Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-20 00:00:00

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] , у якому, просять стягнути із відповідача на їх користь заборгованість за Кредитним договором №69 від 26 червня 2007 року по основному боргу 137 700,00 грн., по пені 25 199,10 грн., 3% річних по простроченому основному боргу 12 415,64 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що 26 червня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та відповідачем був укладений Кредитний договір №69, відповідно до умов якого [PERSON] отримав строковий кредит у розмірі 350 000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,0 % річних, а позичальник зобов`язався повернути кредит не пізніше 25 червня 2017 року. З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за даним кредитним договором 03 липня 2007 року між Банком та [PERSON] укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Чолач Г.Д., який зареєстрований в реєстрі за №3763. Згідно зазначеного договору в іпотеку Банку передано майно, а саме: нежиле приміщення, столярний цех, загальною площею 266,3 кв.м., зазначений в плані під літерою «А», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку , площею 0,22 га., з цільовим призначенням - для роздрібної торгівлі та комерційних послуг за кадастровим номером - 6125255400020010673. У зв`язку із не виконанням відповідачем своїх зобов`язань банк звернувся до суду із позовом про стягнення боргу шляхом звернення на предмет іпотеки. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2011 року задоволено позов Банку та вирішено стягнути з [PERSON] в користь ВАТ«Державний ощадний банк України», в особі філії - Тернопільське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» заборгованість за договором кредиту №69 від 26 червня 2007 р., в розмірі 366 415, 85 грн., шляхом звернення стягнення на належне на праві власності [PERSON] та передане нею згідно нотаріально посвідченого 03.07.2007 р. та зареєстрованого за №3763 Іпотечного договору нерухоме майно. На підставі вище зазначеного рішення суду 27 січня 2011 року видано виконавчий лист № 2-426/2011, який перебував на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. В ході виконавчого провадження державним виконавцем передавалось іпотечне майно на реалізацію та проданим не було. 28.10.2016 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі заяви Банку. Рішенням Кредитного комітету від 16 листопада 2017 року вирішено: надати згоду на добровільну реалізацію предмета іпотеки [PERSON] , а саме нежиле приміщення, столярний цех, загальною площею 266,3 кв.м., зазначений в плані під літерою «А», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,22 га., з цільовим призначенням - для роздрібної торгівлі та комерційних послуг за кадастровим номером - 6125255400020010673, ціною не нижчою ніж 159 300,00 грн. 18 січня 2018 кошти в сумі 159 300,00 гривень поступили на рахунок банку. Банк неодноразово звертався з вимогами про усунення порушення до [PERSON] Станом на 16 січня 2019 року згідно розрахунків простроченої заборгованості за основним боргом згідно Кредитного договору №69 від 26 червня 2007 року заборгованість по основному боргу становить 137 700,00 гривень; по пені за останній рік - 25 199,10 грн., 3% річних по простроченому основному боргу - 12 415,64 грн. З цих підстав просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Сампара Н.М. подала суду відзив на позовну заяву, у якому заперечує проти викладених у позові обставин посилаючись на те, що позивач зазначає, що Банком надано кредит відповідачу на суму 350 000 грн. із сплатою 16% річних, строком на 120 місяців з остаточним поверненням не пізніше червня 2017 року. Проте, жодних доказів на підтвердження того, що дані кошти надані відповідачу (квитанції про видачу готівки із каси Банку) не надає. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2011 року достроково стягнуто кредит із відповідача шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на виконання п.3.2.2 Кредитного договору, що не заперечується самим позивачем. Звертаючись із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки для дострокового стягнення боргу у повному обсязі за кредитним договором тіла кредиту, заборгованості за процентами та пені, кредитор у даній справі змінив умови кредитного договору, щодо строку його дії, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а відтак, даним рішенням суду, змінено кінцевий строк повернення кредиту з 01.06.2017 року на 12 січня 2011 року. З цих підстав вважає, що строк позовної давності для звернення з даним позовом у позивача закінчився 12 січня 2014 року. Після реалізації предмета іпотеки грошові кошти в сумі 159 300,00 гривень поступили на рахунок банку. У позовній заяві Позивач зазначає, що 16.11.2017 року рішенням кредитного комітету вирішено надати згоду на добровільну реалізацію предмета іпотеки [PERSON] за ціною не нижче ніж 159 300,00 гри. Отже, кошти, які поступили на виконання рішення суду, сплачені не позичальником, а покупцем за придбане іпотечне майно. До позовної заяви, Позивач додає розрахунок суми заборгованості за кредитним договором №69 від 26.06.2007 року в якому зазначає, що Відповідачем 10.01.2018 р. здійснено погашення в сумі 137 700,00 грн., проте, такого погашення Відповідач не здійснював. Позивачем зазначено, що 18.01.2018 року поступили кошти в сумі 159 300,00 грн., проте, дана сума коштів не відображена в поданому розрахунку заборгованості. Вважає, що Банком неправомірно нараховано відповідачу пеню в сумі 25 199,10 гривень. При цьому вказує, що позивачем не доведено, що позичальником здійснювалося часткове погашення кредиту протягом трьох останніх років, даний факт дає підстави вважати, що Банком пропущено строк позовної давності про стягнення із відповідача коштів в сумі 175 314,14 гривень. За вказаних обставин стверджує, що строк позовної давності на звернення з даним позовом закінчився 12 січня 2014 року. З цих підстав просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. До вказаного відзиву представником відповідача долучено клопотання про застосування строку позовної давності. Представником позивача подано відповідь на відзив, згідно якої позивач заперечує проти викладених обставин, посилаючись на те, що 12 січня 2011 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області ухвалено рішення у справі № 2-426/2011, яким задоволено позов Банку та вирішено стягнути з [PERSON] користь відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором кредиту № 69 від 26 червня 2007 року, в розмірі 366 415,85 грн., шляхом звернення стягнення на належне на праві власності [PERSON] . Факт отримання кредитних коштів відповідачем не заперечується. Спірний кредитний договір не визнаний судом недійсним, а отже є чинним, виходячи із змісту ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину). Відповідач у відзиві зазначає, що рішенням суду достроково стягнуто кредит з позичальника шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. На підставі Іпотечного договору від 03.07.2007 року майно продано, однак, коштів від реалізації іпотечного майна, виявилось не достатньо для повного погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором, а тому лише після реалізації предмету Іпотеки у банку виникло право на звернення стягнення до суду із заявленим позовом. 18 січня 2018 року кошти від реалізації іпотечного майна в сумі 159 300,00 грн. поступили на рахунок Банку. У даному випадку Іпотекодавець самостійно реалізувала предмет іпотеки. Тільки після реалізації предмета іпотеки у банку виникло право на звернення до суду із заявленим позовом. Відповідачем не спростовано право позивача на звернення із даним позовом в суд. У запереченні на заяву про застосування строків позовної давності представник позивача зазначає, що оскільки відповідач несвоєчасно сплачував кошти в рахунок погашення кредитної заборгованості, йому здійснено нарахування пені відповідно до умов Договору. Відповідач власноруч підписав Кредитний договір № 69, таким чином він в повному обсязі ознайомлений з умовами Договору та погодився з його умовами в тому числі, щодо порядку та розміру нарахування пені. Вважають, що позов поданий в межах строків позовної давності, а твердження представника відповідача не відповідають дійсності і є безпідставними. Представник позивача - адвокат Данилевич А.Б. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі. Представника відповідача - адвокат Сампара Н.М. у судовому засіданні заперечила проти позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. 26 червня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено Кредитний договір №69, за умовами якого Банк надав останньому кредит у розмірі 350 000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16% річних, із кінцевим терміном повернення кредиту - не пізніше 25 червня 2017 року. З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за даним кредитним договором 03 липня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Чолач Г.Д., який зареєстрований в реєстрі за №3763. Згідно зазначеного договору в іпотеку Банку передано майно, а саме: не жиле приміщення, столярний цех, загальною площею 266,3 кв.м., зазначений в плані під літерою «А», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку , площею 0,22 га., з цільовим призначенням - для роздрібної торгівлі та комерційних послуг за кадастровим номером - 6125255400020010673. У відповідності із п. 6.1 Іпотечного договору, Іпотекодержавтель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку платежу зобов`язання (або відповідна його частина) не буде виконано, а також у будь-який час незалежно від настання строку платежу у випадку невиконання позичальником та/або Іпотекодавцем будь- якого з своїх обов`язків, передбачених цим Договором та/або кредитним договором, а рівно у випадках, якщо будь-яка з гарантій або завірень, наданих Іпотекодавцем у відповідності з цим Договором, виявиться (стане) недійсною. У 2010 році позивач ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Тернопільське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» звернувся до суду із позовом про дострокове стягнення із відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на іпотечне майно. Рішенням Тернопільського міськрайоного суду Тернопільської області від 12 січня 2011 року задоволено позов Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії - Тернопільське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнуто з [PERSON] в користь відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії -Тернопільське обласне управління ВАТ «Ощадбанк», заборгованість за договором кредиту №69 від 26 червня 2007 р., в розмірі 366 415, 85 грн., шляхом звернення стягнення на належне на праві власності [PERSON] та передане нею згідно нотаріально посвідченого 03.07.2007 р. та зареєстрованого за №3763 Іпотечного договору нерухоме майно: нежиле приміщення, столярний цех, загальною площею 266.3 кв.м., зазначеного під літ "А", знаходиться за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку, площею 0,22 га., з цільовим призначенням для роздрібної торгівлі, та комерційні послуги кадастровий №6125255400020010673, розташовану за адресою: [ADDRESS] , а також на належне на праві власності [PERSON] , згідно договору застави майна від 03 липня 2007 року зареєстрованого за №3766, пилораму стрічкопильну "ТЕТ-900", 2007 рік випуску в кількості 1 шт.; верстат для торцювання "ТП-ТЕТ-900"2007 рік випуску в кількості 1 шт.; верстат для повздовжньої порізки дощок "ПП-ТЕТ-900"2007 рік випуску в кількості 1шт., знаходиться за адресою [ADDRESS] . Згідно викладених у позові обставин, на підставі вказаного рішення суду, 27 січня 2011 року видано виконавчий лист №2-426/2011, який перебував на виконанні в відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. 28.10.2016 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі заяви Банку. Позивачем 16 листопада 2017 року надано згоду на добровільну реалізацію предмета іпотеки [PERSON] , а саме нежиле приміщення, столярний цех, загальною площею 266,3 кв.м., зазначений в плані під літерою «А», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,22 га., з цільовим призначенням - для роздрібної торгівлі та комерційних послуг за кадастровим номером - 6125255400020010673, ціною не нижчою ніж 159 300,00 грн. 18 січня 2018 кошти за реалізацію зазначеного предмету іпотеки, кошти в сумі 159 300,00 гривень поступили на рахунок банку, що підтверджується наявним при матеріалах справи платіжним дорученням №26665819 від 10 січня 2018 року. Вказані обставини визнаються стороною відповідача. Як вбачається із долучених розрахунків заборгованості здійсненою позивачем, у відповідача [PERSON] станом на 16 січня 2019 року наявна заборгованість за кредитним договором №69 від 26 червня 2007 року, зокрема: заборгованість по основному боргу становить 137 700,00 гривень; по пені за останній рік - 25 199,10 грн., 3% річних по простроченому основному боргу - 12 415,64 грн.. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з умовами Кредитного договору №69 від 26 червня 2007 року за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Крім цього, у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Велика Палата Верховного Суду у зазначеному рішенні зробила висновок про те, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення. В силу вимог статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання. Таким чином, положення абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики та нарахування процентів поза межами строку дії договору. Судом установлено, що позивач скористався своїм правом на пред`явлення вимоги до відповідача про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором шляхом звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором №69 від 26 червня 2007 pоку в розмірі 366 415,85 гривень шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, а саме: нежиле приміщення, столярний цех, загальною площею 266,3 кв.м., зазначений в плані під літерою «А», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,22 га., з цільовим призначенням - для роздрібної торгівлі та комерційних послуг за кадастровим номером - 6125255400020010673, та отримав судовий захист своїх прав. Виходячи із вищенаведеного, суд приходить до переконання, що звернувшись у 2010 році до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №69 від 26 червня 2007 pоку в розмірі 366 415,85 гривень, шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, який був задоволений рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2011 року позивач АТ «Державний ощадний банк України» втратив право на стягнення процентів, визначених умовами кредитного договору. Суд приймає до уваги заяву представника відповідача про застосування позовної давності. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За положеннями частин 2,3 статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Суд критично сприймає твердження представника позивача про те, що перебіг позовної давності починається із дати, коли мало б бути останнє погашення заборгованості згідно умов договору, тобто 25 червня 2017 року. Зокрема, враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, у зв`язку із реалізацією позивачем свого права на судовий захист порушених прав, ухваленням рішення Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області від 12 січня 2011 року змінено кінцевий строк повернення кредиту, тобто станом на дату дострокового стягнення заборгованості, яке відбулось ухваленням судового рішення, вважається таким, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Оскільки, з урахуванням дати дострокового стягнення заборгованості, якою було змінено кінцевий строк повернення кредиту, пройшло близько восьми років, що свідчить про пропущення позивачем позовної давності на звернення до суду із вимогою про стягнення заборгованості за тілом кредиту. При цьому, суд зазначає, що позивач звернувся до суду із вказаним позовом лише у 2019 році. За змістом ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, суд приходить до переконання про відсутність визначених законом підстав для задоволення позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed