його заробітна плата становила - 1 100,00 гривень, кількість робочих днів у вказаному місяці - 19. Отже середня заробітна плата позивача за один робочий день становила - 2 200,00 гривень ( 1 100,00 грн. + 1 100,00 грн.) / 39 робочих днів (20+19) = 56,41 гривень. Так як відповідач, порушуючи вимоги ст. 116 КЗпП, не здійснив повний розрахунок зі позивачем при звільненні, то відповідно суд вважає, що повинен сплатити [PERSON] середній заробіток за весь час затримки, а саме починаючи з липня 2012 року. Відповідно до графіків робочих та святкових днів, передбачених постановами КМУ на 2011-2010 роки: - з липня по грудень 2012 року було 130 робочих днів, з урахуванням вихідних та святкових днів; - у 2013 році було 251 робочих днів, з урахуванням вихідних та святкових днів: - у 2014 році було 251 робочих дні, з урахуванням вихідних та святкових днів; - у 2015 році було 251 робочих дні. з урахуванням вихідних та святкових днів; - у 2016 році з січня по 08.11.2016 р. (до моменту звернення до суду з позовом) було 214 робочих дні, з урахуванням робочих та святкових днів. Зважаючи на вказане, суд вважає. що відповідач повинен сплатити [PERSON] середній заробіток за весь час затримки починаючи з липня 2012 року по 08.11.2016 р. 61 881,77 гривень, з яких: - з липня по грудень 2012 року - 130 х 56,41 грн. = 7 333.30 гривень; - за 2013 рік - 251 х 56.41 грн. = 14 158.91 гривень: - за 2014 рік - 251 х 56,41 грн. = 14 158.91 гривень; - за 2015 рік - 251 х 56,41 грн. = 14 158,91 гривень; - з 01.01.2016 року по 08.11.2016 року (включно) - 214 х 56.41 грн.=12071,74 гривень. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі затримки трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Так як відповідачем не було звільнено [PERSON] за його заявою про звільнення за власним бажанням від 23.09.2016 р. та на сьогоднішній день не повернуто трудову книжку, то відповідно цей період часу з 23.09.2016 ро. по сьогоднішній день, згідно трудового законодавства, вважається вимушеним прогулом, за який, суд вважає, що відповідач повинен відшкодувати позивачу кошти. Отже, як уже встановлено, середня заробітна плата за один робочий день позивача становила - 2 200,00 гривень (1 100,00 грн. + 1 100,00 грн.) / 39 робочих днів (20+19) = 56,41 гривень (розрахунок здійснений вище), то відповідно за період з 23.09.2016 р. по момент подачі позову (збільшення вимог) сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить: 33робочих днів х 56,41 гривень = 1 861,53 гривень. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми. Частина 2 ст. 625 ЦК України визначає наслідки прострочення боржником виконання грошового зобов"язання. По-перше, боржник на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.Відповідно до ст. 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10-го числа, що настає за звітним. По-друге, боржник, який розстрочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити .йому З % річних від простроченої суми заборгованості. Зазначені проценти не слідує змішувати з неустойкою: вони є не мірою відповідальності, а платою за користування чужими грошовими коштами, і отже стягуються незалежно від вини боржника. Договором або законом з прострочення грошового зобов 'язання може бути також встановлена неустойка. Оскільки відповідач, добровільно не сплатив заборгованість по заробітній платі, на яку позивач мав та має законне право, та на яку він повинен був утримувати себе та свою сім'ю, однак не міг це в повній мірі робити, та на сьогоднішній день, у зв'язку з кризою в країні та знеціненням національної валюти, зростом цін на товари та послуги, кошти які позивачу заборгував відповідач також частково знецінились, а тому суд вважає, що позивач має право на відшкодування відповідачем позивачу заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних починаючи з липня 2012 року по 23.09.2016 р. Відповідно до розрахунку заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, за період з липня 2012 року по 23.09.2016 р. ( включно), сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить -184 896,72 гривні. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідач, починаючи з грудня 2005 року не сплачував та не сплачує відповідні страхові внески до Пенсійного Фонду України та Міністерства доходів та зборів, що в свою чергу призвело до того, що період, за який відповідач не сплатив страхові внески до Пенсійного Фонду України та Міністерства доходів та зборів, не було зараховано до трудового стажу позивачки стаж, що суд вважає порушує права позивачки на пенсійне забезпечення, а тому суд вважає за необхідне зобов»язати нарахувати та сплатити страхові внески вказаних вище установ за період вимушеного прогулу та подати до Пенсійного Фонду України та Міністерства доходів та зборів скореговані відомості про щомісячні суми заробітку [PERSON] за період з грудня 2005 року по червень 2012 року ( включно). Відповідно до ст. 233 Кодексу Законів про працю України визначена спеціальна позовна давність у відповідності до якої працівник може звернутись для вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня коли він довідався або міг довідатись про порушення його права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разу порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є законними, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved