Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-13 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.01.2010 року. Відповідачі по справі є його знайомими, які зареєстровані в належному позивачу будинку, але з 2011 фактично не проживають у вказаному будинку. Вказує, що їх реєстрації у будинку позивача створює йому перешкоди у вільному розпорядження своїм майном. Просив визнати [PERSON], [PERSON] такими особами що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Просив позов задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, подавши через канцелярію суду заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв'язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У зв'язку з викладеним, враховуючи визнання відповідачами позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову і визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком, що належить [PERSON] Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.01.2010 року [NUMBER], [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS]. Відповідно до акту фактичного проживання в житловому приміщенні від 02 липня 2018 року, складеного комісією у складі [PERSON]. - в.о. старости сіл Магдалинівка, Андріївка та Чорна Долина, [PERSON] - фахівця з соціальної роботи, [PERSON] - інструктора встановлено, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] зареєстровані [ADDRESS] За свідченнями квартиронаймачів сусідніх кімнат [PERSON], [PERSON], відповідачі [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у будинку [ADDRESS] не проживають з листопада 2011 року. У свою чергу реєстрація відповідачів у будинку, належному [PERSON] створює йому перешкоди у користуванні нерухомим майном, зокрема щодо оформлення субсидії, та оплати комунальних послуг. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти , користуватися і розпоряджатися належним майном, на власний розсуд учинити щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] зареєстрували своє місце проживання у будинку, який на праві приватної власності належить [PERSON] та розташований по вул. [ADDRESS]. У своєму позові [PERSON] зазначає, що відповідачі не вчиняють дії, направлених на скасування реєстрації їх місця проживання за зазначеною адресою, хоча фактично там і не проживають, чим порушують його право власності, тим самим чинять перешкоди, які заважають власнику здійснювати повно і беззаперечно свої права користування і розпорядженням майном. Так, норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Встановлено, що позивач є власником житлового будинку,розташованого по [ADDRESS]. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням проводиться у судовому порядку. Відповідно до правових позицій висловлених судовою колегію в цивільних справах Верховного суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році, при вирішенні спорів, пов'язаних з користуванням жилими приміщенням в будинках і квартирах, які належать громадянам на праві приватної власності, зокрема про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід виходити з норм глави 6 розділу ІІІ ЖК про користування жилими приміщенням в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Слід зауважити, що норми глави 2 цього розділу ЖК щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду застосовуються до житлових відносин у приватному житловому фонді, у випадках, коли у главі 6 ЖК є посилання на них або коли схожі житлові правовідносини не врегульовані нормами глави 6 і застосування до них норм глави 2 не суперечить їх змісту. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Відповідачі [PERSON], [PERSON], не проживають у спірному приміщенні з 2011 року, що підтверджується актом не проживання від 02 липня 2018 року. Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що відповідачі з 2011 року в спірному будинку не проживають без поважних причин, вказаним жилим приміщенням не користуються більше визначеного законодавством строку, а їх реєстрація у жилому будинку перешкоджає позивачу у реалізації права власності на вказаний жилий будинок, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved