Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

13.03.2020 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок, обґрунтувавши позовні вимоги тим, що 18 квітня 2000 року він уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу нерухомого майна [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок належав продавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої Первомайської ДНК від 16.03.1991 року за № 736. Вони з власником домовилися, що вартість будинку складає 500,00 грн. Так, 18.04.2000 року договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме житлового будинку [ADDRESS] між ними був письмово укладений, та відповідно з вимогами, встановленими ст.15 Закону України "Про товарну біржу" зареєстрований на біржі в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за № 158. У відповідності до ст. 331 ЦК України право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації і виникає з моменту державної реєстрації. 11.05.2000 року позивачем було зареєстроване право власності на дане домоволодіння, про що свідчить здійснений реєстраційний запис про реєстрацію будинку в Первомайському міжміському бюро технічної інвентаризації за № 11487. Отже, з цього моменту позивач став законним власником вказаного будинку. Проте, при зверненні до органу реєстрації прав власності на нерухоме майно для реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень права власності на будинок, позивач дізнався, що являється власником вище вказаного житла на підставі біржової угоди, яку необхідно узаконити. Так, згідно вимог ст. 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Недодержання цієї вимоги, згідно ст. 220 ЦК України, тягне за собою недійсність договору. Але законом передбачено право сторони вимагати визнання угоди дійсною, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди (ст.220 ч.2 ЦК України). На сьогоднішній день оформити укладену між сторонами угоду в нотаріуса не можливо, оскільки вказана біржова угода зареєстрована в Первомайському МБТІ. Так як проведена державна реєстрація права власності на нового власника та неможливо отримати витяг з державного реєстру прав власності на нерухоме майно на колишнього власника. [PERSON] вважає, що між ними з відповідачем договір купівлі-продажу нерухомого майна № 158 від 18.04.2000 року є вчиненим та виконаним в повному обсязі. Оскільки, [PERSON] являвся законним власником будинку, то ніяких перешкод в розпорядженні майном у нього не було і він мав право його відчужувати, тобто продавати. Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Фактично всі істотні умови договору купівлі-продажу Позивачем та продавцем, були виконані. За домовленістю між ними, житловий будинок, був проданий, продавцю були переданні гроші в розмірі 500,00 грн. Продавцем передано та позивачем прийнято житловий будинок [ADDRESS] . Таким чином, укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу нерухомого майна виконаний в повному обсязі, а тому, вважає, що він є дійсним. В зв`язку з вище викладеним, вважаю, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, єдиним правовим способом захисту прав Позивача буде визнання в судовому порядку за ним права власності на житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] Представник позивача надала суду заяву з проханням слухати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. [PERSON] в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву, у якій просив справу слухати у його відсутність, позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. Відповідно до ч.1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Частиною 3 статті 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, надані суду докази, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні був встановлений факт укладення між [PERSON] та [PERSON] , договору купівлі-продажу нерухомого майна [ADDRESS] (а.с.5). Згідно цього договору [PERSON] передав продавцю гроші в рахунок повного розрахунку за майно, а останній в свою чергу отримав гроші та передав позивачу даний будинок в управління та користування, звільнивши його. Таким чином сторони на момент укладення договору досягнули згоди щодо істотних умов договору. Нотаріальне посвідчення договору неможливе через те, що право власності на будинок зареєстроване в Первомайському МБТІ за позивачем (а.с. 6). Згідно ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на той час, угода може бути визнана дійсною, якщо вона фактично відбулась. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 2 ст. 332 ЦК України право власності на нерухоме майно, якщо відповідно до закону таке право підлягає державній реєстрації, виникає з моменту державної реєстрації. Обов`язковість державної реєстрації прав на нерухоме майно передбачена Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV. Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23.08.2016 року № 553) передбачені умови, підстави та процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. З урахуванням наведеного позовні вимоги позивача є обґрунтованими та законними і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved