Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

07.10.2013 року [PERSON] (позивач) звернулася до суду з позовом до Територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, треті особи - Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент прийняття спадщини та про визнання права власності на 59/100 частин домоволодіння в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з квітня 1996 року мати позивача [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] 59/100 частин домоволодіння [ADDRESS] належали [PERSON] на підставі договору дарування від 23.04.1996 року. Позивач також поселилася разом з матір'ю за вказаною адресою і з квітня 1996 року постійно проживала разом з матір'ю, але зареєстрована у будинку не була. [INFO] року [PERSON] померла. На момент смерті матері позивач проживала в належній матері частині домоволодіння і продовжує там проживати до цього часу. В липні 2013 року позивач звернулась до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, але постановою нотаріуса від 17.07.2013 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок. Свою постанову нотаріус обґрунтував тим, що позивач пропустила строк для прийняття спадщини та не подала заяву про прийняття спадщини в шестимісячний строк після смерті матері. Окрім того, у позивача відсутні на руках зареєстровані належним чином правовстановлюючі документи на житловий будинок. На підставі викладеного позивач просить встановити факт її проживання з матір'ю [PERSON], яка померла [INFO] року на момент її смерті та визнати за [PERSON] право власності на 59/100 частин домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] Представники позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі, підтвердивши всі обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні, яке відбулось 13.01.2014 року позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позовної заяви, зазначаючи, що Територіальна громада міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради не є належним відповідачем по справі. Представник Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори надав до суду пояснення в яких зазначив, що з матеріалами цивільної справи ознайомлена та просить розглядати справу без участі представника державної нотаріальної контори (а.с.26). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він проживає поблизу будинку [ADDRESS]. Протягом півтора роки проходячи біля будинку [ADDRESS] він бачив, що в будинку проживали [PERSON], її донька [PERSON] та ще якась невідома йому дівчина. Свідок [PERSON], в судовому засіданні зазначила, що вона є сусідкою позивача, та пояснила, що померла [PERSON] у спірному будинку проживала з донькою [PERSON] та двома онуками. На момент смерті [PERSON] у спірному будинку проживала з [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є онукою померлої [PERSON] З 1996 року вона з матірю та бабусею проживає у домоволодінні [ADDRESS] в місті Дніпропетровську. [PERSON] не оформила документів на будинок, оскільки відносилась до цього питання легковажно. На час смерті [PERSON] у спірному будинку проживала [PERSON] Вислухавши пояснення представників позивача, представника відповідача та свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню зважаючи на наступне. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] матір'ю [PERSON] є [PERSON] (а.с. 4). Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] 09.10.1987 року уклала шлюб з [PERSON], та після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 5). [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 5а). На запит суду КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради надало відповідь, що станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності за адресою: [ADDRESS] а саме, 59/100 частин на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 01.11.1995 року виданого Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою реєстр № 1-2653 належить [PERSON] (а.с.66). З договору купівлі-продажу від 23.04.1996 року вбачається, що [PERSON] подарував [PERSON] 59/100 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] Відповідно до технічного паспорту домоволодіння [ADDRESS] складається з: житлового будинку А-1, глинобитного, шлакоблочного, обкладеного цеглою житловою площею 51,3 кв.м., загальною площею 69 кв.м., Б - літньої кухні цегляної, В - сараю цегляного, Г, И, Л - сараїв дерев'яних, Д, З - убиралень дерев'яних, Е - літньої кухні шлакоблочної, Ж - сараю шлакоблочного, М,Н - душу цегляного та дерев'яного, № 1-9 - споруд, І-ІІІ - споруд, К - колодязя, № 10 - водо колонки (а.с. 7-9). З матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] (а.с. 28-42) вбачається, що після смерті останньої з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину 17.07.2013 року звернулась [PERSON] (а.с. 28). Однак, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.07.2013 року державний нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 42). У вищезазначеній постанові державний нотаріус посилається на те, що [PERSON] пропустила строк для прийняття спадщини, а також не була зареєстрована з померлою [PERSON] на день її смерті за однією адресою. Окрім того, у [PERSON] відсутні на руках зареєстровані належним чином правовстановлюючі документи на спірний будинок. Відповідно до довідки квартального комітету № 25 [PERSON], [INFO], дійсно проживала без прописки по день смерті по [ADDRESS] з донькою [PERSON] та онукою [PERSON] (а.с. 32). У вказаній довідці зазначено, що [PERSON] а [PERSON] у вказаному будинку проживають без реєстрації. Дані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Як встановлено в судовому засіданні, на момент смерті [PERSON] її донька [PERSON] проживала разом з нею у будинку [ADDRESS]. Даний факт підтверджується довідкою наданою головою квартального комітету № 25, відповідно до якої [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS] проживала разом зі своєю сім'єю з 1996 року по день смерті, а саме до [INFO] року, без реєстрації. Сім'єю [PERSON] є її донька [PERSON], [INFO], та онука - [PERSON], [INFO], які проживала разом з [PERSON] у домоволодінні [ADDRESS] без реєстрації. Окрім того, даний факт підтверджується поясненнями свідків допитаних в судовому засіданні [PERSON], та [PERSON] Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкодавцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. П. 3.1 Листа № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ " Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" роз'яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, також передбачено і ст. 392 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до Закону підлягало державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року права на нерухоме майно, які підлягали державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 вищезазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкову реєстрацію таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалися підзаконними нормативними актами: - інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56; - тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом мінюсту України від 07.02.2002 року № 7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, суд вважає, що лише відсутність факту реєстрації договору в МБТІ не може бути перешкодою для реєстрації позивачем свого права на спадщину. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (195 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23.09.1982 р.) відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід'ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Виходячи з вищенаведених обставин справи, та з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] є цілком обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки позивачем надані докази в підтвердження обґрунтованості своєї заяви. На підставі викладеного,

Outcome: approved