Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

13.05.2013 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] із вимогою про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення без надання іншого житла. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], у якому також зареєстрований син позивача [PERSON]. У вказаному будинку проживає також колишня дружина [PERSON] - відповідач [PERSON], місце проживання якої зареєстровано за адресою: [ADDRESS]. Протягом тривалого часу [PERSON] систематично вчиняє сімейні скандали, обзиває позивача та її сина брудною лайкою, не допускає їх до житлового будинку та господарських будівель, а також забороняє користуватися криницею та столярною майстернею. Усі спроби позивача використати своє законне право на користування належним їй на праві приватної власності житловим будинком закінчуються сварками і бійками. На вжиті працівниками Романівського РВ УМВС України в Житомирській області та Романівської районної державної адміністрації неодноразові заходи впливу відповідач [PERSON] не реагує, чим робить неможливим їх спільне проживання у даному будинку. З цих причин, а також щоб численними сварками та бійками не травмувати неповнолітнього внука позивача - [PERSON], власник будинку [PERSON] та її син [PERSON] змушені проживати у найманому будинку за адресою: [ADDRESS]. Відповідач у добровільному порядку відмовляється залишити належний позивачу житловий будинок, у зв'язку з чим [PERSON] на підставі статей 116, 150 Житлового кодексу Української РСР та статей 316, 383, 391 Цивільного кодексу України просить усунути їй перешкоди у користуванні власним житловим будинком шляхом виселення відповідача без надання іншого житла. 19.06.2014 року [PERSON] подано до суду зустрічний позов до [PERSON] та Червонохатківської сільської ради Романівського району Житомирської області за участю третьої особи [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Червонохатківської сільської ради Романівського району Житомирської області від 22.03.2012 року № 3; скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Червонохатківської сільської ради Романівського району Житомирської області 28.05.2012 року № 49; визнання житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності; визнання права власності на 1/3 частину у спільному майні; стягнення грошової компенсації вартості 1/3 частини у спільному майні. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що з 24 липня 1999 року по 05 березня 2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від спільного життя вони мають сина [PERSON], [INFO]. Після укладення шлюбу подружжя стало проживати однією сім'єю з матір'ю [PERSON] - [PERSON] у побудованому нею у 1991 році будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS]. З самого початку спільного проживання й до травня 2011 року вони з [PERSON] вели спільне особисте підсобне господарство, мали єдиний сімейний бюджет. У зв'язку з народженням сина [PERSON] не працювала, але, доглядаючи дитину, займалася роботами по веденню господарства. За час спільного проживання в шлюбі з [PERSON] за кошти подружжя без участі [PERSON], але за її згодою було побудовано у 2002 році столярну майстерню, у якій [PERSON] займався деревообробними роботами, працюючи як фізична особа-підприємець. [PERSON] допомагала чоловікові в майстерні, а усі доходи від його підприємницької діяльності йшли у спільний з [PERSON] сімейний бюджет. Після 2002 року [PERSON] та [PERSON] власними силами за кошти їх сім'ї провели оздоблювальні роботи у зведеному [PERSON] житловому будинку. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] стверджує, що внаслідок її та [PERSON] спільних трудових і грошових затрат без участі [PERSON] була істотно збільшена вартість будинку та господарських споруд, та на підставі частини 4 статті 368 ЦК України просить визнати даний будинок об'єктом їх спільної сумісної власності та визнати за нею право власності на 1/3 частину будинку, стягнувши з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] грошову компенсацію за частку у спільному майні у розмірі 51639 гривень. Крім того, позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить визнати незаконними та скасувати рішення виконавчого комітету Червонохатківської сільської ради №3 від 22.03.2012 року про визнання [PERSON] власником нерухомого майна, а також свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 28.05.2012 року виконавчим комітетом Червонохатківської сільської ради [PERSON], стверджуючи, що на час фактичного прийняття будинку в експлуатацію - 28.05.2012 року житловий будинок, сарай - літня кухня та столярна майстерня по закону були спільною сумісною власністю членів сім'ї - [PERSON], [PERSON] та [PERSON], тому виконавчий комітет Червонохатківської сільської ради незаконно визнав одну лише [PERSON] власником вказаного житлового будинку та прилеглих господарських споруд. У судових засіданнях [PERSON] та її представники [PERSON] та [PERSON] підтримали вимоги первісного позову та заперечували проти задоволення зустрічного позову; [PERSON] та її представник [PERSON] просили повністю задовольнити вимоги за їх зустрічним позовом та відмовити у [PERSON] у задоволенні її вимог; представники відповідача за зустрічним позовом - Червонохатківської сільської ради заперечували проти задоволення зустрічного позову, вважаючи законним рішення виконавчого комітету Червонохатківської сільської ради №3 від 22.03.2012 року; третя особа за зустрічним позовом - [PERSON] брав участь у справі на стороні відповідача за зустрічним позовом [PERSON] та просив суд відмовити у задоволенні зустрічного позову. Суд, заслухавши пояснення та заперечення сторін та третьої особи, покази свідків, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити виходячи з наступного. Між сторонами склались житлові, сімейні та цивільно-правові відносини власності, для врегулювання яких підлягають застосуванню положення Житлового кодексу Української РСР (надалі - ЖК УРСР), Цивільного кодексу Української РСР (надалі - ЦК УРСР), Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), Закону Української РСР (України) «Про власність», а також Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та наказу Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно» із змінами та доповненнями у редакціях, що діяли на час виникнення та існування спірних правовідносин. Житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] був побудований у 1991 році [PERSON]. Вказана обставина була визнана сторонами та ніким з учасників процесу не оспорювалась. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. У 1991 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» та прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», в яких, зокрема, було визначено умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за вказаними Указом і постановою підставою виникнення в громадянина права власності на житловий будинок був факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства. З 01.01.1964 року набрав чинності Цивільний кодекс Української РСР, прийнятий 18.07.1963 року, положення глави 12 якого не пов'язували момент виниккнення права власності з державною реєстрацією такого права. 07.02.1991 року Верховною Радою Української РСР було прийнято Закон Української РСР «Про власність». Відповідно до статей 12, 13 Закону «Про власність» у приватній (індивідуальній) власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, створені їх індивідуальною працею (збудовані) на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Усі зазначені вище нормативно-правові акти - Указ та Постанова від 26 серпня 1948 року, ЦК УРСР та Закон УРСР «Про власність» на час завершення [PERSON] будівництва житлового будинку (станом на 1991 рік) не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його державної реєстрації. Постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року «Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт» було передбачено, що підставою для оформлення права власності на приватні житлові будинки, дачні та садові будинки, споруджені до 05 серпня 1992 року, є складений БТІ висновок про технічний стан будівлі та документ, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій вона розміщена. Зазначена постанова втратила чинність 02 червня 2011 року. Законом України від 17.02.2011 року «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що прийняття в експлуатацію зведених до 31 грудня 2009 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, здійснюється інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю за результатами технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж таких об'єктів за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій вони розташовані. Оскільки згідно зі ст. 17 Земельного кодексу України і ст. 14 Закону «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 ЖК УРСР обов'язок. Суду не надано доказів того, що у будівництві вказаного будинку брали участь також інші особи, у яких могло б виникнути право спільної часткової власності на вказаний будинок на підставі положень глави 11 ЦК УРСР 1963 року, зокрема, що таку участь брала [PERSON] Суд приходить до висновку, що [PERSON], яка своєю працею брала участь у будівництві столярної майстерні (підсобної будівлі), в оздоблювальних роботах у будинку та у проведенні поточного ремонту будинку не вправі вимагати визнання за нею права власності на частину у праві власності на сам будинок, як об'єкт нерухомості, навіть якщо врезультаті її праці вартість будинку значно зросла. Усі роботи, виконані [PERSON] за час проживання у спірному будинку, є її прямим обов'язком, визначеним у ст. 156 ЖК УРСР. Той факт, що затрати [PERSON] на будівництво столярної майстерні та ремонт жилого будинку перевищували покладений на неї ст. 156 ЖК УРСР обов'язок, в суді не доведено, про їх відшкодування у даному процесі вимогу не заявлено. Отже, [PERSON] є єдиним власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], і право приватної (особистої, індивідуальної) власності у [PERSON], як у забудовника даного будинку, виникло з моменту завершення його будівництва, тобто у 1991 році. 22.03.2012 року виконавчим комітетом Червонохатківської сільської ради Романівського району Житомирської області у відповідності до норм Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та наказу Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно» було прийнято рішення № 15, на виконання якого відбулось оформлення права власності [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] шляхом видачі свідоцтва на право власності на вказаний житловий будинок та було проведено його реєстрацію у КП "Бердичівське міжміське БТІ". Тому суд не приймає до уваги як безпідставне твердження позивача за зустрічним позовом [PERSON], що право власності у [PERSON] на спірний будинок виникло лише з моменту видачі свідоцтва та його державної реєстрації у 2012 році. Відповідно до ч.1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 статті 317 ЦК України власникові майна належать права володіння, користування та розпорядження майном. Відповідно до ч.1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч.1). За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ч.2). Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і при домової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку (ч.3). До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (ч.4). Відповідно до статті 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору (ч.1). До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч.2). Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї (ч.3). Отже, [PERSON] є єдиним власником спірного житлового будинку; [PERSON] - син власника житла має статус члена сім'ї власника житла. Згідно з положеннями ч.2 ст.156 ЖК УРСР після укладення шлюбу за згодою власника будинку - [PERSON] її син [PERSON] вселив до будинку своєї матері свою дружину - [PERSON] [PERSON] не належить до кола осіб, зазначених у частині другій статті 64 ЖК УРСР, та з березня 2012 року не проживає разом з [PERSON] і не веде з ним спільного господарства. Однак, розірвання шлюбу (припинення сімейних відносин) [PERSON] із [PERSON] не позбавило її права користування спірним жилим приміщенням згідно з ч.3 ст.64 ЖК УРСР. Разом з тим, у [PERSON] після припинення сімейних відносин залишились не тільки права, а також і обов'язки наймача житла. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що з лютого 2012 року [PERSON] проживає у спірному будинку одна. Її неповнолітній син [PERSON] проживає з тіткою [PERSON] у смт. Романові оскільки він навчається в Романівській гімназії, а із села Червоні Хатки до місця його навчання значна віддаленість, до матері приїздить лише у вихідні дні. Власник будинку [PERSON] та її син [PERSON], які зареєстровані у встановленому законом порядку та мають законне право проживати у спірному будинку, з лютого 2012 року вимушені наймати житло за адресою: [ADDRESS], де і проживають на даний час. Систематичні порушення правил співжиття, які напротязі двох років унеможливлюють спільне проживання в одному будинку [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтверджуються як показами свідків, так і численними перевірками, проведеними співробітниками Романівського РВ УМВС України в Житомирській області на наявність у діях [PERSON] складу злочинів, передбачених ст.ст. 129 та 296 КК України. Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Оскільки права [PERSON], закріплені статтею 41 Конституції України, статтями 316, 317, 321, 391 ЦК України та статтею 155 ЖК УРСР є безспірними та непорушними, вони підлягають судовому захисту від незаконних посягань зі сторони [PERSON], яка своїми умисними діями чинить перешкоди у користуванні житлом законному власнику спірного будинку - [PERSON] та члену сім'ї власника - [PERSON] Вирішення по суті усіх заявлених позовних вимог у даній справі жодним чином не порушить і не зменшить обсяг прав неповнолітнього [PERSON] щодо користування спірним житловим приміщенням, оскільки його батько - [PERSON] є членом сім'ї власника даного будинку, його місце проживання зареєстровано у даному будинку у встановленому законом порядку і вимог про виселення [PERSON] ніхто не заявляв. Разом з тим, місце проживання матері дитини - [PERSON] зареєстровано напротязі останніх 12 років за адресою: [ADDRESS], що свідчить про наявність у неї постійного місця проживання (житла). На підставі наведеного вище суд вважає, що первісний позов [PERSON] є обгрунтованим, підлягає повному задоволенню, а порушене конституційне право первісного позивача - судовому захисту; разом з тим у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити за безпідставністю. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує у відповідності з вимогами ч.2 ст.82 та ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved