Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом в якому просив стягнути із відповідача на користь банку 3% річних за невиконання грошових зобов"язань за період з 12.02.2017 року про 12.02.2020 року за кредитним договором №014/035-05/41465 від 23.08.2006 року у розмірі 1596,11 дол. США, а також 2102 грн. 00 коп. судового збору. В обгрунтування позову зазначив, що 23 серпня 2006 року між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 014/035-05/41465, відповідно до умов якого, Банк надав Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії (надалі кредит) з лімітом 10 000 (десять тисяч) доларів США, на строк 84 місяців з 23.08.2006 р. по 22.08.2013 р. (включно) із сплатою 14,00 % відсотків річних. Позивач наполягає, що з укладенням вказаного кредитного договору у позичальника виник обов`язок повернути банку кредит та відсотки за кредитним договорам у строк та у розмірах, встановлених графіком погашення кредитної заборгованості. Банк свої зобов`язання за договорами виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Однак, відповідач свої зобов`язання порушив та належним чином не виконує, що стало причиною виникнення у останнього заборгованості по вказаному кредитному договору. Розрахувавши 3% річних на суму заборгованості відповідача перед Банком, за період з 12.02.2017 року по 12.02.2020 року, сума заборгованості складає 1596,11 Доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ складає - 38982 грн. 74 коп. Ухвалою суду від 17.06.2020 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач [PERSON] у встановлений законом строк надала відзив на позов, в якому просила застосувати строк позовної давності, позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову, вважає позовні вимоги безпідставними та необгрунтованими, при цьому зазначила, що ні в позовні заяві, нів доданих до позову документах не можливо встановити розмір основного зобов"язання на яке було нараховано 3% річних, відсутній розрахунок як заборгованості так і суми 3% річних (формули), які позивач просить стягнути з неї, а також унеможливлює втановити чи дотримано строки позовної давності позивачем. Відповідно розмір позовних вимог є недоведеним позивачем. Розрахунок заборгованості за кредитним договором, який додано позивачем складено станом на 12.02.2020 року і складається із суми заборгованості за кредитом, відсоткам в т.ч. прстроченим, пені та 3% річних, тоді як, за виконавчим листом виданим Козятинським міськрайонним судом Вінницької області 13.10.2010 року у справі № 2-99/2010 з нею стягується заборгованість за вищевказаним кредитом в сумі 11 328,70 доларів США в т.ч.:7412,96 США - заборгованість по кредиту, 1701,36 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 2214,38 доларів США - пеня. Однак така заборгованість 11328,70 доларів США стягується з неї достроково, тобто зазначеним рішенням кошти стягнуті до закінчення строку дії кредитного договору, а строк дії кредитного договору склив 22.08.2013 року, тобто строк кредитування відповідача закінчився, проте позикодавець (позивач) неправомірно продовжує нараховувати проценти за коистування кредитом, при цьому посилалась на постанову Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 та постанову Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц. Крім того зазначила, що позивач звернувся до суду з позовом 25.05.2020 року, зазначивши період стягнення 3% річних за період з 12.02.2017 року по 12.02.2020 року, тоді коли, такі вимоги можуть мати місце лише за період з 26.05.2017 року по 12.02.2020 року і становитимуть 992 грн., при цьому посилалась на постанову Верховного Суду України від 26.04.2017 року у справі №3-1522гс16. Позивач надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, при цьому посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18) та від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц(14-16цс18) , а також правову позицію Верховного суду України, викладену у постанові від 01.10.2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження №14-16цс18. Зазначивши, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді 3 % річних не є санкцією передбаченою умовами договору за неналежне виконання умов договору та не входять до складу основного зобов`язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Відповідно до змісту позовної заяви AT «Райффайзен Банк Аваль» та наданого розрахунку заборгованості вбачається, що Банком розраховано 3% річних на суму основного боргу за період з лютого 2017 року по лютий 2020 року, згідно п. 3.3. Кредитного договору, Сторони встановили, що обчислення строку надання кредиту, нарахування відсотків по Договору здійснюється за фактичне число календарних днів користування кредитом. При цьому, відсотки за користування кредитом нараховуються на залишок заборгованості за кредитом, починаючи з дня надання кредиту до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно. П. 8.1. Кредитного договору визначено, що останній набуває чинності з часу надання Позичальнику кредитних коштів та діє до повного погашення кредитної заборгованості (суми кредиту, відсотків за користування, штрафів та пені). Відповідно до ст. 599 та ст. 629 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. З аналізу ст.ст. 598 - 609 ЦК України також слід дійти висновку, що рішення суду про стягнення грошової суми не є підставою для припинення зобов`язання. Отже, наявність судових рішень про стягнення боргу та/або інших грошових сум за інші періоди невиконання боржником договірного зобов`язання, вчиненням інших процесуальних дій по виконанню рішень суду, за відсутності реального виконання боржником свого зобов`язання (добровільного чи примусового), не свідчать про припинення договірних правовідносин сторін та/або припинення зобов`язань. Сторонами у п. 8.1 Кредитного договору з урахуванням принципу свободи договору (ст. 6 та ст. 627 ЦК України) передбачено іншу домовленість, яка, на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого абз. 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України, допускає нарахування Банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості. Аналогічна позиція узгоджується з Постановою Верховного Суду від 13.12.2018 року у справі №913/11/18. Отже, зважаючи на невиконання Боржником своїх зобов`язань за Кредитним договором, та у відповідності до норм чинного законодавства України, AT «Райффайзен Банк Аваль» вважає заявлені позовні вимоги такими, що відповідають нормам чинного законодавства України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, 23 серпня 2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/035-05/41465, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 10000 доларів США, строком на 84 місяці до 22.08.2013 року, зі сплатою 14,00% річних. Погашення кредиту мало здійснюватись відповідно до Графіку погашення кредиту (а.с.7-8, 9-10). Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 13.05.2010 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] та [PERSON] та на підставі вказаного рішення 13.10.2010 видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 11328,70 доларів США, що в еквіваленті, станом на 13.04.2010 року за курсом НБУ становила 89 787,31 грн., а також сплачений судовий збір (а.с.11). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У зв`язку з несвоєчасною сплатою заборгованості за кредитним договором Банком у порядку ст. 625 ЦК України нараховано 3% річних за період з 12.02.2017 року по 12.02.2020 року у розмірі 1596,11 доларів США. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. На підставі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що, в разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ст. ст. 524,533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 75 8/13 03/15-ц. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 1,2,3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Із наданого позивачем позову та доданих до нього документів в тому числі розрахунків, не можливо встановити розмір основного зобов"язання на яке позивачем було нараховано 3% річних, відсутністій розрахунок як заборгованості та і суми 3% річних (формули), які позивач просить стягнути із [PERSON] , унеможливлює встановити чи дотримано строки позовної давності, таким чином розмір позовних вимог є недоведеним, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed