Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

У квітні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він працював в ТОВ «Фора» з 28 грудня 2019 року по 11 березня 2020 року на посаді охоронця магазину. Між ними було досягнуто згоди, що його оклад буде становити 15000 грн. за 11 відпрацьованих змін. Також він працював на касі, був старшим зміни адміністратора, виконував інші доручення керівництва. Згодом у нього склались напружені відносини з керівництвом, тому фактично під тиском написав заяву про звільнення та розписку, що він отримав всі гроші в повному обсязі. Підписуючи заяву він розраховував, що в день звільнення йому буде виплачено заборгованість по заробітній платі в розмірі 17 000 грн. (за лютий 2020 року - борг становить 2000 грн., та за березень 2020 року - 15000 грн. за 11 відпрацьованих змін). Але у виплатах йому було відмовлено. Лише 02 квітня 2020 року до нього додому приїхав заступник директора ТОВ «ФОРА» та повернули трудову книжку і вимагали написати розписку про відсутність претензій до відповідача. Знову під психологічним тиском він розписався про отримання трудової книжки, в якій було вказано, що звільнення відбулось за згодою сторін, але ж такої згоди не було досягнуто. Не було виплачено йому і за затримку у розрахунку при звільненні (як по заробітній платі, так і за порушення строків видачі трудової книжки при звільненні). І на день подачі позову також такий розрахунок не проведений, чим грубо порушені його права. Таким чином за період затримки з 12 березня по 08 квітня 2020 року відповідач зобов`язаний виплатити йому 27 280 грн., за порушення строків видачі трудової книжки відповідач зобов`язаний сплатити йому за період з 11 березня по 02 квітня середній заробіток з час вимушеного прогулу - 30 008 грн. Крім того, такими неправомірними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, що мало прояв в його психічному та емоційному стані, став знервованим та дратівливим, втратив сон, постійному перебуває в стресовому стані, залишився без засобів для існування. Моральну шкоду він оцінює в розмірі 20 000 грн. Через порушення його прав він поніс витрати на правову допомогу в розмірі 12270 грн., які мають бути стягнені з відповідача. Просив суд стягнути з ТОВ «ФОРА» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 17 000 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 27280 грн. (станом на 08 квітня 2020 року, а в подальшому по день фактичного розрахунку), середній заробіток за час видачі трудової книжки в розмірі 30 008 грн., завдану моральну шкоду в розмірі 20 000 грн., витрати на правову допомогу в розмір 12 270 грн., судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 квітня 20202 року відкрито провадження по справі та справу до розгляду призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У встановлений судом строк позивач не надіслав заперечень щодо такого розгляду справи. У задоволенні клопотання представника ТОВ «ФОРА» щодо проведення судового засідання відмовлено. 12 червня та 17 червня 2020 року до суду надійшов відзив на позов та додаткові докази. Не погоджуючись з позовом ТОВ «ФОРА» вказали, що [PERSON] працював з 28 грудня 2019 року по 11 березня 2020 року працював на посаді старшого охоронника магазину. Протягом всього часу з працівником своєчасно та в повному обсязі виплачувалась заробітна плата. У день звільнення позивачу були перераховані всі суми, належні до виплати: заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 16 463,48 грн. шляхом перерахування на картковий рахунок. До розрахунку були включені посадовий оклад, доплата за суміщення професій, доплата за роботу в нічний час, премії та компенсацію за невикористані дні відпустки. Тому доводи позову щодо не своєчасності виплат вважають необґрунтованими. Зазначили, що в день звільнення працівникові було повідомлено, що трудову книжку він може забрати в відділі кадрів (м.Київ). Але в день звільнення він не з`явився за трудовою книжку. Тому [PERSON] направлено листа про необхідність з`явитись по трудову книжку або на його вимогу - направити її поштою. Даний лист [PERSON] отримав 20 березня. Але трудову книжку він дійсно отримав лише 02 квітня 2020 року. Тому їх вина відсутня. Також вважають, що відсутня завдана їх діями і моральна шкода. Просили відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що наказом ТОВ «Фора» №2568к від 26 грудня 2019 року [PERSON] було прийнято на роботу на посаду старшого охоронника магазину №362_Ф ( [ADDRESS] ) з окладом згідно штатного розпису. 10 березня 2020 року [PERSON] подав заяву про звільнення з займаної посади за угодою сторін з 11 березня 2020 року. Наказом ТОВ «Фора» №361/к/тр від 10 березня 2020 року [PERSON] звільнено з посади старшого охоронника за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП, з виплатою компенсацією за невикористані 5 днів відпустки. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Загальні положення оплати праці на підприємствах, в установах і організаціях встановлено у ст. 97 КЗпП, зокрема оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Статтею 143 КЗпП встановлено, що до працівників підприємств, установ, організацій можуть застосовуватись будь-які заохочення, що містяться в затверджених трудовими колективами правилах внутрішнього трудового розпорядку. Структура заробітної плати визначена у ст. 2 Закону України "Про оплату праці": Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.» Відповідно до вимог ч. 1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим повноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За положеннями частини третьої статті 2 Закону України «Про оплату праці» у структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Стаття 47 КЗпП України встановлює обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У відповідності до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строк, зазначений в ч.1 ст.116 цього Кодексу, підприємство, установа та організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З матеріалів справи встановлено, що за період роботи [PERSON] було виплачено: через касу: 03 січня 2020 року - 330,40 грн., 20 січня 2020 року - 4210,10 грн., 21 січня 2020 року - 1 922,97 грн., всього сплачено за другу половину грудня 2019 року та першу половину січня - 6 463,50 грн. (розрахунковий лист за січень 2020 року); через касу 05 лютого 2020 року - 2503,20 грн., через банк: 21 лютого 2020 року - 0,05грн., 20 лютого 2020 року 9660 грн., 21 лютого 2020 року - 2 179,38 грн., всього сплачено за другу половину січня та першу половину лютого 2020 року - 14 342,63 грн. (розрахунковий лист за лютий 2020 року); через банк: 05 березня 2020 року - 2246,85 грн., 11 березня 2020 року - 14 216,63 грн., всього за другу половину лютого та 11 днів березня 2020 року з компенсацією невикористаних 5 днів відпустки - 16 463,48 грн. (розрахунковий лист за березень 2020 року). Факт отримання належних коштів [PERSON] через касу підтверджено відомостями на виплату готівки за грудень 2019 року, за січень 2020 року, де міститься підпис позивача. Факт отримання коштів [PERSON] через банк підтверджується платіжними відомостями на виплату премії працівникам за лютий 2020 року (№268 від 20 лютого 2020 року), на перерахування заробітної плати працівникам (№269 від 21 лютого 2020 року), на виплату заробітної плати працівникам за лютий 2020 року (№359 від 05 березня 2020 року), на перерахування розрахункових від 11 березня 2020 року, з відповідними платіжними дорученнями від 05 березня 2020 року, 20 лютого 2020 року, 21 лютого 2020 року, 11 березня 2020 року. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Не зважаючи, що відзив позивачу був направлений ще у червні 2020 року, позивач будь-яких доказів на спростування доказів відповідача щодо неотримання цих коштів суду не надав, не заявив клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні (зокрема, виписку з карткового рахунку). При цьому суд враховує, що позивач у своєму позові вказує, що не отримав повністю заробітну плату за лютий 2020 року у розмірі близько 2000 грн. (фактично виплачено на карту 05 березня 2020 року), разом з тим не оспорює про отримання іншої частини заробітку на картку (20 лютого 2020 року на картку переведено 9660 грн.). На підставі наведеного суд приходить до висновку, що відповідач провів повністю розрахунок з [PERSON] у день його звільнення - 11 березня 2020 року. Посилання позивача, що між ним та відповідачем була домовленість про заробітну плату за місяць - 15000 грн. за 11 змін на місяць суд оцінює критично, оскільки доказів цим обставинам позивач не надав (наприклад, відомості з пенсійного фонду, податкової, що йому такі кошти виплачувались). На вимогу позивача ТОВ «Фора» надало розрахункові листи за січень-березень 2020 року, де вказаний і оклад працівника, і всі суми, які йому нараховувались за час роботи в товаристві. Докази на спростування таких нарахувань або наявність заборгованості по виплатам матеріали справи не містять. Суд також враховує, що у своєму позові [PERSON] обмежився лише власними поясненнями без подання належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, здійснених нарахувань. Тому позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку суд відмовляє. Стаття 47 КЗпП України встановлює обов`язок власник або уповноважений ним орган в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. У разі мобілізації власника - фізичної особи свої обов`язки, визначені цією статтею, він повинен виконати протягом місяця після своєї демобілізації без застосування санкцій та штрафів. Також судом встановлено, що трудову книжку у день звільнення [PERSON] не отримував. А згідно Книги №12 обліку руху трудових книжок і вкладишів до них з №11924 від 22 жовтня 2019 року [PERSON] отримав її 02 квітня 2020 року. Позивач посилався на ст.235 КЗпП України, за якою у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Тому просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. При вирішенні спору в цій частині, суд враховує, що при прийнятті на роботу [PERSON] підписав 28 грудня 2019 року повідомлення щодо особливостей розрахунку лікарняних листів непрацездатності та щодо необхідності отримати трудову книжку після звільнення. При цьому у п.2 вказано, що при звільненні з товариства трудову книжку та розрахунок по заробітній платі можна отримати в день звільнення за адресою: м.Київ, вул. А.Навої, 76, каб.13 (відділ кадрів) та каб.№3 (бухгалтерія), режим роботи: з понеділка по п`явицю з 09-00 до 18-00. Оскільки [PERSON] не отримав трудову книжку 11 березня, то 11 березня 2020 року ТОВ «Фора» направило листа щодо необхідності з`явитись до відділу кадрів та отримання книжки, а також роз`яснено право на отримання трудової книжки поштою за його заявою. Даний лист отриманий [PERSON] 20 березня 2020 року. За наведених вище обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем належними та допустимими доказами доведено відсутність їх вини у затримці з видачею трудової книжки, тому посилання позову в цій частині суд також вважає необґрунтованим та недоведеним. У позові [PERSON] не вказав, чи мав він можливість отримати трудову книжку 11 березня, чи ні, чи був він на робочому місці в цей день взагалі, чи з`являвся до відділу кадрів. Зважаючи на встановлені обставини, суд відмовляє в позові в цій частині. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пунктом 9 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної( немайнової) шкоди" передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Оскільки судом не встановлено неправомірних дій відповідача та порушення його трудових прав, відсутні в матеріалах справи докази заподіяння відповідачем моральної шкоди позивачу, тому позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000 грн. задоволенню не підлягають. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволені позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed