Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до територіальної громади с. Івківці в особі Івковецької сільської ради, третя особа приватний нотаріус Прилуцького районного нотаріального округу Сидоренко Л.О. про визнання в порядку спадкування за законом права постійного користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер його батько [PERSON], факт смерті підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Івковецької сільської ради Прилуцького району. Позивач прийняв спадщину після померлого батька шляхом поданням заяви про прийняття спадщини до приватного нотаріусу Прилуцького районного нотаріального округу Сидоренко Л.О., що підтверджується витягом про реєстрацією в Спадковому реєстрі за № 33837977 від 22.04.2013. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом він є спадкоємцем всього майна свого померлого батька. Спадщина склалася з: грошових вкладів та частки в статутному капіталі фермерського господарства «Нива-Шоп», розміром 100 % (сто відсотків), яка належала спадкодавцю на підставі статуту фермерського господарства. Також його батьку відповідно до державного акту на право постійного користування землею серія [NUMBER] від 02.04.1999 року, виданого на підставі рішення Прилуцької районної Ради народних депутатів Прилуцького району Чернігівської області другої сесії двадцять третього скликання від 09.07.1998 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 225 була надана у постійне користування земельна ділянка площею 23,9 га, що розташована на території Ладанської селищної ради для ведення селянського (фермерського) господарства. 21.04.2015 рішенням Прилуцького міськрайонного суду № 742/1458/15-ц було встановлено факт, що вищевказаним державним актом на право постійного користування землею була надана у постійне користування земельна ділянка площею 23,9 га, що розташована на території Ладанської селищної ради саме для ведення селянського (фермерського) господарства «Нива-Шоп». Померлий батько позивача був засновником фермерського господарства «Нива-Шоп», після смерті якого він став керівником даного господарства з 23.04.2013. Посилаючись на ті обставини, що позивач звернувшись до приватного нотаріусу Прилуцького районного нотаріального округу Сидоренко Л.О. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого батька на право постійного користування вищевказаною земельною ділянкою для ведення фермерського господарства, однак, 27.01.2015 нотаріус постановою № 76/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії постановив: відмовити йому у видачі такого свідоцтва оскільки, має місце законодавчо неврегульоване питання спадкування права постійного користування земельною ділянкою, а саме чинним Цивільним кодексом України не передбачено спадкування права постійного користування земельною ділянкою. Оскільки на сьогоднішній час ФГ «Нива-Шоп» не припинено, про що свідчать відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, вищевказана земельна ділянка була надана для здійснення сільськогосподарського виробництва в межах діяльності фермерського господарства його покійному батьку на праві постійного користування, позивач позбавлений можливості належним чином оформити свої спадкові права на право постійного користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства У судове засідання сторони не з"явилися, проте надали до суду заяви, в яких пердставник позивача позовні вимоги підтримав, а відповідач їх визнав та просять справу розглянути у їх відсутності. Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його невизнання, порушення чи оспорювання. Стаття 55 Конституції України вказує що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство», фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Саттею 1219 Цивільного кодексу України визначено які права та обов'язки особи, не входять до складу спадщини. Не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об'єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Постановою Верховної Ради України від 13.03.1992 № 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» було затверджено форму державного акта на право постійного користування землею. П. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» установлено, що раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, що виникло до 01.01.2013, може посвідчуватись державними актами двох видів:1) на право постійного користування землею;2) на право постійного користування земельною ділянкою. Відповідно ст. 7 Земельного кодексу України (у редакції 1990 року), який діяв на час отримання померлим [PERSON] державного акта на право постійного користування на землю, у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Відповідно до положень ст. 23 ЗК України (у редакції 1990 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Згідно зі ст. 92 Земельного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2002 року, право постійного користування земельними ділянками можуть набувати лише державні та комунальні юридичні особи. Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України (у редакції 2002 року) визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 визнано ці положення неконституційними і тому норма п. 6 Перехідних положень ЗК України втратила юридичну силу, а право постійного користування земельною ділянкою залишилося у фізичних осіб, незважаючи на вичерпний перелік, закріплений у ст. 92 Кодексу. Цим же рішенням Конституційного Суду України визначено, що використання терміну «набувають», що означає, «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь» після набрання чинності ст. 92 ЗК України свідчить, що ця норма не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування ділянками, набуте громадянами, в установлених законодавством випадках, станом на 01 січня 2002 року. Конституційний Суд України у положеннях свого рішення № 5-рп/2005 від 22.09.2005 пояснює наступне, що згідно з ч. 3 ст. 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства. Згідно зі ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Земельний кодекс України в редакції від 13.03.1992 закріпив право колективної і приватної власності громадян на землю, зокрема право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6). Громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства із земель, що перебувають у державній власності, земля надавалася у постійне користування (без заздалегідь установленого строку). При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв'язку з не переоформленням правового титулу. Проте п. 6 перехідних положень ЗК України зобов'язує громадян та юридичних осіб переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на земельні ділянки. При переоформленні права постійного користування у довгострокову оренду її строк визначається "відповідно до закону", що є неконкретним у зв'язку з невизначеністю цього закону, як і закону, який встановив би порядок переоформлення. Конституційний Суд України вважає, що встановлення обов'язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 1 січня 2008 року потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог ч. 2 ст. 14, ч. 2 ст. 41 Конституції України. У зв'язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги п. 6 перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Тим більше що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. Статтею 27 ЗК України в редакції від 13.03.1992, що діяла на момент надання померлому [PERSON] земельної ділянки у постійне користування, визначає вичерпний перелік підстав для припинення права користування нею, при цьому смерть землекористувача земельної ділянки не припиняє права користування земельною ділянкою. При цьому, ні за Земельним кодексом України, діючим на час правомірного набуття права користування, ні нормами діючого законодавства смерть особи користувача земельної ділянки не є підставою припинення її права користування земельною ділянкою. Таким чином, оцінюючи у сукупності добуті в судовому засіданні докази, суд знаходить достовірно встановленим, що дана земельна ділянка є матеріальною основою фермерського господарства, керівником якого являється [PERSON], у зв'язку з чим до нього, в порядку спадкування після смерті батька [PERSON], переходить право постійного користування нею. Отже, спадкування права постійного користування земельною ділянкою осіб, які правомірно набули такого права на підставі діючого на час набуття законодавства, не може бути перешкодою до захисту права спадкоємців таких осіб та їх права успадковувати всі належні і не припинені права спадкодавця. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved