Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

07.08.2020 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі за період з травня 2017 року по лютий 2018 року у сумі 14\~646,77 грн.; зобов`язати нарахувати середній заробіток за період за весь час затримки по день фактичного розрахунку, надати належно оформлені довідки відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України; зобов`язати нарахувати компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати та надати належно оформлені довідки відповідно до ст.34 Закону України «Про оплату праці» та ст.ст.1,2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплат», Постанови КМУ від 21.02.2001 № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати». Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2020 справу передано для розгляду судді Колесник С.А. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 12.08.2020 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків. Копію вказаної ухвали позивач отримала особисто 19.10.2020. 21.10.2020 на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху позивачем подано заяву та усунуто недаліки позовної заяви. При цьому, позивачем змінено позовні вимоги, [PERSON] просить стягнути з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з травня 2017 року по лютий 2018 року у сумі 14646, 77 грн. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги [PERSON] посилається на те, що вона працювала у Державному підприємстві «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт»» у період з 18.12.2007 року по 05.02.2018 року інженером гірничого відділу (табельний № 420). 05.02.2018 позивач звільнилася з ДП «Південдіпрошахт» за згодою сторін, п.1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні підприємство не розрахувалось із позивачем (ч. 1 ст. 47 КЗпП України). На день звільнення за підприємством утворилася заборгованість по заробітній платі з травня 2017 року по лютий 2018 року, яка при звільненні не була виплачена. Позивач вважає, що такі дії керівника підприємства суперечать вимогам чинного законодавства, а саме: ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України. У зв`язку із звільненням [PERSON] зверталася до директора підприємства з приводу надання довідки про заборгованість по заробітній платі та розрахунку при звільненні (ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України). Директор письмових заяв від не приймав, в наданні довідки про заборгованість по заробітній платі відмовив. [PERSON] звернулася до відповідача рекомендованим листом, відповіді не отримала. Розрахунок суми що належить до виплати (згідно розрахункових листків) за період з травня 2017 року по лютий 2018 року: 1280,42+2024,81+938,11+1847,73+1857,20+2073,63+2166,74+2013Д8+1476,88+1030,19=16708,99 (грн.) Розмір заборгованості по заробітній платі у сумі 14646,77 грн. підтверджено інспекторами праці ГУ Держпраці в Харківській області та не заперечується, однак на даний час відповідачем сплачено не було. На підставі викладеного позивач була вимушена звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 23.10.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явилась, до суду 17.11.2020 подала заяву про проведення судового розгляду справи без її присутності, зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.70). Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судових засідань повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки-повідомлення про виклик у судове засідання разом із копією ухвали про відкриття провадження з копією позовної заяви та доданих до неї документів за місцем знаходження (а.с. 67, 71). Частиною 1 ст.131 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч.3 ст.131 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч.2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідач не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Відповідно до ухвали суду від 22.12.2020, враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4\~ст.223 ЦПК України\~ постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Частиною 1\~ст. 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3\~статті 129 Конституції України\~визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6\~Конвенції\~про\~захист прав\~людини\~і\~основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 КЗПП України). Судом встановлені наступні фактичні обставини. На підставі Наказу №174-к від 18.12.2007 [PERSON] було прийнято на роботу до ВАТ «ПІВДЕНДІПРОШАХТ» на посаду інженера, що підтверджується записом із трудової книжки (а.с.45). Згідно наказу Міністерства вугільної промисловості України №534 від 20.12.2010 ВАТ «Південдіпрошахт» перетворено в Державне підприємство «Проектування будівництва\~ підприємств вугільної промисловості «ПІВДЕНДІПРОШАХТ». На підставі Наказу №11к від 05.02.2017 [PERSON] звільнена із займаної посади за згодою стоін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується записом із трудової книжки (а.с.45). Остаточний розрахунок із [PERSON] , проведено не було. Відповідно до розрахункового листка ДП «ПІВДЕНДІПРОШАХТ» за люий 2018 року, борг підприємства на кінець місяця становить 14 846,77 грн. (а.с.37). Відповідно до копії Форми ОК-5 наданої ПФ України [PERSON] перебуває в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування (а.с. 21-25). Отже, судом встановлено, що між сторонами склались спірні правовідносини в частині своєчасного розрахунку при звільненні працівника. [PERSON] зверталась зі скаргами щодо невиплати належних їй сум при звільненні. Так, відповідно до листа ГУ Держпраці у Харківській області від 23.10.2018 №П-250/П-483/02.03/12.-14/12217, повідомили, що в жовтні 2018 року проведено інспекційне відвідування з питань викладених у зверненні [PERSON] .. На підставі наданих адміністрацією підприємства документів було встановлено, що відповідно до наказу №11 к від 05.02.2018 [PERSON] звільнено з займаної посади відповідно до п.1 ст. 36 КЗпПУ за угодою сторін. З наказом №11к від 05.02.2018 ознайомлено особисто під підпис. При звільнені [PERSON] нараховано заробітну плату за лютий 2018 року та грошову компенсацію за 10 днів невикористаної нею щорічної відпустки. В порушення вимог частини першої статті 116 КЗпПУ грошові кошти належні [PERSON] від підприємства при звільненні не були виплачені. Так, відповідно до звіту про виплату заробітної плати за 01.01.2016 31.03.2018 перед позивачем мається заборгованість по заробітній платі в розмірі 14646,77 грн. (період травень 2017 - лютий 2018 року) (а.с.20). Стаття 43 Конституції України\~гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1\~ст.1 Закону України «Про оплату праці»\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). \~ Відповідно до\~ст. 115 КЗпП\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Згідно ч.5 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною шостою\~статті 24 Закону України\~"Про\~оплату праці" передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Статтею 625 ЦК України\~встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, та надані позивачем розрахунки заборгованості із заробітної плати, суд приходить до висновку, що розмір заборгованість із заробітної плати 14 646 грн. 77 коп. є обгрунтованою, та підстав не довіряти розрахункам у суду не має. Частиною першою\~статті 116 КЗпП України\~передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відсутність коштів у роботодавця не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум. Згідно ст. 12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст.\~76\~, ч. 1,\~2\~ст.\~77, ч. 1 ст.\~95 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1,3\~ст. 89 ЦПК України\~встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до ч. 1, 2, 5\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Таким чином, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті на їх належність, допустимість, достовірність, достатність, суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст..141 ЦПК України. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а позовні вимоги задоволені, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved