Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із казаним\~позовом. У\~позовівказала, що вона разом зі своєю малолітньою донькою [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], квартира9. У квартиру вселилася, як член сімї колишнього власника. Так само до цієї квартири вселилася і відповідачка [PERSON] Після переходу права власності на квартиру за договором дарування до її сестри, відповідачки по справі - [PERSON], остання чинить їй перепони у користуванні квартирою, подає позови до суду для зняття її з донькою з реєстраційного обліку у квартирі, в задоволенні яких їй суд відмовляє. Вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів з-приводу незаконної поведінки відповідачки,перешкод у користуванні їй квартирою, однак бажаних результатів ці звернення не принесли. У звязку з тим, що вона має законне право на користування належною відповідачці квартирою, просила вселити до цієї квартири її з малолітньою донькою. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Позивачка надала суду заяву, у якій просила розглядати справу за її відсутності, але за участю її представника. Представник позивачки у своїй заяві, яка також була подана на адресу суду, позов підтримав у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував, просив розглядати справу за його відсутності. Відповідачка та її представник у судове засідання не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Неодноразово суд відкладав розгляд справи за клопотанням відповідачки та її представника, у подальшому [PERSON] повістки з викликом до суду перестали отримувати, її представник [PERSON], отримавши повістку з викликом до суду, у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи, що відповідачка і її представник знають про наявність у суді вказаного спору, до суду не зявляються свідомо, причини неявки суду не повідомляють, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив заяву про розгляд справи у відсутності представника третьої особи, просить ухвалити рішення на розсуд суду ( а.с.35). Враховуючи неявку сторін у судове засідання, подані суду заяви про розгляд справи за відсутності позивачки, її представника, представника третьої особи, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, по наявним у справі документам, шляхом постановлення заочного рішення. Відповідно до ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними та підлягаючими задоволенню у звязку з наступним. Відповідно до ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. У відповідності до вимог ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до вимог ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст.. 214 ЦПК України,\~ під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають Із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність і допустимість, достовірність кожного доказу, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів в порядку, передбаченому ст. ст. 185,187,189 ЦПК України. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та її малолітня донька зареєстровані за адресою: [INFO]. Право власності на вищезазначену квартиру зареєстроване за відповідачкою [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 22.05.2014 року, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 853 (а.с. 16). До переходу права власності на квартиру, вона належала батьку позивачки та відповідачки [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САС № 513376, виданого Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради 16.01.2009 року на підставі розпорядження голови Хортицької районної адміністрації від 09.12.2008 року № 2292р, зареєстрованого Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 20.01.2009 року за реєстраційним номером 26121508, в книзі № 218, запис № 35911. Як встановлено рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02.02.2016 року, яке набрало законної сили, [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі з 1995 року, тобто ще у неповнолітньому віці, тобто вона була зареєстрована у цій квартирі та проживала у ній, у тому числі і на момент укладення договору дарування, за яким право власності на квартиру перейшло до її сестри відповідачки по справі [PERSON] Відповідно до п. 3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно зі ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло; держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду; громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 48 Конституції України визначено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Право на житло здійснюється громадянами в порядку, визначеному Житловим кодексом України, законами та іншими нормативно-правовими актами України. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. В силу ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення призначені та придатні для постійного проживання в них. Статтею 10 ЦК України визначено, що чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Частиною другою цієї статті визначено, коли у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Право на житло передбачено в міжнародно-правових актах Організації Об'єднаних Націй та Ради Європи. У Загальній декларації прав людини 1948 року визначено, що кожна людина має право на житло (пункт 1 статті 25). У Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року держави - учасниці визнали право кожного на достатній життєвий рівень, у тому числі на житло (пункт 1 статті 11). Зазначене право наведено в пункті 31 частини I та конкретизовано у статті 31 частини II Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року (далі - Хартія), ратифікованої Законом України „Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)" від 14 вересня 2006 року № 137-V. Відповідно до статті 31 частини II Хартії держави зобов'язуються вживати заходів, спрямованих на сприяння доступові до житла належного рівня; встановлювати на житло ціни, доступні для малозабезпечених осіб. Також статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Верховною Радою України згідно Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, визначено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Частиною другою цієї статті Конвенції визначено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Прикладом застосування ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод по відношенню до України є рішення Європейського суду з прав людини від 02.03.2011 року у справі «КРИВІЦЬКА ТА КРИВІЦЬКИЙ ПРОТИ УКРАЇНИ». Так, у даному рішенні Європейського суду визначено Загальні принципи, які необхідно застосовувати при вирішенні подібної справи в розумінні визначених статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прав на житло: у п.40. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, асаме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем; Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла; у п.42. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві»; у п.43. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Функція роз'яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам. Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені, його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності; у п.44. Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. У Рішенні Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року 15-рп/2010 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (справа про безоплатну приватизацію житла), у пункті 3.1. зазначається, що Україна є соціальною, правовою державою, в якій найвищою соціальною цінністю визнається людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека; зміст і спрямованість діяльності держави в соціальній сфері визначають права і свободи людини та їх гарантії (статті 1, 3 Конституції України). Одним із конституційних прав громадян є право на житло. Гарантіями здійснення цього права є обов'язок створення державою умов, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду; надання державою та органами місцевого самоврядування відповідно до закону житла безоплатно або за доступну плату(частини перша, друга статті 47 Основного Закону України). Як зазначалось вище, права і свободи людини закріплюються і в міжнародних актах, які є частиною національного законодавства України, у разі надання Верховною Радою України згоди на їх обов'язковість (частина перша статті 9 Конституції України). Загальна декларація прав людини 1948 року передбачає право кожної людини на такий життєвий рівень, який є необхідним для підтримання здоров'я і добробуту її самої та її сім'ї. У Деклараціїзазначено, що необхідний життєвий рівень забезпечує, зокрема, житло (пункт 1 статті 25). Аналогічне положення міститься в пункті 1 статті 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради УРСР від 19 жовтня, 1973 року N 2148-VIII, у якому, крім вказаного, закріплено обов'язок держав - учасників Пакту вживати необхідних заходів для забезпечення здійснення такого права. Отже, право людини на житло є загальновизнаним. Згідно з Конституцією України це право, як і інші конституційні права, є невідчужуваним, непорушним і рівним для всіх без будь-яких обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (частини перша, друга статті 24). Воно не може бути скасоване і обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина друга статті 22, частина перша статті 64 Основного Закону України). Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02.02.2015 року по справі № 337/5992/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15.04.2015 року, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користування власністю та зняття з реєстрації відмовлено (а.с.49-51). Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02.02.2016 року по справі № 337/5960/15-ц ( а.с.49-51), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23.03.2016 року ( а.с. 52-54), в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], яка діє у власних інтересах та інтересах малолітньої [PERSON], про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку відмовлено. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02.02.2016 року, яке набрало законної сили, було встановлено, що [PERSON] та її малолітня донька [PERSON] мають право користування спірної квартирою, оскільки цього права не втратили після переходу права власності на неї до відповідачки. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З урахуванням цього, та обставина, що позивачка та її малолітня донька мають право користування спірною квартирою доказуванню не підлягає. Інших доказів, які б спростовували наявність у позивачки та її малолітньої доньки права користування спірною квартирою, відповідачкою не надано. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Перешкоди, які чинить відповідачка [PERSON] позивачці- Поляк О.В., зокрема не пускаючи проживати останню, разом зі своєю малолітньою донькою у квартирі, право користування якою вони мають,є невизнанням з боку відповідачки відповідного права позивачки на користування житлом-квартирою. Крім того, факт звернення відповідачки [PERSON] з двома позовами до суду, які повязані між собою однією метою позбавити [PERSON] права користування спірною квартирою є оспорюванням права [PERSON] на користування цією квартирою. Наявність перешкод у користуванні [PERSON] спірною квартирою також підтверджується відповіддю Хортицького РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 08.10.2015 року № 97/1-9586. Доказів протилежного відповідачкою суду не надано. Задовольняючи позов, суд також приймає до уваги тривалість проживання [PERSON] у спірній квартирі, обставини за яких вона вселилася до цієї квартири, а також ту обставину, що відповідачці [PERSON] під час укладення договору дарування їй квартири батьком, було достовірно відомо про наявність у позивачки законного права користування цією квартирою. У звязку з цим, суд приходить до переконання щодо необхідності захисту прав та інтересів [PERSON] та її малолітньої доньки [PERSON] шляхом їх вселення до спірної квартири.

Outcome: approved