Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-11 00:00:00

Заявниця, звернувшись в суд із даною заявою посилається на те, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності їй, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах, про що їм 12 січня 1994 року Бюро по приватизації державного житлового фонду видано свідоцтво про право власності на житло. Вказує, що у 2003 році [PERSON] виїхав у Англію, в кінці 2005 року приїжджав додому, однак з того часу відомості про нього відсутні, зв`язок з ним втрачено. Зазначає, що неодноразово намагалась відшукати сина, цікавилась у знайомих, які також їздили в Англію, про місцезнаходження сина, однак такі пошуки жодних результатів не дали. Невідомо про його місце знаходження і його колишній дружині та синові, які проживають у Англії. На її звернення до Коломийського відділу поліції з приводу встановлення місцезнаходження сина отримала відповідь, що його місцезнаходження невідоме, зв"язок з ним відсутній, у зв"язку з чим останнього оголошено в державний розшук. Визнання [PERSON] безвісно відсутнім необхідно їй для оформлення субсидії на оплату житлово-комунальних послуг. В судовому засіданні заявниця та її представник заявлені вимоги підтримали, просили заяву задовільнити. Від представника третьої особи, департаменту соціальної політики Коломийської міської ради, на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності. Заслухавши пояснення заявниці, її представника та свідків, вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах, про що їм 12 січня 1994 року Бюро по приватизації державного житлового фонду м. Коломия видано свідоцтво про право власності на житло (а.с. 7). Із довідки про склад сім"ї за № 116, виданої об"єднанням співвласників багатоквартирного будинку "Факт", 03 грудня 2019 року вбачається, що у вищевказаній квартирі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який фактично в помешканні не проживає (а.с. 8). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов стану сім"ї, складеного 31 жовтня 2018 року комісією в складі представників об"єднання співвласників багатоквартирного будинку "Факт", [PERSON] за вищевказаною адресою не проживає з 2005 року (а.с. 9). Заявниця в обґрунтування своєї заяви зазначила, що у 2003 році [PERSON] нелегально виїхав в Англію і з того часу повертався лише в кінці 2005 року. Після того, як вдруге виїхав з України, його місце перебування не відоме, зв`язок з ним відсутній. На звернення [PERSON] до Коломийського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області, 02 серпня 2019 року отримано довідку за № 11005/108/56-19 про те, що [PERSON] оголошено в державний розшук як безвісті зниклого (а.с.47). Наведені обставини підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які також вказали на відсутність [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання з кінця 2005 року, зазначивши, що з того часу жодних відомостей про його місце перебування їм не відомо, зв"язок з ним відсутній. Як вбачається із Витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань, 16 липня 2019 року слідчим Коломийського відділу поліції Семеняк-Федорів Г.В. внесено відомості у кримінальному провадженні № 12019090180000686 за ч. 1 ст. 115 КК України (а.с.66). Відповідно до ст. 293 ч. 2 п. 3 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою. Згідно із ч. 1 ст. 43 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання не має відомостей про місце її перебування. У постанові Верховного Суду від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17 зроблено висновок, що «безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою. Суд звертає увагу, що визнання судом у встановленому законом порядку фізичної особи безвісно відсутньою жодним чином не свідчить про смерть такої особи, так і не виключає самої можливості смерті. Зазначене зумовлює одночасну наявність двох припущень щодо двох взаємовиключних життєвих станів безвісно відсутньої фізичної особи (особа жива, особа померла) (Постанова Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 317/3139/15-ц). Відповідно до статті 315 ЦПК України, пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження судами розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто, від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Встановлення факту визнання особи безвісно відсутньою для заявниці має юридичне значення, оскільки дозволить вирішити питання пов`язані з отриманням субсидії на оплату житлово-комунальних послуг. Враховуючи те, що [PERSON] більше п"ятнадцяти років відсутній у місці свого постійного проживання, відомостей про його місцезнаходження немає, зв"язок з ним відсутній, суд вважає за можливе заявлені вимоги задовольнити. На підставі ст. 43 ЦК України,

Outcome: approved