Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

11.04.2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання недійсною та скасування приватизації. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва Гаврасієнко В.О. від 16.04.2018 року, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Також ухвалою суду від 24.01.2019 року залучено до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на боці відповідачів [PERSON] , [INFO] , та Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради. Ухвалою суду від 29.03.2019 року закрито провадження у цивільній справі в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсною та скасування приватизації. Ухвалою суду від 09.12.2019 року замінено неналежного відповідача Миколаївська міська рада належним відповідачем - Управління комунального майна Миколаївської міської ради. В обґрунтування позовних вимог у позовній заяві позивач зазначила, що вона із народження і до 2004 року разом із матір`ю [PERSON] була зареєстрована та фактично проживала за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05.08.2004 року мати позивача [PERSON] позбавлено відносно неї батьківських прав, після чого позивача направлено до школи-інтернату. Рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 22.10.2004 року квартира [ADDRESS] закріплено за нею до досягнення повноліття. 07 травня 2009 року зазначена квартира на підставі розпорядження органу приватизації була приватизована [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/6 частки кожному та видано відповідне свідоцтво про право спільної часткової власності. Також відповідачі змінили замки від вхідної двері спірної квартири та обмежили доступ позивача до квартири. Про зазначені обставини їй стало відомо лише у січні 2018 року під час звернення до ПП «ЖЕК-10» з метою реєстрації місця проживання її малолітнього сина. На час приватизації відповідачами спірної квартири за позивачем зберігалось право користування даною квартирою. Позивач вважає, що відповідачами були порушені її права, оскільки відповідачі без її відома позбавили її відома провели її приватизацію. Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду із даною позовною заявою. 11.09.2018 року до суду надійшов відзив представника відповідачів [PERSON] , та [PERSON] адвоката Бережнова Є.В., у якому він просив в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що позивачем не підтверджено доказами постійне проживання у спірній квартирі станом на 07.05.2009 року, тоді як згідно вимог закону, які діяли на час приватизації квартири право на приватизацію мали лише мешканці займаних квартир, які постійно мешкали в квартирі, тому позивач не отримала право на приватизацію відповідної частки квартири. Рішенням Миколаївської міської ради №2041 від 22.10.2004 року житлова площа була закріплена за позивачем до досягнення повноліття, тобто надано право на тимчасове, строкове проживання у квартирі, тобто після повноліття позивач мала право проживати у спірній квартирі лише зі згоди інших мешканців та наймача. Якщо позивач вважає, що їй відповідачами чиняться перешкоди на вселення до спірної квартири, вона мала право звернутися до суду за захистом своїх прав, проте позивачем не надано доказів судових рішень про примусове вселення позивача та становлення порядку користування спірною квартирою разом з відповідачами. Таким чином, доводи позивача стосовно протиправних дій є необґрунтованими. Крім того, відповідно до довідки №801 від 23.05.2018 року ПП № «ЖЕК-10» позивач у спірній квартирі ніколи не реєструвалася, а тому не набула права на участь у приватизації спірного майна. Також зазначив, що даний позов поданий з пропуском строку позовної давності, оскільки перебіг строку позовної давності розпочався після досягнення позивачем повнолітня, а до суду із позовною заявою вона звернулась через 9 років. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила про задоволення позову, з підстав зазначених у позовній заяві. В судовому засіданні відповідачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити, підтримали думку заявника. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвокат Бережнов Є.В. позовні вимоги не визнав, заперечуючи вимоги позивача надав пояснення аналогічні відзиву на позовну заяву від 11.09.2018 року. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради в судовому засіданні підтримала позовну заяву, зазначила, що у даному випадку порушені права позивача на приватизацію, оскільки вона як дитина позбавлена батьківського піклування мала право на користування та приватизацію спільної квартири. Якщо порушене право позивача буде відновлено, то права неповнолітніх дітей відповідачів не будуть порушені, оскільки вони також будуть приймати участь у приватизації але у меншій частині. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , проживала за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою форми №3 від 22.06.2004 року (том 1 а.с.7). Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05.08.2004 року мати позивача [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно дітей [PERSON] та [PERSON] . На підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 2041 від 22 жовтня 2004 року «Про закріплення житлової площі за неповнолітніми дітьми до досягнення повноліття» за неповнолітньою [PERSON] закріплено житлову площу - 3 кімнатну квартиру [ADDRESS] (том 1 а.с.9). 17.03.2009 року [PERSON] , як наймач вказаної квартири звернувся із письмовою заявою до керівника органу приватизації, в якій просив оформити передачу йому в приватну (спільну часткову) власність та передбачити розподіл долі власності між членами сім`ї у співвідношенні по 1/6 частці. Дана заява також підписана [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . До заяви додано: довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (однокімнатного будинку) та займані ними приміщення (т.1 а.с.222). Згідно долученої до заяви довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення від 17.03.2009 року виданої Житлово-експлуатаційною дільницею ПП «Шалгіс», у квартирі за адресою [ADDRESS] , мешкають і мають право на житло [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т. 1 а.с.223). Розпорядженням органу приватизації Управління з використання та розвитку комунальної власності міської ради від 07 травня 2009 року № 661-р прохання наймача [PERSON] задовольнити та передати вказану квартиру в приватну спільну часткову власність. ЖЕД ПП «Шалгіс» доручено у десятиденний термін оформити свідоцтво про право власності на житло (т.1 а.с.220). 07 травня 2009 року Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради видано свідоцтво про право власності на житло, яке посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та членам його сім`ї - [PERSON] - 1/6, [PERSON] - 1/6, [PERSON] - 1/6, [PERSON] - 1/6, [PERSON] - 1/6 в рівних частках, загальна площа якої становить 45,4 кв.м. (т. 1 а.с.11). Як вбачається із спадкової справи №561/2015 [PERSON] померла [INFO] та після її смерті спадщину у вигляді 1/6 частки квартири [ADDRESS] отримала її донька [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , після його смерті спадщину у вигляді 1/4 частки квартири [ADDRESS] отримала його донька [PERSON] . Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Приватизація державного житлового фонду в Україні здійснюється у відповідності до Конституції України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положення про порядок передачі квартир (будинків), у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56. Відповідно до абзацу 1 статті 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно частини 1 статті 2 цього Закону до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно частини 2 статті 8 цього Закону, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). За змістом частини 5 статті 8 цього Закону, передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Згідно пункту 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56 передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло. За змістом пунктів 20, 21 зазначеного Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до частини 2 статті 64 ЖК УРСР у редакції, на час виникнення спірних правовідносин, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями частин 1, 2 статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, визначених частиною 3 статті 71 ЖК УРСР. Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК Української РСР, частини першої статті 17 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею 64 ЖК Української РСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом із іншими членами сім`ї. Отже, права фізичної особи на приватизацію житлового приміщення залежать від наявності чи відсутності у цієї особи права на проживання у об`єкті приватизації. Матеріали справи свідчать про те, що за [PERSON] рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 2041 від 22 жовтня 2004 року «Про закріплення житлової площі за неповнолітніми дітьми до досягнення повноліття» за неповнолітньою [PERSON] закріплено житлову площу - спірну квартиру до повноліття, тобто до 27.02.2009 року, а приватизацію здійснено у травні 2009 року, тобто менше ніж через шість місяців після повноліття позивача, отже за нею зберігалось право на житло навіть у разі не проживання у вказаній квартирі. На час приватизації спірної квартири позивач не була визнана судовим рішенням такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням. Згідно із частиною третьою статті 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Отже, орган приватизації Управління з використання та розвитку комунальної власності міської ради приймаючи довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення № 7 від 17.03.2009 року, не перевірив достовірність відомостей вказаних у довідці, що призвело до незаконної приватизації спірної квартири, не врахувавши при цьому інтересів позивача. Стосовно посилань представника відповідачів на застосування строків позовної давності суд приходить до наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний ( особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Враховуючи встановлені обставини справи, а саме те, що довідка про склад сім`ї містила недостовірні відомості, суд вважає, що особи, які оформлювали приватизацію квартири намагалися приховати факт приватизації кватири від позивача, а тому вона не була обізнана про порушення свого права до січня 2018 року. Оскільки довідку форми №3 ПП «ЖЕК-10» від 02.01.2018 року позивач отримала у січні 2018 року і тоді дізналась про порушення своїх прав. На думку суду, саме з цього часу починає перебігати строк позовної давності в даному спорі. Позивач звернулася до суду з позовом у квітні 2018 року, тобто в межах позовної давності. Оцінивши надані суду докази у їх сукупності, встановивши дійсний характер спірних правовідносин між сторонами, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Частиною 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв`язку зі звільненням позивача від сплати судового збору та задоволенням позовних вимог у повному обсязі, судовий збір підлягає стягненню з відповідачів по 704,80 грн. з кожного.

Outcome: approved