Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів, в якій посилається на те, що згідно договору купівлі - продажу садового будинку від 12.02.2008 року, вона є власником садового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Попереднім власником вищевказаного будинку, на підставі свідоцтва про право власності на будинок [ADDRESS] від 13 січня 2006 року була [PERSON], яка була одружена із [PERSON], що в серпні 1996 року отримав земельну ділянку [NUMBER] площею 0,0547 га в садовому товаристві «Росинка». В подальшому на цій земельній ділянці було побудовано належний їй садовий будинок. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] та [PERSON] отримали спадщину по 1/3 частини спірної земельної ділянки. Державний акт на ім'я [PERSON], який помер [INFO], було видано 19 травня 2008 року після його смерті в порушення законодавства, тому спірна ділянка не могла входити до складу спадщини. Просила суд визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ЯЖ № 036785, виданий 19 травня 2008 року на ім'я [PERSON] щодо земельної ділянки площею 0,0547 га, яка розташована на території Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області в ст «Росинка», цільове призначення - ведення садівництва, кадастровий номер 3223180500:06:001:0081, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010833100231, та скасувати його державну реєстрацію, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Десятою Київською державною нотаріальною конторою 28 серпня 2008 року за реєстровим № 2-1368 [PERSON] відносно 1/3 частини земельної ділянки площею 0,0547 га, яка розташована на території Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області в ст «Росинка», кадастровий номер 3223180500:06:001:0081, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Десятою Київською державною нотаріальною конторою 28 серпня 2008 року за реєстровим № 2-1367 [PERSON] відносно 1/3 частини земельної ділянки площею 0,0547 га, яка розташована на території Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області в ст «Росинка», кадастровий номер 3223180500:06:001:0081, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Десятою Київською державною нотаріальною конторою 12 вересня 2009 року за реєстровим № 2-1505 [PERSON] відносно 1/3 частини земельної ділянки площею 0,0547 га, яка розташована на території Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області в ст «Росинка», кадастровий номер 3223180500:06:001:0081. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов в повному обсязі, посилаючись на порушення права позивача як власника будинку видачею державного акту на земельну ділянку, на якій перебуває будинок, на ім'я померлої на той час особи всупереч чинному законодавству, про що позивачеві стало відомо у 2012 році під час судового розгляду іншого спору про поділ майна, земельна ділянка нотаріусом помилково включена до спадкової маси, оскільки [PERSON] за життя не набув права власності на неї, просив поновити строки позовної давності через поважність причин. Відповідач [PERSON], яка також була допитана в якості свідка, в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на пропуск позивачем строків позовної давності, обізнаність позивача із фактом видачі державного акту в 2008-2009 роках, розгляд прокуратурою в 2009 році звернення про це позивача, а також на те, що державний акт на право власності на земельну ділянку на момент смерті спадкодавця був виготовлений, проте не був зареєстрований з незалежних від нього обставин, рішення про передачу земельної ділянки прийнято ще за час життя спадкодавця, Представники відповідачів [PERSON], [PERSON] проти позову заперечили, посилаючись на аналогічні обставини, видачу державного акту на запит нотаріуса, неповажність причин пропуску строків позовної давності, просили застосувати наслідки спливу позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнала та не заперечила проти їх задоволення. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того закон них підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши відповідача, представників сторін, свідка, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивач [PERSON] є власником садового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS], що визнається сторонами і підтверджується договором купівлі-продажу, витягом з Державного реєстру правочинів, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26.03.2012 року, довідкою БТІ та іншими матеріалами справи. Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0547 га на території Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області в ст «Росинка», цільове призначення - ведення садівництва, кадастровий номер 3223180500:06:001:0081, що визнається сторонами, підтверджується довідкою Старобезрадичівської сільради, іншими матеріалами справи. Розпорядженням Обухівської райдержадміністрації від 16.05.2007 року № 492 було вирішено питання про виділення вказаної вище земельної ділянки у власність [PERSON], однак право власності на неї за цією особою державою не було зареєстровано, отже за життя він не набув права власності на спірну земельну ділянку, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, матеріалами спадкової справи, інформаційними довідками із державних реєстрів, іншими матеріалами справи. При цьому суд відмічає, що сторонами не було подано доказів, які б підтверджували зміст вказаного розпорядження. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Відповідачі як спадкоємці за законом звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини [PERSON], Десятою Київською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу № 1556/07, відповідачам було видано свідоцтва про право на спадщину відносно іншого спадкового майна, яке не є спірним в межах цієї справи, що підтверджується матеріалами спадкової справи. 19 травня 2008 року на ім'я [PERSON] за запитом державного нотаріуса Десятої Київської державної нотаріальної контори від 25.04.2008 року [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на землю серії ЯЖ № 036785 щодо земельної ділянки площею 0,0547 га, яка розташована на території Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області в ст «Росинка», цільове призначення - ведення садівництва, кадастровий номер 3223180500:06:001:0081, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010833100231, що підтверджується державним актом, запитом нотаріуса, матеріалами спадкової справи. Десятою Київською державною нотаріальною конторою кожному із відповідачів було видано свідоцтва про право на спадщину за законом відносно 1/3 частини земельної ділянки площею 0,0547 га, яка розташована на території Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області в ст «Росинка», кадастровий номер 3223180500:06:001:0081, а саме 28 серпня 2008 року за реєстровим № 2-1368 [PERSON], 28 серпня 2008 року за реєстровим № 2-1367 [PERSON], 12 вересня 2009 року за реєстровим № 2-1505 [PERSON], що визнається сторонами, підтверджується свідоцтвами, матеріалами спадкової справи. При наданні правової оцінки позову суд приймає до уваги наступне. Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Правомірність набуття позивачем права власності на садовий будинок, що розташований на спірній земельній ділянці підтверджена належними правовстановлюючими документами, фактом державної реєстрації такого права, а також чинними судовими рішеннями, що в силу ст.61 ЦПК України мають преюдиційне значення для вирішення спору між тими ж сторонами. Згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно п.п. „а","б" ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Статтею 125 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Судом встановлено, що за життя [PERSON] йому не було видано документа, що посвідчує право власності (державного акту), його право власності на спірну земельну ділянку не було зареєстроване державою, що свідчить про те, що [PERSON] не набув права власності на земельну ділянку площею 0,0547 га, яка розташована на території Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області в ст «Росинка», кадастровий номер 3223180500:06:001:0081. Відповідно до п.9.1.1 наказу Державного комітету України по земельних ресурсах від 02.07.2003 року № 174 «Про затвердження Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель», чинного на час виникнення спірних правовідносин, для отримання державного акта на право власності на земельну ділянку та здійснення його державної реєстрації власник або належним чином уповноважена ним особа повинна пред'явити оператору (реєстратору) документ, що посвідчує особу (та її повноваження - у разі наявності), та надати копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера власнику органами Державної податкової адміністрації України та копію документа про сплату послуг за внесення записів до державного реєстру земель. Судом встановлено, що за життя [PERSON] не отримував оспорюваного державного акта ні особисто, ні через представника, не уповноважував відповідача [PERSON] на отримання державного акту, надані після його смерті нотаріусом повноваження відповідачеві отримати державний акт не грунтуються на законі та не можуть вважатись належними і достатніми, тому при видачі оспорюваного державного акту на ім'я померлої особи було грубо порушено чинне законодавство. Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.2 ст.1299 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Згідно ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Судом встановлено, що у встановленому законом порядку [PERSON] не набув права власності на спірну земельну ділянку, тому цей об'єкт нерухомого майна не входив до складу спадкового майна, а відповідачі не мали права спадкування в частині права власності на спірну земельну ділянку. Таким чином, доводи позову про неправомірність видачі оспорюваних свідоцтв про право на спадщину знайшли підтвердження під час судового розгляду, тому неправомірно видані нотаріусом свідоцтва слід визнати недійсними. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи те, що при видачі оспорюваного державного акту було порушено передбачені законом права та законні інтереси позивача як власника садового будинку, що розташований на цій же земельній ділянці, оспорюваний державний акт про право власності на земельну ділянку, оспорювані свідоцтва про право на спадщину слід визнати недійсними, в судовому порядку захистивши порушені права позивача. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи викладені вище обставини, вирішуючи спір на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що доводи позову грунтуються на законі та матеріалах справи, позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами. Заперечення відповідачів та їх представників суд вважає необгрунтованими, оскільки вони не узгоджуються із зібраними по справі письмовими доказами, грунтуються на неналежних правових підставах. Доводи про фактичне виготовлення оспорюваного державного акту за життя спадкодавця будь-якими доказами не підтверджені, відомості щодо технічної документації по виготовленню оспорюваного державного акту судом не встановлені по причині відсутності такої документації. Поряд з тим, з наявних у спадковій та судовій справах копій державного акту вбачається, що він був виданий 19.05.2008 року, тобто після смерті спадкодавця. Доводи представників відповідача про прийняття розпорядження Обухівської райдержадміністрації про надання земельної ділянки [PERSON] за його життя не мають суттєвого правового значення на вирішення цього спору з огляду на диспозитивність цивільного судочинства, оскільки чинним законодавством передбачено виникнення права власності на земельну ділянку не з часу винесення рішення уповноваженим органом, як вони стверджують, а з часу державної реєстрації такого права. За змістом ст.1218 ЦК України як спадкоємці померлого, відповідачі могли б успадкувати право на виділення земельної ділянки із державної власності, а не право власності на неї, тому правова позиція відповідачів по суті спору є юридично неспроможною. Посилання представника відповідача на окремі норми права і судову практику у спорах про визнання права власності на спадкове майно суд не приймає до уваги, оскільки це не стосується спірних правовідносин у цій справі, де вирішуються позовні вимоги іншого роду, предмети спору і обставини, що підлягають доказуванню, різняться, тому співвіднесення їх із цим спором безпідставне. За таких обставин, суд вважає заперечення відповідачів по суті позовних вимог недоведеними всупереч вимогам ст.ст.10,11,60 ЦПК України. Вирішуючи питання про позовну давність суд враховує наступне. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд вважає доведеними посилання позовної заяви на те, що позивачеві стало достовірно відомо про порушення його прав та законних інтересів лише під час розгляду судом іншого спору між сторонами із доданих до позову [PERSON], [PERSON] документів в 2012 році, тобто в межах строку позовної давності, оскільки позов подано до суду 27.11.2013 року. Посилання відповідачів на факт здійснення органами прокуратури звернень [PERSON] щодо правомірності отримання державного акту на ім'я [PERSON] суд не може покласти в основу рішення, оскільки ця обставина не є переконливим доказом обізнаності позивача із порушенням її особистих прав раніше термінів, на яких наполягає позивач. Факт здійснення такої прокурорської перевірки узгоджується із матеріалами справи, однак у справі відсутні відомості про вручення позивачеві листа заступника прокурора Обухівського району Київської області від 28.01.2010 року. Будь-якими іншими доказами не підтверджуються обставини обізнаності позивача із змістом оспорюваного по цій справі державного акту, співвіднесення його видачі із порушеннями особистих прав позивача як власника об'єкту нерухомого майна, що розміщений на цій земельній ділянці. Враховуючи викладене, оцінюючи наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає заяву відповідачів про застосування наслідків спливу позовної давності недоведеною і такою, що не підлягає задоволенню. Суд вважає, що позивач не могла своєчасно довідатись про обставини, за яких порушено або могло бути порушено її права чи законні інтереси в частині неправомірної передачі померлому [PERSON] спірної земельної ділянки, оскільки він не наділений чинним законодавством відповідними повноваженнями для своєчасного виявлення і надання правової оцінки обставин виділення спірних земельних ділянок іншим особам. Факт одержання позивачем копії оспорюваного державного акту лише у 2012 році підтверджується наявними у справі письмовими доказами - матеріалами судових спорів між сторонами, що містяться, в тому числі, в матеріалах спадкової справи. Таким чином, суд вважає, що позивачем доведено поважність причин пропуску строку позовної давності, тому наслідки спливу позовної давності не можуть бути застосовані. Згідно ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З огляду на доведеність поважності причин пропуску строку позовної давності, явну неправомірність видачі правовстановлюючого документа на землю на ім'я померлої особи, суд вважає можливим відновити позивачу строки позовної давності за цим спором. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved