Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

08 червня 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до комунального закладу охорони здоровя «Софіївський районний центр первинної медико санітарної допомоги» Софіївської районної ради Дніпропетровської області про визнання незаконним та внесення змін до наказу № 1-К § 6 від 03 січня 2012 року «Про прийняття [PERSON] С.». В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що з 02 серпня 2010 року працювала на посаді лікаря-терапевта дільничного відділення Софіївської центральної районної лікарні. Позивач отримала сертифікат № 3011 лікаря-спеціаліста за спеціальністю «внутрішні хвороби», дія якого закінчується 30.06.2015 року. Під час реформування КЗ «Софіївська центральна районна лікарня» з 31.12.2011 року була звільнена з посади в звязку з переводом до КЗОЗ «Софіївський РЦ ПМСД» згідно до ст. 36 п. 5 Кодексу законів про працю України на підставі заяви позивача, яку примусили написати . Наказом №1-К § 6 від 03.01.2012 року «Про прийняття [PERSON] С.» по КЗОЗ «Софіївський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Софіївської районної ради Дніпропетровської області позивач була прийнята на посаду лікаря загальної практики-сімейного лікаря по переводу. Даний наказ, вважає позивач, про прийняття її на посаду лікаря загальної практики сімейного лікаря прийнятий з порушенням Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з медичної практики, затверджених Наказом Міністерства охорони здоровя України від 02.02.2011 року № 49 та «Примірного положення про лікаря загальної практики сімейної медицини», затвердженого Наказом МОЗ України від 23.02.2001 року. На сьогоднішній день позивачу необхідно пройти атестацію на присвоєння кваліфікаційної категорії лікаря-терапевта, але зясувалося, що відповідно до наказу Міністерства охорони здоровя України № 359 від 19.12.1997 року « Про подальше удосконалення атестації лікарів» для проходження атестації допускаються лікарі-спеціалісти за спеціальностями, передбачені Номенклатурою лікарських спеціальностей, які працюють за сертифікатом лікаря-спеціаліста та закінчили протягом року перед атестацією передатестаційний цикл в закладі післядипломної освіти або на факультеті післядипломної освіти. У звязку з переводом на посаду лікаря загальної практики-сімейного лікаря з 03.01.2012. року позивач по наказу № 1-К § 6 від 03.01.2012 року « Про прийняття [PERSON] С.» працювала не за спеціальністю лікаря терапевта, вона втрачає право на підвищення кваліфікаційної категорії, тому вважає, що наказом порушено її право на працю за спеціальністю та право на підвищення кваліфікації . Тому позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. Позивач [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти позовних вимог не заперечують. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши зібрані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 02 серпня 2010 року [PERSON] була прийнята на роботу до Софіївської центральної районної лікарні, на посаду лікаря-терапевта дільничного , що підтверджено записом у трудовій книжці серії АХ № 103362 від 08.07.2005 року (а.с. 5 на звороті). Відповідно до Закону України «Про порядок проведення реформування системи охорони здоровя у Вінницькій, Дніпропетровській, Донецькій областях та місті [PERSON]» при реформуванні системи охорони здоровя у Софіївському районі Дніпропетровської області на базі КЗ Софіївської центральної районної лікарні, рішенням Софіївської районної ради № 116-11/УІ від 15.09.2011 року було створено Комунальний заклад охорони здоровя «Софіївський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Софіївської районної ради Дніпропетровської області. Під час реформування КЗ «Софіївська центральна районна лікарня» з 31.12.2011 року була звільнена з посади в звязку з переводом до КЗОЗ «Софіївський РЦ ПМСД» згідно до ст. 36 п. 5 Кодексу законів про працю України на підставі заяви позивача, яку примусили написати . Штатним розписом медичного персоналу Софіївського районного центру первинної медико-санітарної допомоги на 2012 рік, затвердженого головою Софіївської районної державної адміністрації [PERSON], не було передбачено у штаті Софіївської амбулаторії Загальної Практики Сімейної Медицини посади дільничного лікаря-терапевта, тому позивача фактично примусили написати заяву про прийняття на посаду лікаря загальної практики-сімейного лікаря по переводу з 03.01.2012 року, так як інакше позивач була звільнена взагалі з роботи. На той час після закінчення навчального закладу за цільовим направленням була направлена на роботу до КЗ «Софіївська ЦРЛ» молодим спеціалістом та повинна була відпрацювати три роки на посаді лікаря за спеціальністю. Наказом №1-К § 6 від 03.01.2012 року «Про прийняття [PERSON] С.» по КЗОЗ «Софіївський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Софіївської районної ради Дніпропетровської області позивач була прийнята на посаду лікаря загальної практики-сімейного лікаря по переводу (а.с. 10-11). Наказ, про прийняття [PERSON] на посаду лікаря загальної практики сімейного лікаря прийнятий з порушенням підпунктів 3.1-3.4 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з медичної практики, затверджених Наказом Міністерства охорони здоровя України від 02.02.2011 року № 49 та п.2 «Примірного положення про лікаря загальної практики сімейної медицини», затвердженого Наказом МОЗ України від 23.02.2001 року, в якому передбачено, що на посаду сімейного лікаря призначається лікар, який закінчив лікувальний або педіатричний факультет вищого медичного закладу, пройшов первинну спеціалізацію у вищому медичному навчальному закладі системи післядипломної освіти за спеціальністю «загальна практика-сімейна медицина» і має сертифікат лікаря-спеціаліста з цією спеціальністю». Такий сертифікат лікаря загальної практики-сімейного лікаря позивач отримала тільки 25.12.2014 року, тобто час з 2012 року по 2014 рік позивач працювала на посаді лікаря загальної практики-сімейного лікаря без правових на те підстав. При прийнятті на посаду сімейного лікаря та формуванні штатного розпису та його затвердженні не було взято до уваги, що ч. 2 ст. 3 Закону України «Про порядок проведення реформування системи охорони здоровя у Вінницькій, Дніпропетровській, Донецькій областях та місті Києві», наказів МОЗ України № 755 від 04.11.2011 року, № 585 від 21.08.2014 року передбачено, що на період до 01.01.2020 року амбулаторії загальної практики-сімейної медицини можуть консультуватися лікарями-терапевтами дільничними та лікарями-педіатрами дільничними. На цей час до штатного розпису центрів первинної медичної допомоги (медико- санітарної)допомоги можуть включатися посади лікарів акушерів-гінекологів, хірургів, офтальмологів, допомогу при певних захворюваннях з урахуванням розмежування функцій між первинною та вторинною (спеціалізованою) медичною допомогою. На сьогоднішній день [PERSON] необхідно пройти атестацію на присвоєння кваліфікаційної категорії лікаря-терапевта, але зясувалося, що відповідно до наказу Міністерства охорони здоровя України № 359 від 19.12.1997 року « Про подальше удосконалення атестації лікарів» для проходження атестації допускаються лікарі-спеціалісти за спеціальностями, передбачені Номенклатурою лікарських спеціальностей, які працюють за сертифікатом лікаря-спеціаліста та закінчили протягом року перед атестацією передатестаційний цикл в закладі післядипломної освіти або на факультеті післядипломної освіти. У звязку з переводом на посаду лікаря загальної практики-сімейного лікаря з 03.01.2012 року позивач по наказу № 1-К § 6 від 03.01.2012 року « Про прийняття [PERSON] С.» працювала не за спеціальністю лікаря терапевта, вона втрачає право на підвищення кваліфікаційної категорії, тому наказом порушено її право на працю за спеціальністю та право на підвищення кваліфікації . Судом встановлено, що наказ 1-К § 6 від 03.01.2012 року був виданий без правових на це підстав, який суперечить законодавству України, а тому на підставі цього він підлягає визнання його незаконним. Верховним судом України в листі від 01.08.2007 року «Практика розгляду судами корпоративних спорів» також зазначено, що спори, пов'язані із скасуванням (визнанням недійсними) наказів про прийняття на роботу, звільнення з посади, належать до трудових спорів. При вирішенні питання про те, чи є спір, який виник між вказаними особами, трудовим, судам необхідно керуватися положеннями гл. XV КЗпП "Індивідуальні трудові спори". Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а його позовні вимоги задоволені, тому у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України, яка передбачає, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243,60 гривень.

Outcome: approved