Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом і просила визнати частково недійсним рішення виконавчого комітету Буринської міської ради Сумської області від 27 грудня 2002 року та недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії СМ № 160421 від 03 січня 2003 року, виданий на ім'я [PERSON] Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері вона є власником : житлового будинку з надвірними будівлями по вул. Жовтневій, 116 в м. Буринь Сумської області, земельної ділянки для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку і господарських споруд, площею 0,04208 га та земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,16575 га, кадастровий номер . Позивач вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення виконавчим комітетом були допущенні такі порушення, як: рішення прийнято за відсутності технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки; при виготовлені технічної документації по складанню дежавного акту на право приватної власності на землю [PERSON] допущено свідоме спотворення фактичних меж земельної ділянки. Крім того, позивач зазначала на те, що державний акт видано на імя померлої особи. У судовому засіданні представники позивача заявлені позовні вимоги підтримали. Представник відповідача проти позову заперечував, посилався на те, що міська рада діяла в межах своїх повноважень та на підставі вимог земельного законодавства, які діяли на той час. Визнав, що державний акт був виданий на імя померлої. З Головного управління Держземагентства у Сумської області та відділення Сумської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру» надійшли заяви про розгляд справи без участі їх представників. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та інші письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до виписки з рішення Буринської міської ради від 23.12.1993 року № 197, у приватну власність [PERSON], матері позивача, передано земельну ділянку площею 0,15 га по вул. Жовтневій, 116 в м. Буринь Сумської області (справа № 574/1237/14-ц т.1 а.с. 34). За даними Буринської міської ради на підставі вказаного рішення у книзі обліку приватизованих земельних ділянок по вул. Жовтневій, 116, внесено запис під № 90, де значиться розмір земельної ділянки, що передано у власність 0,15 га, за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, обслуговування житлового будинку і господарських будівель. 01 січня 2001 року [PERSON] померла. Згідно абз. 2 п. 5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року N 562-XII «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав землеволодіння або землекористування. Статтею 6 ЗК України (1990 року) в редакції відповідно до Закону України від 13 березня 1992 року N 2196-XII, який діяв на час прийняття рішення міською радою від 23 грудня 1993 року № 197, було передбачено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Відповідно до статті 9 цього ж Кодексу до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належала передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу. За змістом ст. 22 цього Кодексу право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Статтею 23 даного Кодексу було визначено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Дія ч. 1 ст. 23 цього Кодексу була зупинена Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1990 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», який втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-У «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» (далі - Декрет). За статтею 30 цього ж Кодексу при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Відповідно до частин 1-3 статті 56 цього ж Кодексу для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах , або надаються безплатно у власність у розмірі небільше 0,6 гектара. За бажанням громадян їм додатково можуть надаватися земельні ділянки у користування. Загальна площа цих ділянок не повинна перевищувати 1 гектара. Як визначено у ст. 67 цього ж Кодексу громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара. Пунктом 1 Декрету, який діяв на час прийняття рішення міською радою від 23 грудня 1993 року № 197 передбачено, що міським радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), тощо в межах норм, установлених Земельним кодексом України. Пунктом 3 цього Декрету визначено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акту на право приватної власності на землю. Таким чином, згідно положень ст.ст. 6, 22 ЗК України (1990 року) придбана у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель земельна ділянка є приватної власністю, оскільки мова йде про отримання громадянином частки з земельного фонду. Разом з тим, виходячи із змісту ст. 30 цього Кодексу при переході права власності на будинок і будівлі переходить право власності і на земельну ділянку без зміни її цільового призначення. Форма державного акту на право приватної власності на землю затверджена постановою Верховної Ради України 13 березня 1992 року N 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» Згідно підпункту 1.4. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі (далі - Інструкція), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року N 43, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04 червня 1999 року за N 354/3647 державний акт на право приватної власності на землю, видається на підставі рішення міської ради. Підпунктами 1.13. - 1.14. Інструкції визначено, що складання державного акта на право приватної власності на землю, що була раніше надана громадянам, у постійне користування або при переоформленні правоустановних документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою в установленому порядку відповідною технічною документацією. Довгострокові межові знаки передаються на зберігання власнику або користувачу земельної ділянки, про що складається відповідний акт. Акт складається у трьох примірниках, підписується власником або користувачем земельної ділянки, виконавцем робіт і представником районного (міського) відділу (управління) земельних ресурсів Держкомзему України. Один примірник додається до технічної документації зі складання відповідного державного акта, другий - передається виконавцю робіт, третій - видається разом з державним актом на землю власнику або користувачу земельної ділянки. Власник або користувач земельної ділянки попереджається про відповідальність за порушення чи знищення вказаних знаків. Окрім того, відповідно до пп. 3.1 Інструкції державні акти на право приватної власності на землю видаються міськими радами. За п.п «г» п.1 ст. 81 ЗК України (2001 року) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Як передбачено у ч. 1 ст. 120 цього ж Кодексу при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Відповідно до ст. 125 цього ж Кодексу право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Статтею 126 цього ж Кодексу передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 7 Перехідних положень ЗК України (2001 року) громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Як роз'яснено в пп. в і г п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», з 1 січня 2002 р. відповідно до статті 125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. N 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав"; громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розділу X "Перехідні положення" ЗК), одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством; Виходячи з аналізу наведених норм та правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2012 року № 6-31цс12, є підстави для висновку, що на підставі відповідних записів у земельно-кадастрових документах (книзі обліку приватизованих ділянок Буринської міської ради) [PERSON] за життя набула право власності на земельні ділянки передані за рішенням міської ради від 23 грудня 1993 року № 197 площею по 0,15 га, а документом, який підтверджує право власності на земельну ділянку є відповідних запис у земельно-кадастрових документах. Ця обставина встановлена рішенням Апеляційного суду в Сумській області від 28 жовтня 2015 року та не підлягає доказуванню в силу ст. 61 ЦПК України. Згідно технічного звіту по складанню державних актів на право приватної власності на землю гр. [PERSON] для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства на території Буринської міської ради м. Буринь, вул.Жовтнева,116, рішенням виконавчого комітету Буринської міської ради від 27 грудня 2002 року № 252, було затверджено технічну документацію по складанню державних актів на право приватної власності на землю та площі земельних ділянок, які уточненні при проведенні цих робіт та згідно додатку (списку громадян, яким уточнені площі земельних ділянок для видачі державних актів на право приватної власності на землю) та прийнято видати на померлу [PERSON] державний акт на право власності на землю: згідно рішення міської ради від 23 грудня 1993 року № 197 на земельну ділянку площею 0,1500 га, та уточнену площу земельної ділянки загальною площею 0,2078 га, в т.ч. сільськогосподарські угіддя - 0,1658 га, з них рілля - 0,1658 га ; під забудовою - 0,0421га (справа № 574/1237/14-ц т. 2 а.с. 113). У технічному звіті є акт про погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки наданої для ведення особистого селянського господарства та обслуговування житлового будинку [PERSON], у якому зазначено, що на виконання рішення міської ради від 23 грудня 1993 року № 197 проведено в натурі погодження існуючих меж земельної ділянки переданої для ведення особистого селянського господарства та обслуговування житлового будинку по вул. Жовтневій, 116. Кути поворотів меж земельної ділянки закріплені кілками встановленого зразку в кількості 12 штук, межові знаки передані на збереження власнику земельної ділянки. Цей акт підписано за померлу [PERSON] її спадкоємцем - позивачем, а також суміжними землевласниками (справа № 574/1237/14-ц т. 2 а.с. 129), що також встановлено рішенням Апеляційного суду в Сумській області від 28 жовтня 2015 року та не підлягає доказуванню в силу ст. 61 ЦПК України. Даних про те, що при виготовлені технічної документації по складанню дежавного акту на право приватної власності на землю [PERSON] допущені технічні помилки чи свідоме спотворення фактичних меж земельної ділянки, як це зазначено у позові, в судовому засіданні не здобуто та таких доказів суду не надано. Про призначення судової експертизи виготовленої документації представниками позивача не заявлено. При цьому посилання у позові на те, що встановлені межі не відовідають тим, що були узгоджені землевласниками, суд відхиляє, оскільки акт про погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки у 2002 році підписаний позивачем без зауважень, але не фіксує місце знаходження межових знаків або вказує на предмети їх відображення. 29 грудня 2002 року виконавчим комітетом Буринської міської ради щодо уточнення площі земельних ділянок для видачі державних актів на право приватної власності на землю, а саме, у 2002 році відносно [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0,2078 га. Надалі 03 січня 2003 року на ім'я померлої [PERSON] було видано державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,2078 га і дане майно увійшло до складу спадщини, яку успадкувала позивачка після смерті матері згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, оформленого 25 травня 2004 року. В той же час, як вбачається з листа державного нотаріуса від 20 грудня 2002 року № 320, останній повідомив про смерть [PERSON] та просив видати державний акт на землю на імя спадкоємця померлої (справа № 574/1237/14-ц т. 2 а.с. 122). В силу ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права обов'язки (цивільна правоздатність) виникає у громадянина в момент його народження і припиняється смертю. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом (ч.ч. 1,3 ст. 1225 ЦК України). Отже, оспорюване рішення, яке всупереч наведеним вимогам закону прийняте відповідачем щодо вже померлої [PERSON]Ф, з порушенням права позивача на земельну ділянку набуту її матірю за життя, а тому з урахуванням положень ст. 16 ЦК України, ст. 152 ЗК України (2001 року), суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову і визнання рішення ради незаконним в оскаржуваній частині, а виданого на його підставі державного акта про право власності на землю на ім'я померлої [PERSON] недійсним. В зв'язку із задоволенням позову підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в сумі 551 грн. 20 коп. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved