Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

01.10.2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду, в особі представника [PERSON] , із вищевказаною позовною заявою, вимоги у якій змінено 11.03.2019 року представником [PERSON] , про визнання договору про відступлення права вимоги та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки недійсними. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що 16 травня 2008 року між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі заступника голови правління Ананьєвої Н.В., був укладений кредитний договір №014/3181/148428/82, згідно якого банк за наявності кредитних ресурсів надає позичальнику - [PERSON] кредит, шляхом відкриття відновлювальної відзивної кредитної лінії з лімітом 32000 доларів США. В забезпечення зобов`язання за кредитним договором Кредитором прийнято нерухоме майно за іпотечним договором №14914/3181/305653 від 16.05.2008 року, укладеними між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та фізичною особою [PERSON] В зв`язку із знеціненням гривні з 2014 року та тяжким матеріальним становищем [PERSON] , остання не мала змоги виконувати обов`язок за кредитним договором та сплачувати грошові кошти, що слугувало виникнення заборгованості. 08.09.2014 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до Синельниківського міськрайонного суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Заочним рішенням Синельниківського міськрайонного суду від 10 червня 2015 року був задоволений позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та стягнуто із [PERSON] заборгованість у сумі 30806,18 доларів США, в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку становить 483 986,68 грн. та судові витрати у сумі 3654,00 грн. 27 лютого 2018 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «ОКСІ БАНК» склали договір про відступлення права вимоги згідно якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе права вимоги, що належать первісному кредитору, і стає кредитором за кредитним договором №014/3181/148428/82 від 16.05.2008 року укладеним між первісним кредитором та боржником. 27 лютого 2018 року ПАТ «ОКСІ БАНК» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» склали договір про відступлення права вимоги згідно якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе права вимоги, що належать первісному кредитору, і стає кредитором за кредитним договором №014/3181/148428/82 від 16.05.2008 року укладеним між первісним кредитором та боржником. 27 лютого 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» та фізична особа [PERSON] склали договір про відступлення права вимоги згідно якого, первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе права вимоги, що належать первісному кредитору, і стає кредитором за кредитним договором №014/3181/148428/82 від 16.05.2008 року укладеним між первісним кредитором та боржником. 27 лютого 2018 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «ОКСІ БАНК» склали договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки згідно якого іпотекодержатель передає, а новий іпотекодержатель приймає на себе права вимоги, що належать іпотекодержателю, і стає іпотекодержателем за іпотечним договором №14914/3181/305653 від 16.05.2008 року, укладеним між іпотекодержателем та боржником. 27 лютого 2018 року ПАТ «ОКСІ БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» склали договір про відступлення права вимоги згідно якого іпотекодержатель передає, а новий іпотекодержатель приймає на себе права вимоги, що належать первісному кредитору, і стає іпотекодержателем за договором іпотеки №14914/3181/305653 від 16.05.2008 року укладеним між первісним іпотекодержателем та боржником. 27 лютого 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» та фізична особа [PERSON] склали договір про відступлення права вимоги згідно якого Іпотекодержатель передає, а новий іпотекодержатель приймає на себе права вимоги, що належать іпотекодержателю, і стає іпотекодержателем за договором іпотеки №14914/3181/305653 від 16.05.2008 року укладеним між первісним іпотекодержателем та боржником. 07 червня 2018 року відповідач [PERSON] звернувся до Синельниківського міськрайонного суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 337654,59 грн та судових витрат на 3376, 56 грн. Представник зазначає, з урахуванням ст. 509 ЦК України, що передання права вимоги полягає в тому, що кредитор ТОВ ««Фінансова компанія «Укрфінанс груп» поступається своїм правом вимагати виконання зобов`язання іншій особі - новому кредиторові, тобто [PERSON] , а новий кредитор відтепер має право вимагати від [PERSON] виконання зобов`язання - сплати грошових коштів. Згідно постанови Правління НБУ від 16.12.2002 р. № 508, якою затверджено Положення про порядок здійснення банками операцій з векселями в національній валюті на території Україні вказана операція є - цесією, тобто, кредитор, який поступається своїм правом вимоги за зобов`язанням іншій особі, називається цедентом, а особа, якій кредитор поступається своїм правом вимоги за зобов`язанням, - цесіонарієм. Посилаючись на ст. ст. 512, 514, ч. 1 ст. 1077, ч. 1 ст. 1078, ст. 1079 ЦК України, ст.ст. 5, 23 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" , позицію Верховного суду України від 06.07.2015 р. у справі №6-301цс15 (№ в ЄДРСР 46449651), представник позивача зазначає, що обов`язковою умовою договору факторингу є оплата, яку має здійснити первісний кредитор (клієнт) новому кредитору (фактору) за надання в його розпорядження коштів під відступлення права вимоги. Постановою ВГСУ від 13.10.2005 р. № 14/113, суд вказав, що договір відступлення прав вимоги (який передбачає фінансування передання на умовах платності) є по суті договором факторингу (ст. 1079 ЦКУ). Тобто такий договір може укладатися лише банком або фінансовою установою, а також фізичною особою-підприємцем, яка має право здійснювати факторингові операції відповідно до закону. Якщо новим кредитором є інша особа, не зазначена у ст. 1079 ЦКУ, то такий договір може бути визнаний недійсним. Згідно умов договору відступлення прав вимоги від 27 лютого 2018 року, що укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» і фізичною особою - [PERSON] , містить безумовні ознаки договору факторингу і відповідає визначенню, даному у ст. 1077 ЦК України. [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстрований як фізична особа-підприємець за наступними видами діяльності по КВЕД: Код КВЕД 95.11 Ремонт комп`ютерів і периферійного устаткування; Код КВЕД 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; Код КВЕД 47.42 Роздрібна торгівля телекомунікаційним устаткуванням у спеціалізованих магазинах (основний); Код КВЕД 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Тобто, [PERSON] не є банком, іншою фінансовою установою, яка здійснює фінансову діяльність, не має ліцензії НБУ на здійснення фінансових операцій та не може бути стороною кредитних правовідносин. Тобто, Договір про відступлення права вимоги від 27.02.2018 року та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 27.02.2018 року, укладені між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , були укладені останнім не як суб`єктом підприємницької діяльності (СПД), а як фізичною особою. Отже, на час укладення між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» і фізичною особою - [PERSON] договору про відступлення права вимоги існували обмеження щодо укладення договорів факторингу, які встановлені п. 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, що затверджене розпорядженням Держфінпослуг №231 від 3 квітня 2009 року, в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників - фізичних осіб. Відповідно до п.8.6 ст.8 Договору іпотеки №14914/3181/305653 від 16.05.2008 року іпотекодержатель має право відступити права за цим договором за письмовою згодою іпотекодавця за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за договором кредиту, повідомивши про це іпотекодавця письмово у 5-денний строк. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, 06 березня 2018 року о 11 год. 55 хв. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 27.02.2018 року здійснюється реєстрація про зміну іпотекодержателя ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ПАТ «ОКСІ БАНК»; 06 березня 2018 року о 12 год. 15 хв. ПАТ «ОКСІ БАНК» на ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп»; 06 березня 2018 року о 12 год. 29 хв. ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» на [PERSON] . Тобто, передаючи право вимоги на іпотеку від первісного іпотекодержателя до іншого вбачається відсутність належного узгодження з іпотекодавцем відступлення права вимоги, обов`язковість якого передбачено договором іпотеки. Таким чином, договір про відступлення укладено з порушенням вимог п.8.6 ст.8 Договору іпотеки № 14914/3181/305653 від 16.05.2008 року та ч.1 ст.516 ЦК, тому є підстави для визнання його недійсним. У зв`язку із викладеними обставинами, представник позивача просить суд визнати Договір про відступлення права вимоги № 27-02/18/1 від 27 лютого 2018 року, укладеного сторонами - фізична особа - [PERSON] , РНОКПП[NUMBER] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» - недійсним; визнати Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 27 лютого 2018 року укладеного сторонами - фізична особа - [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» - недійсним. У відзиві на позов від 15.11.2018 року, поданому відповідачем [PERSON] викладено позицію про те, що останній не визнає пред`явлених до нього вимог, оскільки не вбачає, яке законне право чи інтерес [PERSON] були порушені. Фактично позивач є боржником за кредитним договором, що встановлено на підставі судового рішення, яке набрало законної сили і намагається оспорити дії сторін виконавчого провадження на завершальній стадії судового провадження у договорах, в яких позивач не є стороною. При цьому, мова не йде про спір з приводу погашення боржником заборгованості будь-якому із кредиторів, а стосується прав і обов`язків сторін договору. За таких обставин, згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у разі відсутності предмету спору суд зобов`язаний закрити провадження у справі. Стосовно твердження позивача, що оспорювані договори є нічим іншим, як договором факторингу, і значну частину наводить норми закону та судову практику щодо договору факторингу, то вважає такі висновки позивача безпідставними, оскільки ч. 1 ст. 