Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю квартири в [ADDRESS], посилаючись на те, що з померлим [PERSON] з 1994 року перебувала в фактичних шлюбних відносинах і проживали разом в квартирі [ADDRESS], яка належала позивачці на праві власності, вели спільне господарство, а з 1998 року перебували в церковному шлюбі. На момент придбання квартири в 2006 році в [ADDRESS], позивачка та [PERSON] продовжували проживати як подружжя, були офіційно зареєстровані за однією адресою, і дана квартира була придбана ними за спільні кошти. Оскільки, відповідачка [PERSON] вважає, що квартира в [ADDRESS], була особистою власністю її брата, і пред'являє позови щодо визнання за нею права на спадкування на дану квартиру, позивачка змушена була звернутися до суду з вище зазначеним позовом. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позов підтримують, просять його задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позову не визнають, вважають його безпідставним, просять в задоволенні позову відмовити. В заперечення поданих до суду зазначили, що спір між сторонами щодо даної квартири вже був предметом розгляду в судах починаючи з 2009 року і відповідно до вимог ст. 67 ЦПК України закінчені процесуальні строки встановлені роками, в межах яких вчиняються процесуальні дії встановлені законом, а документи подані після закінчення процесуальних строків то позовну заяву залишити без розгляду, також факт проживання однією сім"єю має бути доведений в судовому порядку а з такою заявою [PERSON] відповідно до вимог ЦПК України в суд не зверталася, не зверталася і з позовом про поділ спільного майна подружжя. А, тому просили в позові відмовити. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON], [PERSON], суду показали, що позивачка з [PERSON] проживали разом однією сім"єю та спільно вели господарство приблизно з 1990 років до 2009 рік в квартирі позивачки за адресою по [ADDRESS], про те, що вони не перебували в шлюбі, їм не було відомо. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що в 2008 році її чоловік разом з [PERSON] тривалий час перебували на лікуванні в лікарні, до [PERSON] під час його перебування в лікарні постійно приходила позивачка, переодягала його, приносила йому їсти, чоловік говорив, що то його жінка. Вислухавши сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з таких підстав: Судом встановлено, що сторони в період з 1994 року по 2008 рік постійно проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Вказані обставини встановлені рішенням Чортківського районного суду від 4 березня 2010 року, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, яке вступило в закону силу (в мотивувальній частині якого зазначено, що згідно актів, встановлено факт не проживання відповідача [PERSON] в [ADDRESS] з 2007 року), також підтверджені доказами, а саме, записом будинкової книги, з якої вбачається, що [PERSON] знятий з реєстрації в [ADDRESS], (тобто з квартири позивачки) 25.03.2010 року, поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON], [PERSON] та [PERSON], свідоцтвом про шлюб з якого вбачається, що [PERSON] та [PERSON] в храмі Св. Покрови, м. Чорткова взяли церковний шлюб 15.11.1998 року, та заявою [PERSON] даною приватному нотаріусу [PERSON], про згоду на купівлю чоловіком [PERSON] квартири [ADDRESS] за 10000 гривень, за кошти, які належали їм на праві спільної сумісної власності, набуті за час спільного проживання. Також судом встановлено, що під час спільного постійного проживання позивачки та [PERSON] - [PERSON].27.07.2006 - було придбано квартиру [ADDRESS] за 10000 гривень. Квартиру сторонами було придбано за спільні кошти, однак оформлено на ім'я [PERSON] Статтею 74 СК України встановлено: якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Таким чином, суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS] за 10000 гривень є об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Оскільки, законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього, оскільки, [PERSON] помер і його спадкоємцем є [PERSON], яка є відповідачем по справі, та яка заперечувала щодо пред'явлених до неї позовних вимог, то на неї покладався обов'язок доведення, обставини, що майно, придбане у шлюбі [PERSON] та [PERSON], а саме, квартири [ADDRESS] є особистою власністю [PERSON] проте, ні відповідачкою ні її представником в судовому засіданні не було надано таких доказів, а в рішенні на яке посилався представник відповідачки, є зазначено, що факту встановлення спільного проживання [PERSON] та [PERSON] та визнання спірного майна спільною сумісною власністю судом не встановлювалось. Також, сама відповідачка в судовому засіданні не заперечувала що, позивачка тривалий час проживала з її братом однією сім"єю і лише перед смертю, брат проживав в їхньої сестри та помер в неї. Що стосується посилання представника відповідачки про застосування до даних правовідносин позовної давності то на підставі ст. 20 СК України, до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. А, тому виходячи з вище наведеного, суд оцінюючи зібрані докази в їх сукупності вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю підлягає до задоволення. На основі встановленого та

Outcome: approved