Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

Уточнивши первинні позовні вимоги /а.с. 41-43/, позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання правочину договору купівлі-продажу 2/3 часток нежитлових будівель недійсним, в обґрунтування якого вказала, що на підставі договору оренди земельної ділянки № 378 від 13.12.2004 р. вона орендує по теперішній час земельну ділянку загальною площею 0.4431 га., яка виділена в натурі у встановленому законом порядку під реконструкцію і будівництво бази оптової торгівлі промисловими та продовольчими товарами. За весь період оренди земельної ділянки та на підставі рішень Краснодонської міської ради Луганської області позивач проводила реконструкцію та будівництво бази оптової торгівлі промисловими та продовольчими товарами без дозволу відповідних інстанцій. У 2010 р. між позивачем та її чоловіком виникло непорозуміння, щодо фактичного права власності самочинно побудованих нежитлових приміщень-бази оптової торгівлі промисловими та продовольчими товарами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] та житлового будинку [ADDRESS], тому у 2010 році позивач змушена була звернутись до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом, щодо визнання за нею права власності на самочинно побудовані нежитлові приміщення - бази оптової торгівлі промисловими та продовольчими товарами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] та житлового будинку [ADDRESS]. 30.04.2010 р. Дергачівський районний суд Харківської області задовольнив позовну заяву на її користь і визнав за позивачем право власності на нежитлові будівлі офісне приміщення літ. «А», загальною площею 87,4 кв. м.. цех по переробці мяса літ. «Б», загальною площею 159.9 кв. м., складські приміщення літ «В», загальною площею 83,0 кв. м., літ «Г», загальною площею 374,9 кв.м., літ. «Д», загальною площею 129,8 кв.м., навісу - літ. «Е». вбиральні - літ. «М», воріт - літ. №1, паркан - літ. №2, що розташовані за адресою: [ADDRESS] і житловий будинок. Коли рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 30.04.2010 р. набрало чинності позивач звернулась до органу БТІ у Краснодонському районі для реєстрації права власності та 28.05.2010 р. позивач отримала Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно - з часткою 1/1, та зареєструвала в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 28.05.2010 р. На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 03.12.2010 р. № 3171, позивач продала відповідачам 2/3 частки свого майна, які в свою чергу 09.12.2010 р. зареєстрували своє право власності у КП «БТІ» по 1/3 частки кожному та отримали Витяг про державну реєстрацію прав з частками по 1/3 кожному. Але 20.06.2012 р. позивач отримала рішення апеляційного суду Харківської області відповідно до якого за апеляційною скаргою Краснодонської міської ради Луганської області на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 30.04.2010 р.. позивачці було відмовлено в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва - нежитлові будівлі: офісне приміщення літ. «А», загальною площею 87,4 кв. м.. цех по переробці м'яса літ. «Б», загальною площею 159.9 кв. м.. складські приміщення літ «В», загальною площею 83,0 кв. м., літ «Г», загальною площею 374,9 кв.м., літ. «Д», загальною площею 129.8 кв.м., навісу - літ. «Е», вбиральні літ.«М», воріт - літ. №1. паркан - літ. №2. що розташовані за адресою: [ADDRESS]. В зв'язку з тим, що позивачу вищезазначеним рішенням суду було скасоване право власності на об'єкти самочинного будівництва - нежитлові будівлі: офісне приміщення літ. «А», загальною площею 87,4 кв. м.. цех по переробці м"яса літ. «Б», загальною площею 159.9 кв. м., складські приміщення літ «В», загальною площею 83.0 кв. м.. літ «Г». загальною площею 374,9 кв.м.. літ. «Д». загальною площею 129,8 кв.м., навісу - літ. «Е», вбиральні - літ. «М». воріт -літ, №1. паркан - літ. №2, що розташовані за адресою: [ADDRESS] вона, з урахуванням уточнених позовних вимог , просить суд визнати договір купівлі-продажу нежитлових будівель від 03.12.2010 р. № 3171 недійсним. Позивач [PERSON] у судове засідання надала заяву з проханням розглянути справу у її відсутність, на уточненому позові наполягає, просила її уточнені вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник позивача за довіреністю від 03.10.2013 року , [PERSON] у судове засідання надав заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, на уточненому позові [PERSON] наполягає, просив її вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання надав письмову заяву в якій вказав, що визнає уточнений позов та просить розглянути справу у його відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання надав письмову заяву в якій вказав, що визнає уточнений позов та просить розглянути справу у його відсутність. Представник третьої особи на стороні відповідачів -Краснодонської міської ради Луганської області у судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, у якій вказав, що не заперечує проти задоволення уточненого позову та просить розглянути справу без його участі. Визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши надані докази, вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Відповідно до ст. 15 ЦПК України, розгляд даної, справи належить до компетенції суду. Згідно вимог ч. 3, 4 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, з матеріалів справи вбачається , що на підставі договору оренди земельної ділянки та додаткових угод до неї , позивач з 2004 року та по теперішній час є користувачем земельної ділянки, що розташована за адресою: Луганська область, м. Красно дон, вул. Червоних шахтарів 19 і на якій розташовані самовільно побудовані нежитлові будівлі.З цих договорів також вбачається , що орендодавцем цієї земельної ділянки є Краснодонська міська рада (а.с.7-11). За рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 30.04.2010 р. позивач [PERSON] набула права власності на об'єкти самочинного будівництва - нежитлові будівлі: офісне приміщення літ. «А», загальною площею 87,4 кв. м.. цех по переробці м"яса літ. «Б», загальною площею 159.9 кв. м., складські приміщення літ «В», загальною площею 83.0 кв. м.. літ «Г». загальною площею 374,9 кв.м.. літ. «Д». загальною площею 129,8 кв.м., навісу - літ. «Е», вбиральні - літ. «М». воріт -літ, №1. паркан - літ. №2, що розташовані за адресою: [ADDRESS], а також на житловий будинок [ADDRESS] (а.с.12). Після набуття права власності та відповідної реєстрації свого права власності належним чином, позивач розпорядилася належним їй майном та продала 2/3 частини нежитлових будівель [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині відповідно ,цей факт підтверджено копією договору про купівлю-продаж від 03.12.2010 року та Витягом про державну реєстрацію прав (а.с.17,18). Відповідно до рішення апеляційного суду Харківської області від 20.06.2012 р., яке набрано законної сили, було частково скасовано рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 30.04.2010 р., на підставі якого позивач [PERSON] набула права власності на об'єкти самочинного будівництва - нежитлові будівлі: офісне приміщення літ. «А», загальною площею 87,4 кв. м.. цех по переробці м"яса літ. «Б», загальною площею 159.9 кв. м., складські приміщення літ «В», загальною площею 83.0 кв. м.. літ «Г». загальною площею 374,9 кв.м.. літ. «Д». загальною площею 129,8 кв.м., навісу - літ. «Е», вбиральні - літ. «М». воріт -літ, №1. паркан - літ. №2, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Таким чином , недійсність договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 03.12.2010 р. № 3171 в теперішній час виникає з того, що дії того часу схожі на дії правового правочину, але сьогодні за своєю суттю не відповідають його характеристикам, оскільки позивач на підставі рішення апеляційного суду Харківської області від 20.06.2012 р. визнана неналежним власником по відношенню до спірного майна. Згідно п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Згідно п.5 цієї Постанови вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Таким чином суд дійшов висновку, що вимога позивача про встановлення нікчемності (недійсності) договору купівлі-продажу 2/3 часток нежитлових будівель підлягає до задоволення. Згідно п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У відповідності до ч.1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а вразі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. На підставі ч.1 ст. 216 , ч.1 ст. 203, ст.228 ЦК України, п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: approved