Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

Позивач звернулась із позовом до відповідача про поділ майна подружжя, в якому зазначила, що 24.01.1999 між ним та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] . Як на підставу своїх вимог вказувала на те, що під час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру [ADDRESS] . Посилаючись на зазначене, позивач просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 06.09.2017 відкрито провадження у справі. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольни з підстав, викладених у позові. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали, просили відійти від рівності часток при поділі спірної квартири, оскільки відповідач після розірвання шлюбу в грудні 2012 року самостійно сплачувала грошові кошти за кредитним договором в розмірі 165242,45 грн. Крім того, відповідач вимушена була позичати грошові кошти на погашення кредиту за квартиру. Відповідач стверджує, що з урахуванням вартості майна станом на 11.04.2018 грошова частка кожної зі сторін у вартості майна становить: відповідача - 68,9%, що дорівнює 548725,80 грн., позивача - 31,09%, що дорівнює 247603,55 грн. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18.12.2012 ухвалено розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований у Відділі реєстрації актів громадянського стану Луцького міськвиконкому, актовий запис № 37. Вказаним рішенням встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 24.01.1999 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Луцького міськвиконкому, актовий запис № 37. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] . За час перебування у шлюбі позивач та відповідач придбали квартиру [ADDRESS] , право власності зареєстровано за відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 20.02.2007 (а.с. 143). АКБ «Аркада» (Іпотекодердатель) та [PERSON] (Іпотекодавець) 23.02.2006 уклали іпотечний договір, відповідно до якого іпотекодердатель має право у разі невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за договором про іпотечний кредит №49251 від 23.02.2006, укладеного сторонами, задовольнити свої вимоги за рахунок вартості предмета іпотеки, наданого в іпотеку за договором. Предметом іпотеки є майнові права на квартиру, будівництво якої не завершено, а також сама квартира, що не збудована. Майнові права належать іпотекодавцю згідно договору про уступку майнових прав №49251 від 23.02.2006. Вартість предмета іпотеки, визначена сторонами на момент укладення договору становить 347357,88 грн. (а.с. 36-39). Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року визначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до звіту про оцінку майна вбачається та не заперечується сторонами, що реальна вартість спірного майна станом на 11.04.2018 становить 796409,00 грн. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Судом установлено що, договір про іпотечний кредит №49251 від 23.02.2006 укладений з АКБ «Аркада» на ім`я відповідача був укладений для потреб сім`ї. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила факт того, що позичала відповідачу грошові кошти у розмірі 2200 доларів США для сплати внеску за спірну квартиру. Суд установив, що кошти за укладеними за час шлюбу договорами позики відповідач одержала для погашення кредиту, за який було придбано квартиру, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя та яке використане саме в інтересах сім`ї. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно зі ст. 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира була набута сторонами за час шлюбу в інтересах сім"ї і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя у зв`язку з чим суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи те, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності сторін, суд приходить до висновку про правомірність заявлених позовних вимог. Отже, зважаючи на наведене вище, суд вважає, що позов є законним, таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України та підлягає задоволенню в повному обсязі. Інших належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду, учасниками надано не було.

Outcome: approved