Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

У липні 2019 року позивач звернувся в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до [PERSON] , в якій просив суд: - визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права [PERSON] інформацію, поширену [INFO] в мережі Інтернет шляхом публікації допису «СБУшник получил генерал-майора за разоблачение [PERSON]» на сторінці [PERSON] у соціальній мережі Facebook за адресою: [INFO]: «Под руководством [PERSON] была проведена операція по внедрению агентуры в ближайшее окружение [PERSON], включая его семью, СБУ также получила доступ к телефону [PERSON] и всей его переписке за несколько лет, где было зафиксировано сколько и куда передавалось денег, и что [PERSON] сразу после назначения в ДФС купил виллы в Турции. Контакты [PERSON] с премьером в переписке тоже есть.»; - зобов`язати [PERSON] протягом 5 календарних днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену про [PERSON] , шляхом публікації допису на сторінці [PERSON] у соціальній мережі Facebook з текстом резолютивної частини рішення суду у даній справі; - зобов`язати [PERSON] видалити допис «СБУшник получил генерал-майора за разоблачение [PERSON]» від [INFO] за адресою: [INFO] зі своєї сторінки у соціальній мережі Facebook. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що [INFO] [PERSON] (надалі - «Відповідач») на своїй сторінці у соціальній ережі РасеЬоок опублікував допис із заголовком «СБУшник получил генерал-майора за разоблачение [PERSON]»1, яким поширив серед невизначеного кола осіб недостовірну і негативну інформацію про [PERSON] (надалі - «Позивач») такого змісту: «Под руководством [PERSON] бьіла проведена операция по внедрению агентури в ближайшее окружение [PERSON], включая его семью, СБУ также получила доступ к телефону [PERSON] и всей его переписке за несколько лет, где било зафиксировано сколько и куда передавалось денег, и что [PERSON] сразу после назначения в ДФС купил две виллы в Турции. Контакти [PERSON] с премьером в переписке тоже єсть.» Дана інформація також була поширена рядом засобів масової інформації у мережі Інтернет з посиланням на Відповідача як її автора. Вказана вище інформація є недостовірною та негативною, з огляду на що підлягає спростуванню. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 19.08.2019 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не прибув, про час та місце розляду справи повідомлявся належним чином за адресою реєстрації місця проживання, будь яких заяв по суті та з процесуальних питань до суду не надсилав. Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами з ухваленням по справі заочного рішення. Суд, заслухавши пояснення представника позивач, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] в мережі Інтернет шляхом публікації допису «СБУшник получил генерал-майора за разоблачение [PERSON]» на сторінці [PERSON] у соціальній мережі Facebook за адресою: [INFO] була розміщена стаття наступного змісту: «Под руководством [PERSON] была проведена операція по внедрению агентуры в ближайшее окружение [PERSON], включая его семью, СБУ также получила доступ к телефону [PERSON] и всей его переписке за несколько лет, где было зафиксировано сколько и куда передавалось денег, и что [PERSON] сразу после назначения в ДФС купил виллы в Турции. Контакты [PERSON] с премьером в переписке тоже есть.» Суд вважає, що факт поширення спірної інформації у мережі Інтернет на сторінці відповідача у соціальній мережі Facebook і те, що вона стосується позивача, сумнівів не викликає. Статтею 14 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до статті 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Цим конституційним положенням відповідають приписи Цивільного кодексу України, якими встановлено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію (абзац перший частини першої статті 302). Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Відповідно до вимог ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до вимог ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до роз`яснень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.09.1990 року № 7 «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації» згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно п.15 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України при розгляді справ суди повинні з`ясувати, чи поширені відомості, про спростування яких пред`явлений позов, чи порочать вони честь, гідність і ділову репутацію позивача та чи відповідають дійсності. Під поширенням відомостей слід розуміти опублікування їх у пресі, передачу по радіо, телебаченню, використання інших засобів масової інформації, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній людині. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Як встановлено судом, поширена інформація стосується безпосередньо позивача [PERSON] та стосується виконанням позивачем службових обов`язків як в.о. Голови Державної фіскальної служби України. Так, у статті стверджується, що Службою безпеки України була проведена операція зі впровадження «агентів» до найближчого оточення [PERSON] , включаючи його сім`ю, внаслідок якої був отриманий доступ до телефону позивача та його листування. Відповідно до матеріалів справи, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.07.2018 року у справі № 757/32730/18-к частково задоволено клопотання заступника Генерального прокурора України [PERSON] про надання дозволу на проведення обшуку житла у кримінальному провадженні № 42017160000000054 від 20.01.2017 року за місцем проживання старшого оперативного уповноваженого відділу активних заходів ГУ ДФС у Київській області за адресою: [ADDRESS] з метою з метою відшукання і вилучення речей та документів, які підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; надані з метою схилення до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та (або) матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи як винагорода за його вчинення; набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення, доходи від них, або на які було спрямоване кримінальне правопорушення. Згідно протоколу обшуку від 09.07.2018 року, в результаті обшуку приміщення було вилучено ряд речей та документів, в тому числі USB-флеш-накопичувач HI-RALI 4 Gb. З протоколів огляду від 11.07.2018 року та від 20.07.2018 року вбачається, що на USB-флеш-накопичувачі HI-RALI 4 Gb було виявлено файл «Telegram.exe», який є десктопною версією програмного месенджера Telegram. Висновком експерта за результатами проведення дослідження комп`ютерної техніки та програмних продуктів № 1819218-35 від 22.08.2018 року встановлено, що програмний засіб «Telegram.exe» з усіма наявними файлами, що міститься на USB-флеш-накопичувачі HI-RALI 4 Gb, «прив`язаний» до абонентського номеру « [NUMBER] » з «ім`ям» - 1. Отже, суд вважає, що твердження відповідача про те, що Служба безпеки України провела операцію зі впровадження «агентів» до найближчого оточення [PERSON] та його сім`ї, внаслідок чого отримала доступ до телефону позивача та його листування, не відповідає фактичним обставинам справи, а отже інформація є недостовірною. Також в опублікованому дописі відповідач стверджує, що після призначення на посаду в.о. Голови Державної фіскальної служби України [PERSON] придбав дві вілли у м. Турецькій Республіці. В матеріалах справи міститься витяг з Генерального Управління Земельного Реєстру і Кадастру Бодрума Турецької Республіки № 00170 від 10.10.2019 року. Зі змісту вказаного витягу вбачається, що за [PERSON] не зареєстровано об`єктів нерухомого майна, а реєстраційні записи на його ім`я відсутні. Отже, суд вважає, що поширена інформація про придбання [PERSON] двох вілл у Турецькій Республіці після призначення на посаду в.о. Голови Державної фіскальної служби України не відповідає дійсності та також спростовується матеріалами справи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією цей Закон розуміє будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ч. 1 ст. 200 ЦК України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Згідно ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до експертного висновку за резульатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет від 29.05.2019 року за № 33/2019-ЕВ, за результатами дослідження змісту досліджуваної веб-сторінки № 1 було встановлено, що остання є сторінкою користувача з іменем "[PERSON]" в соціальній мережі Facebook. В структурі досліджуваної веб-сторінки № 1 міститься, зокрема, пост зазначеного користувача, розміщений [INFO] о 03 год. 56 хв., що завантажуться за адресою у мережі Інтернет: [INFO]. Також вказаним висновком встановлено доступність за доменним ім"ям веб-сайту для публічного використання у мережі Інтернет. Відповідно до Висновку № 396/06/2019 лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи від 24.06.2019 року, у тексті статті, розміщеної за посиланням: [INFO], інформацію, яка стосується операції під керівництвом [PERSON] щодо викриття корупційної, злочинної діяльності [PERSON], причетності до діяльності, яка скомпрометувала [PERSON], інформацію про зміст листування [PERSON] , про купівлю ним нерухомості у Туреччині, про наявність кримінального провадження стосовно нього, про хід розслідування, зважаючи на її конкретний характер (із вказівкою на суб`єктів, об`єктів діяльності, причинно-наслідкові зв`язки, кількісні характеристики, географічні, часові параметри тощо), а також категоричний характер тверджень, можна перевірити на відповідність дійсності. І в цьому сенсі дана інформація викладена у вигляді фактичних тверджень, а не оціночних суджень. Таким чином суд вважає, що поширена відповідачем інформація щодо здійснення позивачем корупційної діяльності є негативною, не підтверджується доказами, з огляду на що у відповідності до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» не є оціночними судженнями та підлягає визнанню недостовірною і спростуванню. Суд враховує при цьому правову позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «фактів». Так, у п. 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28.03.2013 року у справі «Нова Газета» і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12.07.2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. Відповідно до статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Інформація, поширена відповідачем, є негативною, оскільки в ній стверджується про порушення позивачем норм чинного законодавства, що створює враження про нього як про злочинця, що негативно впливає на суспільну оцінку якостей позивача в очах оточуючих, відтак є такою, що порушує право позивача на повагу до честі, гідності та недоторканість ділової репутації, а тому враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, тому з відповідача на користь позивача підллягає стягненню сума сплаченого судового збору в сумі 2 305,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved