Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

09 липня 2020 року [PERSON] звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , про позбавлення осіб права користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS] . Відповідачі є родичами позивача та зареєстровані в його квартирі з 03 серпня 2018 року за його згоди. У вересні 2018 року відповідачка з дитиною виїхала до РФ, забрала речі та до житла не навідувалася.З моменту добровільної зміни відповідачкою із дитиною свого місця проживання та до цього часу позивач звертався до відповідачки з вимогою знятися з реєстраційного обліку у його квартирі так-як йому доводиться багато сплачувати комунальні послуги і він не може оформити субсидію. Однак до теперішнього часу відповідачка з реєстрації не знялася. За наведених обставин, враховуючи, що відповідачка разом із дитиною не проживають у вказаному житловому приміщенні, добровільно знятися з реєстрації бажання не виявляють, а реєстрація зазначених осіб в будинку який належить позивачу, створює перешкоди в реалізації ним своїх прав як власника майна, він вимушений був звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким позбавити [PERSON] та [PERSON] права користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності, позов задовольнити. Представник позивача [PERSON]., який діє на підставі ордеру АН № 1000627 та свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю № 1394 від 15 травня 2002 року виданого на підставі рішення Донецької обласної кваліфікаційно-дисціплинарної комісії адвокатури № 20, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності, позов задовольнити. Представник органу опіки та піклування Слов`янської міської ради в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, надав на виконання обов`язку, визначеного СК України, висновок щодо вирішення спору. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачів про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки та виклики за останньою відомою адресою місця реєстрації [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах свого сина [PERSON] , однак в жодне із призначених судових засідань вони так і не з`явились. У зв`язку із цим, про місце, дату та час розгляду справи їм було повідомлено через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Втім, [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах свого сина [PERSON] не використала наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явилась у судове засідання без повідомлення причин своєї неявки, не подала відзив, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у їх відсутності від неї до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, оскільки відповідачі, будучи повідомленими належним чиномпро дату, час і місце судового засідання повторно не з`явились у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подали відзивів у встановлений судом строк без поважних причин, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди позивачки, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів із постановленням заочного рішення. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 24 липня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 08 вересня 2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 29 вересня 2020 року прийнято рішення про розгляд справи у заочному порядку. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. Як встановлено у судовому засіданні, позивач на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 грудня 2017 року, який посвідчений приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Таранушенком В. М. та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно № 2601 придбав у власність квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Квартира складається з трьох кімнат, загальною площею 48,5 кв. м, житловою площею 34,4 кв. м.. Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 109331012 від 27 грудня 2017 року, зареєстровано приватну власність 1/1 частки квартири [ADDRESS] за [PERSON] .. Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 12 серпня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Слов`янську Слов`янського міськрайонного управління юстиції Донецької області неповнолітній відповідач [PERSON] народився [INFO] його батьками зазначені [PERSON] та відповідачка [PERSON] . Згідно із актом про фактичне проживання, складеним 04 липня 2020 року головою ЖБК-11 «Зірочка» підтверджено в присутності сусідів: [PERSON] , та [PERSON] , [PERSON] та її син [PERSON] були зареєстровані в квартирі [ADDRESS] 03 серпня 2018 року. Було встановлено, що вони зі слів сусідів в даній квартирі не проживали і не проживають по теперішній час. Відповідно до даних відділу з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб, відповідачі зареєстровані в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 21 липня 2020 року, до складу сім`ї входять дві особи: [PERSON] , [INFO] та її син [PERSON] , [INFO] . У висновку органу опіки та піклування Слов`янської міської ради № 29/03-1645 від 17 серпня 2020 року, зокрема зазначено, що зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності комісія з питань захисту прав дитини прийняла до уваги. Враховуючи вищевикладене, а також рішення комісії з питань захисту прав дитини від 12 серпня 2020 року, орган опіки та піклування Слов`янської міської ради вважає, що недоцільно визнати малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У сенсі ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає можливість дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першим протоколом та протоколами N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно із ст. ст. 379, 382 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За змістом ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави позбавлення члена сім`ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України, частиною 2 якої встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Згідно із ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідачка [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] у судове засідання не з`явилась, не скористалась своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надала належних доказів, які спростовують доводи позивача. Так в судовому засіданні достовірно встановлено, що 1/1 частки квартири [ADDRESS] належать на праві власності позивачу, а відповідачі вселилися до цього житла, як родичі позивача та не є власниками спірної квартири. В судовому засіданні було встановлено, що відповідачка [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] як члени сім`ї позивача не проживають в квартирі, яка належить позивачу на праві власності, з 03 серпня 2018 року, тобто понад один рік, без поважних причин, договірні відносини між позивачем та відповідачкою щодо залишення за ними права користування квартирою у випадку їх відсутності понад встановлений законом час - відсутні, а їх реєстрація створює перешкоди в реалізації позивача своїх прав як власника майна. З огляду на викладене, зважаючи на норми чинного законодавства, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] та позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням 1/1 частки квартири [ADDRESS] , що належить позивачу [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2017 року. Вирішуючи питання про визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням, суд виходить з таких міркувань. Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За приписами ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. В судовому засіданні достовірно встановлено, що малолітній [PERSON] , 2008 року, має повних 12 років, є родичем позивача, та рідним сином відповідачки [PERSON] .. Судом встановлено, що дитина [PERSON] , 2008 року народження, залишила місце проживання разом із своєю матір`ю у 2018 році, позивач не є опікуном дитини. У зв`язку із вказаними встановленими обставинами та відповідними ним нормами чинного законодавства, суд дійшов до висновку, що оскільки мати малолітнього [PERSON] , 2008 року народження, втратила право користування житловим приміщенням 1/1 частки квартири [ADDRESS] , то малолітній [PERSON] , 2008 року народження, також втратив право користування вказаним житловим приміщенням. При цьому, суд виходить з того, що діти за своїм віком не можуть залишатися за місцем проживання окремо від батьків, що в такому разі буде суперечити наведеним вище вимогам ст. 29 ЦК України. Права малолітніх осіб, на користування житловим приміщенням є також похідним від права їх батьків на яких у відповідності до норм чинного сімейного законодавства покладається обов`язок щодо утримання, піклування та створення належних умов існування малолітньої дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення малолітнього [PERSON] , 2008 року народження, права користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] , також підлягають задоволенню. Суд не приймає до уваги висновок органу опіки та піклування щодо неможливості визнання дитини, такою, що втратила право користування житлом, зважаючи на норми ст. 29 ЦК України, оскільки в даному випадку, дитина виїхала разом із матір`ю, яка є її законним представником, отже самостійно визначає місце проживання дитини, а позивач не є батьком дитини, або її опікуном, і в даному конкретному випадку має лише віддалений родинний зв'. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. За приписами п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов судом повністю задоволений, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп., які понесені позивачем. (а.с. 3). Суд звертає увагу на те, що позивачем був сплачений судовий збір у неповному обсязі, оскільки питання про визнання втратившими право користування житлом ставилося щодо двох осіб, і на думку суду такі вимоги не є такими, що нерозривно пов`язані одна з одною. У зв`язку з цим, суд приходить до висновку про можливість стягнення судового збору в дохід держави з відповідачки, яка діє в своїх інтересах та неповнолітнього відповідача [PERSON] 840 грн. 80 коп.. На підставі наведеного,

Outcome: approved