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу відбувається фінансування під відступлення права грошової вимоги однією стороною (фактором), який передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Тобто, обов`язковою умовою договору факторингу є оплата, яку має здійснити первісний кредитор (клієнт) новому кредитору (фактору) за надання в його розпорядження коштів під відступлення права вимоги. При цьому, таку плату здійснює саме клієнт (первісний кредитор), а не навпаки. В такому випадку (відсутність плати первісного кредитора за надані йому послуги) між сторонами виникають правовідносини з договору купівлі-продажу права вимоги, до яких застосовуються положення про відступлення права вимоги. Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним. На відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога на має особистого характеру. Норми цивільного законодавства не встановлюють суб`єктивних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством. Разом з тим, підставою для визнання договору недійсним є недотримання вимог закону в момент його укладення, але порушень закону та договорів, укладених між банком та позивачем, не було. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2018 року задоволено подання Синельниківського МВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області про заміну сторони виконавчого провадження, а саме: шляхом заміни стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Дніпропетровської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен банк Аваль», у зведеному виконавчому провадженні АСВП: 51209284 щодо виконання рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року в цивільній справі №191/748/15-ц, його правонаступником [PERSON] . Отже, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінансгруп» та фізичною особою [PERSON] договір про відступлення права вимоги №27-02/18/1 від 27 лютого 2018 року не є договором факторингу. Представник відповідача вважає, що позивачем не доведено та не надано жодного доказу, який свідчив би про порушення законних прав чи інтересів боржника [PERSON] , не зазначено, які саме норми Закону були порушені відповідачами та який саме спосіб захисту своїх порушених (оспорюваних, невизнаних) прав, законних інтересів слід вжити суду (а.с. 64-68). Представник позивача [PERSON] , [PERSON] , до початку проведення судового засідання надав суду заяву про розгляд справи без їх участі. З матеріалів справи встановлено? що справа неодноразово призначалась до розгляду, однак відповідач та його представник в судові засідання на 26.06.2019 року, 26.07.2019 року, на 18.08.2019 року не з`явилися у зв`язку із зайнятістю представника відповідача в іншому суді, слухання справи відкладено за заявами відповідача та його представника. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не з`явились, так як 08.10.2019 року від представника відповідача знов надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю у Кіровському районному суді м. Дніпропетровська о 14 год. 00 хв. Суд відхиляє зазначену вище заяву про відкладення розгляду справи, виходячи з того, що представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, четвертий раз надав суду заяву про відкладення розгляду справи, хоча справа призначена в суді на 11 год. 30 хв., а в Кіровському районному суді м. Дніпропетровська на 14 год. 00 хв., що не позбавляє його можливості участі в судовому засіданні. Тому, враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду справи по суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, зважаючи на належне повідомлення відповідача та його представника про час та місце розгляду справи, суд дійшов до висновку, що сторонам створені належні умови для реалізації процесуальних прав, а відповідач та його представник зловживають наданими їм процесуальними правами з метою затягування розгляду справи. Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Укрфінансгруп» у судове засідання не з`явився. В матеріалах справи знаходиться письмове пояснення директора з правових питань ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» [PERSON], яка вказала, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання своїх обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, що не позбавляє сторін права додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі. Зазначає, що метою подання даного позову є здійснення позивачем дій, спрямованих на невиконання умов кредитного і іпотечного договорів та рішення суду про стягнення заборгованості. Посилаючись на ст. ст. 1077 ЦК України, ст. 350 ГК України, ст. 49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», зазначила, що факторингова операція - це перш за все фінансування від відступлення права грошової вимоги. При здійсненні факторингу, банк або факторингова компанія (факто) надає клієнту фінансування, за винагороду, а клієнт, зі свого боку передає або зобов`язується передати в майбутньому права грошової вимоги, які вже виникли у нього на момент укладення договору факторингу. Відповідно до умов договору відступлення права вимоги №27-2/18/1 від 27.02.2018 року, за яким відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором та договором забезпечення (іпотекою), встановлено, що кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором, а новий кредитор заміняє кредитора як сторону - кредитора у кредитному договорі та приймає на себе всі його права та обов`язки за кредитним договором. Новий кредитор сплачує кредитору вартість прав вимоги, що відступаються (відчужуються), в порядку та на умовах, передбачених договором. Тобто, [PERSON] - є споживачем фінансової послуги, що була надана фінансовою компанією ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» , а не сам надає такі послуги. Під час укладення договору від 27.07.2018 року сторони керувалися положеннями ст. ст. 512, 513,514 ЦК України. За загальним правилом, наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом, а тому між відповідачами було укладено 27.02.2018 року за №27-02/18/1 саме договір відступлення права вимоги (купівля-продаж права вимоги), а не договір факторингу, що зумовлює відсутність передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним. У зв`язку із викладеним, просить відмовити [PERSON] у задоволенні позову у повному обсязі. Представник третьої особи ПАТ «ОКСІ БАНК» у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи без його участі не надав, хоча ПАТ «ОКСІ БАНК» був належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, підтвердженням чого є повернуті на адресу суду рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень. Представник третьої особи АТ «Райффайзен Банк Аваль» Графченко І.А. до початку судового засідання надала суду заяву про розгляд справи без її участі. З урахуванням зазначеного та вимог закону щодо строків розгляду справи, суд вважає за можливе провести судове засідання без участі сторін та їх представників на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов до наступного. Так, позиція представника позивача ґрунтується на тому, що договір відступлення права вимоги кредитора ТОВ «Фінансова компанія Укрфінанс груп» новому кредитору - фізичній особі [PERSON] за борговими зобов`язаннями [PERSON] , є за своєю суттю договором факторингу в якому порушено суб`єктний склад сторін, тому останній підлягає визнанню недійсним. В свою чергу, представник відповідача [PERSON] , [PERSON] , наполягав на тому, що ТОВ «Фінансова компанія Укрфінанс груп» не отримало від нового кредитора [PERSON] додаткової плати, окрім вартості прав вимоги після укладення договору, тому укладений між ними договір 27.02.2018 року є саме договором цесії (відступлення права вимоги), а не договором факторингу. Судом встановлено, що 16 травня 2008 року між позичальником [PERSON] та кредитором ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір №014/3181/148428/82, за умовами якого [PERSON] отримала кредит на споживчі цілі у сумі 32000 доларів США в строк до 16 травня 2018 року. В забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] передано кредитору в іпотеку квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору іпотеки №14914/3181/305653 від 16.05.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу Харченко О.А. (а.с.19-27). 27 лютого 2018 року первісний кредитор ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив за договором, за плату у сумі 242000 грн. 00 коп., на користь ПАТ «Оксі Банк», якого визначено новим кредитором, право грошової вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором №014/3181/148428/82 від 16.05.2008 року та договором іпотеки №14914/3181/305653 від 16.05.2008 року. При цьому новий кредитор набув статус правонаступника первісного кредитора, відповідно до чинного законодавства, у виконавчому провадженні, пов`язаному з правом вимоги (а.с.28-33). 27 лютого 2018 року кредитор ПАТ «Оксі Банк» відступив за договором, за плату у сумі 244420 грн. 00 коп. на користь ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп», якого визначено новим кредитором, право грошової вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором №014/3181/148428/82 від 16.05.2008 року та договором іпотеки від 16.05.2008 року на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . При цьому новий кредитор набув статус правонаступника первісного кредитора, відповідно до чинного законодавства, у виконавчому провадженні, пов`язаному з правом вимоги (ст. 34-38). В цей же день, 27 лютого 2018 року, кредитор ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» відступив за договором № 27-02/18/1, за плату у сумі 245000 грн. 00 коп. на користь фізичної особи [PERSON] , якого визначено новим кредитором, право грошової вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором №014/3181/148428/82 від 16.05.2008 року та договором іпотеки від 16.05.2008 року, на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , про що складено відповідний акт прийому-передачі від 27.02.2018 року. При цьому новий кредитор набув статус правонаступника первісного кредитора, відповідно до чинного законодавства, у виконавчому провадженні, пов`язаному з правом вимоги (п.2.1). Пунктом 2.2. визначено, що в дату відступлення права вимоги кредитор вважається таким, що відступив, а новий кредитор таким, що набув права вимоги до боржника, тобто [PERSON] , та набув усіх прав та обов`язків сторони - кредитора за кредитним договором. Пунктом 6.3 даного договору встановлено, що він набув чинності з моменту підписання сторонами та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань (ст. 13-18). Вищевикладені відомості про зміну іпотекодержателя з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ПАТ «Оксі Банк», з ПАТ «Оксі Банк» на ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінансгруп», з ТОВ «Укрфінанс груп» на [PERSON] , мають відображення у наданій суду копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.08.2018 року (а.с.39-44). З дослідженої під час розгляду справи копії Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» не встановлено право останнього на відчуження своїх прав кредитодавця на користь фізичних осіб. В підтвердження стягнення кредитної заборгованості із боржника [PERSON] на користь кредитора на підставі рішення суду, а також здійснення заміни сторони виконавчого провадження на [PERSON] , матеріали справи не містять, тому суд позбавлений можливості у наданні їм оцінки в якості доказів у справі. Представником позивача надано суду витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якого встановлено, що [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець, він не є іншою фінансовою установою, оскільки здійснює діяльність за наступними видами: по КВЕД: Код КВЕД 95.11 Ремонт комп`ютерів і периферійного устаткування; Код КВЕД 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; Код КВЕД 47.42 Роздрібна торгівля телекомунікаційним устаткуванням у спеціалізованих магазинах (основний); Код КВЕД 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (а.с.45). Відповідно до 4 ст. 263 ЦПК України, визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року, у справі №909/698/16, зазначено розмежування договорів факторингу та відступлення права вимоги, яке має вираз у наступному. Відповідно до статей 512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. У статті 1077 ЦК України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352«Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Разом з тим, із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором. Відповідно до ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. У пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України). Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою. Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається. Згідно з частиною першою статті 1084 Цивільного кодексу України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Також, розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». З укладенням спірних договорів про відступлення права вимоги від 27 лютого 2018 року відбулася заміна кредитодавця-банку ТОВ «ФК «Укрфінанс груп», який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, за плату у сумі 245000 грн. 00 коп., на іншу особу - фізичну особу [PERSON] , який не відноситься до фінансової установи у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та який не може надавати фінансові послуги, у тому числі у формі факторингу, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог та необхідність задоволення позову у повному обсязі шляхом визнання недійсними договорів, які є предметом оскарження у даній справі. З матеріалів справи вбачається, що 07.06.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 337654,59 грн. Провадження у цій справи зупинено на підставі ухвали Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2018 року, до розгляду справи №191/3904/18 про визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними. Суд вважає, що поданий [PERSON] , як новим кредитором, позов до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, є підтвердженням порушення прав останньої, як боржника у кредитних правовідносинах. Наведені вище норми матеріального закону свідчить про те, що укладені між ТОВ ФК «Укрфінанс груп» та фізичною особою [PERSON] оспорювані договори за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу. Цесія (уступка права вимоги) є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу. Проте сама по собі назва оспорюваного у даній справі договору не змінює його правової природи. За таких обставин та з огляду на те, що за змістом частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорювані правочини суперечать наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, то вони підлягають визнанню недійсним відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини першої статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Установлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 цього Кодексу). За змістом статті 216 цього Кодексу наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом з тим частиною третьою цієї статті передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Такі особливості встановлено, зокрема, частиною другою статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом якої записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до частини другої статті 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення. З наведеного вбачається, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора. Таким чином, роз`яснити, що згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо. На підставі викладеного, ст. 216, 512-518, 1077, 1079, 1084, ст. ст. 5, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. ст. 26, 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»,

Outcome: approved