Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до [PERSON] , в якому просив визнати недійсним правочин щодо переходу права вимоги за іпотечним договором №22-1-05-111 від 03.06.2008 року до [PERSON] та скасувати реєстрацію права власності на підставі договору відступлення права вимоги за іпотечним договором №22-1-05-111 від 03.06.2008 за [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що є власником Ѕ квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу №2372 від 27.07.2006, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хащіною Н.В.. Між позивачем та АБ Банк «Меркурій» був укладений іпотечний договір №22-1-05-111 від 03.06.2008 року, предметом якого є вищевказана квартира. Новим іпотекодержателем став [PERSON] . Однак його як боржника про відступлення права вимоги не повідомили. При цьому відбулася заміна кредитодавця-банку, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, який не є юридичною особою та фінансовою установою, а тому не може надавати фінансові послуги. Тому правочин щодо переходу права вимоги за іпотечним договором до [PERSON] є недійсним та реєстрація права власності на квартиру за відповідачем є незаконною через відсутність для цього підстав. В подальшому позивачем подано до суду заяву про зміну предмета позову, в якій, з урахуванням уточнень від 22.01.2020 року, просив визнати недійсним Договір відступлення права вимоги за кредитним договором від 04.09.2018 року, укладеного між ТОВ «Фінанс проперті групп» та фізичною особою [PERSON] відносно Договороу про іпотечний кредит №22-12-106 від 03.06.2008 року; визнати недійсним Договір відступлення права вимоги за іпотечним договором №22-1-05-111 від 03.06.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Літвіновою Я.М. за реєстровим №3706, укладеного між ТОВ «Фінанс проперті групп» та фізичною особою [PERSON] від 04.09.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Д`яченком В.Є.. за реєстровим №214 до [PERSON] ; скасувати реєстрацію права власності на трикімнатну квартиру загальною площею 58,5 кв.м., житлова площа 40,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , вчинену приватним нотаріусом ХМНО Чижовою Н.А. 14.12.2018 року за реєстровим №44622617 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; витребувати з володіння [PERSON] вказану квартиру на користь [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування заяви додатково зазначає, що [PERSON] , останній власник квартири повинен повернути йому спірний об`єкт нерухомості. Представником відповідача [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого заперечують проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначив, що 03.06.2008 року між АТ Банк «Меркурій» та [PERSON] було укладено Договір про іпотечний кредит №22-12-106, в забезпечення виконання якого було укладено Договір іпотеки квартири №22-1-05-111, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Літвіновою Я.В. за реєстровим №3706. В іпотеку була передана квартира загальною площею 58,5 кв.м., житловою площею 40,6 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . 30.08.2018 року між ТОВ «Фінанс проперті групп» та ПАТ «Меркурій» було укладено договір №31 про відступлення прав вимоги, за яким первісний кредитор відступив шляхом продажу новому кредитору права вимоги за договором про іпотечний кредит та іпотечним договором. Внаслідок порушення [PERSON] взятих на себе зобов`язань за кредитним договором станом на 30.08.2018 року розмір заборгованості становив 247 691,71 грн., з яких 137 499,80 грн. простроченого кредиту, 110 191,91 грн. прострочених процентів. 04.09.2018 року між [PERSON] та ТОВ «Фінанс проперті групп» укладено Договір про відступлення майнових прав, за яким було відступлено право вимоги до [PERSON] за вказаними вище договорами. [PERSON] та ТОВ «Фінанс проперті групп» письмово повідомили позивача про заміну кредитора на нового, [PERSON] надіслав поштовим повідомленням вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору у 30-денний строк. Після спливу вказаного строку, [PERSON] набув право власності на квартиру у відповідності до вимог ЗУ «Про іпотеку». Також вказує, що за договором відступлення права вимоги учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа, а укладений договір між ТОВ «Фінанс проперті групп» та [PERSON] не містить ознак договору факторингу, а є виключно договором відступлення права вимоги, укладеним у відповідності до вимог норм чинного законодавства. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представником відповідача [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає про незгоду із заявленими позивачем позовними вимогами. В обґрунтування заперечень посилається на те, що 14.11.2019 року [PERSON] було придбано у [PERSON] за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] . Про наявність судового спору щодо прав на зазначену квартиру дізнався лише у березні 2020 року, а тому є добросовісним набувачем придбаної квартири і не може одноособово нести весь надмірний правовий тягар від наслідків визнання попереднього правочину недійсним і витребування у нього квартири, що є предметом спору. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Представником третьої особи ТОВ «Фінанс проперті групп» надано до суду письмові пояснення, згідно яких проти позовних вимог товариство заперечує у повному обсязі, зазначаючи про набуття [PERSON] права власності на квартиру у передбачений законодавством спосіб, укладений договір є договором відступлення прав вимоги та не містить ознак договору факторингу, а тому підстави для визнання договорів недійсними відсутні. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою судді від 26.12.2018 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалами судді від 29.12.2018 року та від 11.01.2019 року відмовлено у задоволенні заяв про забезпечення позову. Ухвалою судді від 20.02.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09.04.2019 року до участі у справі залучено в якості співвідповідача [PERSON] , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс проперті групп». Ухвалою суду від 18.09.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 20.01.2020 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] . Ухвалою суду від 21.01.2020 року накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 10.06.2020 року до участі у справі в якості третьої особи залучено приватного нотаріуса ХМНО Чижову Н.А.. Ухвалою суду від 10.06.2020 року витребувано у ТОВ «Фінанс проперті групп» належним чином засвідчені копії договору №31 про відступлення права вимоги від 30.08.2018 року, укладеного між ТОВ «Фінанс проперті групп» та ПАТ «Меркурій». Ухвалою суду від 24.09.2020 року повторно витребувано у ТОВ «Фінанс проперті групп» належним чином засвідчені копії договору №31 про відступлення права вимоги від 30.08.2018 року, укладеного між ТОВ «Фінанс проперті групп» та ПАТ «Меркурій». В судовому засіданні позивач та його представник змінені позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у заяві, просили задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи ТОВ «Фінанс проперті групп» проти позовних вимог заперечував з підстав, зазначених у письмових поясненнях. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись, представник відповідача [PERSON] неодноразово просив відкласти розгляд справи з різних підстав, інші учасники справи причини неявки суду не повідомили. У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності не з`явившихся осіб за наявними матеріалами справи. Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, та представника відповідача [PERSON] , заслухавши пояснення представника третьої особи ТОВ «Фінанс проперті групп», з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши кожний окремо та у їх сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. Судом встановлено, що 03 червня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «Меркурій», правонаступником якого э ПАТ Банк «Меркурій», та [PERSON] укладено Договір про іпотечний кредит №22-12-106, у відповідності до умов якого [PERSON] отримав грошові кошти у сумі 200 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування Кредитом в розмірі 15,5% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені Договором. В забезпечення виконання умов зазначеного договору між АКБ «Меркурій», правонаступником якого є ПАТ Банк «Меркурій», [PERSON] та [PERSON] укладено Іпотечний договір №22-1-05-111, згідно умов якого іпотекодавці з метою забезпечення належного виконання зобов`язання позичальника, що випливає з Договору про іпотечний кредит, передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених цим Договором, нерухоме майно житлового призначення, а саме: трикімнатну квартиру зі всіма об`єктами функціонально пов`язаними з цим нерухомим майном загальною площею 58,5 кв.м, житловою площею 40,6 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Предмет іпотеки належить іпотекодавцям в Ѕ частині кожному на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 27.07.2006 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хащіною Н.В.за реєстровим №2372 та зареєстрованим 09.08.2006 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», реєстраційний №14212225, номер запису: В-18242 в книзі 1. В подальшому 30 серпня 2018 року між Публічним акціонерним товариством Банк «Меркурій» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінанс проперті групп» було укладено Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором №22-1-05-111, посвідченим 03 червня 2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Літвіновою Я.М., за реєстровим №3706, відповідно до умов якого ПАТ Банк «Меркурій» (Первісний кредитор та Первісний іпотекодержатель) відступив ТОВ «Фінанс проперті групп» (Новий кредитор та Новий іпотекодержатель) права вимоги за Договором про іпотечний кредит №22-12-106 від 03 червня 2008 року, з усіма змінами і доповненнями, що є його невід`ємною частиною (Кредитний договір), який був укладений між Боржником, [PERSON] та Первісним кредитором, банк передав, а товариство прийняло всі права та обов"язки, належні банку за Іпотечним договором №22-1-05-111, посвідченим 03.06.2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Літвіновою Я.М., за реєстровим №3706, з усіма змінами та доповненнями до нього. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.Г. та зареєстровано за реєстровим №568. 04 вересня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінанс проперті групп» та громадянином України [PERSON] укладено Договір відступлення права вимоги за Іпотечним договором №22-1-05-111 від 03 червня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Літвіновою Я.М. за реєстровим №3706, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Д`яченко В.Є.. Відповідно до умов укладеного договору в порядку та на умовах, визначених в ньому Іпотекодержатель передає, а Новий Іпотекодержатель одержує (набуває) в обсязі та на умовах, визначених цим договором права Іпотекодержателя, зазначені у Іпотечному договорі №22-1-05-111 від 03 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Літвіновою Я.М. за реєстровим №3706, з усіма додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін, та доповненнями до вказаного договору, включаючи права вимоги до правонаступника Боржника, або до осіб, до яких перейшли обов`язки Боржника в зобов`язанні за Кредитним договором, Іпотечним договором. З моменту підписання Договору Новий Іпотекодержатель набуває статус Іпотекодержателя за Іпотечним договором. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.12.2018 року №150456134 14.12.2018 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Підстава виникнення права власності: Договір відступлення права вимги за Іпотечним договором №22-1-05-111 від 03 червня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Літвіновою Я.М. за реєстровим №3706, серія та номер:214, виданий 04.09.2018, видавник: ПН ХМНО Д`яченко В.Є.. Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:44622617 від 14.12.2018, приватний нотаріус Чижова Наталія Анатоліївна, Харківський міський нотаріальний округ, Харківської області. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.02.2019 року №157192741 приватним нотаріусом ХМНО Луценко В.С. 07.02.2019 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: 380, виданий 07.02.2019, видавник: ПН ХМНО Луценко В.С.. Підстава: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45416718 від 07.02.2019. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.01.2020 року №196201917 приватним нотаріусом ХМНО Некрасовою Н.А. 14.11.2019 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: 953, виданий 14.11.2019, видавник: ПН ХМНО Некрасова Н.А.. Підстава: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49670438 від 14.11.2019. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Заміна особи в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. За змістом статей 512 ЦК України, ст.8 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на день укладення оспорюваних договорів), у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником. У разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення чи ліквідації, спадкування тощо) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора. Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 24 ЗУ «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Відповідно до ч.1 ст.1077 Цивільного кодексу України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч.1 ст.1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з ч.1 ст.1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Положення частини першої статті 1083 ЦК України регулюють питання наступного відступлення права грошової вимоги після укладення договору факторингу. Так, наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу (частина перша статті 1083 ЦК України). В оспорюваному договорі його сторони погодили, що з моменту підписання договору Новий іпотекодержатель набуває статусу іпотекодержателя за Іпотечним договором. Право вимоги, що відступається за цим Договором, є всі права, передбачені Іпотечним договором (що забезпечує виконання Кредитного договору) для Іпотекодержателя. З моменту відступлення права вимоги у відповідності до Договору про відступлення прав за цим Договором Первісний Іпотекодержатель та, відповідно, Іпотекодержатель вибувають з будь-яких правовідносин, які склалися між ним та Іпотекодавцями (боржником) на підставі Іпотечного договору та Договору про відступлення прав, а Новий Іпотекодержатель заміщає Іпотекодержателя у всіх відносинах, які склались між Кредитором та Боржником на підставі Кредитного договору. Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора у разі невиконання Боржником своїх зобов`язань за Кредитним договором, звернути стягнення на майно Боржника у порядку, визначеному чинним законодавством та умовами Кредитного договору в обсязі, який визначається на момент фактичного задоволення, а також вимагати від Боржника виконання інших зобов`язань, передбачених Кредитним договором. Визначення факторингу міститься у статті 49 ЗУ від 07.12.2000 року «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Зі статей 1077 та 1079 ЦК України та ч.5 ст.5 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що договір факторингу зачіпає інтереси трьох сторін: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором Згідно з аб.4 ч.1 ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків. Визначення поняття фінансова установа міститься в п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до якого, фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 того ж Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг належить до фінансових послуг (пункт 11 частини 1 статті 4 Закону). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг є фінансовою послугою вимоги до такого договору визначені у статті 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Вказана норма передбачає правило за яким фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання. Юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг, протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій (частини 1 та 2 статті 7 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринів фінансових послуг»). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 (провадження № 12-97гс18) дійшла висновку про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується, зокрема, тим, що йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором). У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду вважає, що оскільки договорами факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, то воно повинно здійснюватися відповідно до положень цієї глави, яка регулює відносини з факторингу (частина другої статті 1083 ЦК України). Іншими словами наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу з відповідним суб`єктним складом його сторін (стаття 1079 ЦК України), а не шляхом укладення договору про відступлення права вимоги з фізичною особою. З укладенням оспорюваного договору про відступлення права вимоги, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. Доказів того, що на момент укладення договорів відступлення прав вимоги ПАТ Банк «Меркурій» та ТОВ «Фінанс проперті групп» не були включені до реєстру банківських установ, суду не надано. Фізична особа громадянин України [PERSON] не є юридичною особою, не включений до реєстру фінансових або банківських установ, не має ліцензії на здійснення відповідно діяльності, зокрема і щодо факторингових операцій. Отже, фактично сторони оспорюваного договору уклали договір факторингу, завдяки якому здійснили перехід права на вимогу іпотечного майна від фінансової установи до фізичної особи. При цьому, оскільки договір факторингу не може бути укладений між фінансовою установою та фізичною особою, задіяли спосіб переходу формально начебто правильний, проте за змістом такий, що лише приховав дійсні наміри сторін. Також, в силу ч.1ст.24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Враховуючи викладене, суд вважає, що оспорюваний договір відступлення прав вимоги від 04.09.2018 року за своєю суттю є договором факторингу та укладений з порушенням частини третьої статті 512, статті 1054, частини третьої статті 1079, частини другої статті 1083 ЦК України, ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а відтак його слід визнати недійсним. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про скасування реєстрації права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , вчинену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н.А. 14.12.2018 року за реєстровим №44622617 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, скасування документа на підставі якого проведено державну реєстрацію речового права є підставою для скасування запису про державну реєстрацію. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. В матеріалах справи відсутні докази того, що у позивача можуть виникнути складнощі, або йому буде відмовлено державним реєстратором з приводу скасування зазначеного запису у разі, якщо позовна вимога про визнання документа, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав буде задоволена. Таким чином, суд вважає, що з приводу зазначеної позовної вимоги відсутній спір, у зв`язку з чим вона не може бути задоволена. Щодо вимоги позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст.387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Таким чином, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права. Власник із дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16. Крім того, пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 22 своєї постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги встановлені обставини, суд доходить висновку про необхідність застосування ст.387 ЦК України до спірних правовідносин та витребувати з володіння [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивач, як на підставу для задоволення позову частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Враховуючи результат розгляду справи (часткове задоволення позовних вимог) з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачена ним сума судового збору у загальному розмірі 6000,00 гривень. На підставі викладеного, ст.ст.202, 203, 215, 216, 319, 321, 328 ЦК України,

Outcome: partial