Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

Публічне акціонерне товариство „ОТП Банк" звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки №PML-501/186/2006 від 21.07.2006 року, укладеним між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та [PERSON], а саме: нежилі офісні приміщення №2 по вул. Жуковського, буд. 27 у м. Одесі, загальною площею 305,3 кв.м, основною площею 181,6 кв.м., які належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Еквенто» та стягнення судових витрат. Представник позивача у судовому засіданні позові підтримав, просив його задовольнити на підставах викладених у позовній заяві. Представник [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Представник ТОВ «Еквенто» у судове засідання не зявися. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 21 липня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (надалі «Банк») та громадянином України [PERSON] (надалі також «Позичальник» або «Відповідач») було укладено Кредитний договір №ML-501/186/2006 (надалі «Кредитний договір»), відповідно до умов якого Позичальнику було надано Кредит в розмірі: 800 000.00 доларів США. В забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобовязань за Кредитним договором, між Банком та Відповідачем 21.07.2006 р. був укладений Договір іпотеки №РМL-501/186/2006 (надалі «Договір іпотеки»), згідно якого Відповідач передав Банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: восьмикімнатна квартира, загальною площею 313,3 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (надалі «Предмет іпотеки»). У звязку з невиконанням Відповідачем 1 зобов'язань за Кредитним договором, Банк у вересні 2009 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та ТОВ «Альянс Жилстрой» про стягнення заборгованості за кредитними договорами, серед яких і за Кредитним договором № МL-501/186/2006 від 21.07.2006 року. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31.10.2011 року (надалі «Рішення суду») позовні вимоги Банку задоволено. Рішенням суду встановлено факт невиконання взятих на себе Відповідачем зобов'язань за Кредитним договором, а також встановлено обставину наявності заборгованості за Кредитним договором, що станом на 18.07.2011 р. складає 781\~399,87 доларів США, що в цілому, в еквіваленті у національній валюті, складає 6\~233\~226,76 гривень (додається до позову). Нерухоме майно: квартира [ADDRESS], яке є Предметом іпотеки за Договором іпотеки від 21.07.2006 року укладеного між сторонами, було зареєстровано на праві власності за [PERSON] 28.07.2006 року (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11371255 від 28.07.2006 року) на підставі договору купівлі продажу від 21.07.2006 року реєстровий № 3016, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.11.2007 року у справі № 2-9250/07 було визнано право власності за [PERSON] на реконструйоване нежиле офісне приміщення № 2, яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Жуковського, 27, загальною площею 305,3 кв.м.. З вказаного рішення суду від 29.11.2007 року вбачається, що відповідач у справі [PERSON], здійснив реконструкцію квартири [ADDRESS] у нежиле офісне приміщення № 2, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Жуковського, 27, загальною площею 305,3 кв.м., основною площею 181,6 кв.м.. На підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.11.2007 року у справі № 2-9250/07, [PERSON] зареєстрував право власності на реконструйоване нежиле офісне приміщення № 2 по вул. Жуковського, 27 в м. Одеса, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18495708 від 14.04.2008 року. Вищевказані обставини підтверджуються кредитним договором, договором іпотеки, іншими документами вказаними в додатках до цієї заяви. Згідно з Застереженням 1 до п. 3.2. ст. 3 Договору іпотеки, яке визначає склад Предмета іпотеки, проведення реконструкції чи ремонту Предмету іпотеки не змінюють правовідносин сторін за договором. Згідно з Застереженням 2 до вказаного вище пункту Договору іпотеки, Предмет іпотеки передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, поліпшеннями, складовими частинами та внутрішніми системами, що існують на момент укладення договору та виникнуть в майбутньому. Враховуючи вищевикладене, Предметом іпотеки за Договором іпотеки є нежилі офісні приміщення № 2 по вул. Жуковського, буд. 27 у м. Одесі, загальною площею 305,3 кв.м, основною площею 181,6 кв.м.. Спірне нерухоме майно було відчужено ліквідатором [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Еквенто» на підставі договору купівлі продажу від 16.08.2012 року за реєстровим № 2167, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] у межах процедури банкрутства фізичної особи підприємця [PERSON], порушеної господарським судом Одеської області згідно постанови від 14.02.2012 року. Постановою Вищого господарського суду України від 25.12.2012 року було скасовано постанову господарського суду Одеської області від 14.02.2012 року про визнання фізичної особи підприємця [PERSON] банкрутом, а провадження у справі було припинено. Згідно зі ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Ураховуючи викладене, до нового власника майна, яке є предметом іпотеки, переходять усі права та обов'язки за іпотечним договором, оскільки відсутність державної реєстрації обтяження нерухомого майна іпотекою на дійсність іпотечного договору не впливає. Вищевказана правова позиція висловлена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 25.09.2013 року у справі №6-22592св13 за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки. Встановлення факту неправомірності та незаконності процедури банкрутства ФОП [PERSON] (постанова Вищого господарського суду України від 25.12.2012 року) фактично тягне за собою неправомірність відчуження предмету іпотеки у незаконній процедурі, тобто є відчуженням предмету іпотеки з порушення встановленої процедури. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.02.2014 року по справі № 6-158цс13 прийняту за наслідками перегляду судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції статті 23 Закону України "Про іпотеку" у подібних правовідносинах, яка зводиться до наступного, що позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню за умови, що банкрутство було не оскаржено та провадження у справі про банкрутство не було припинено. У даній справі банкрутство відповідача [PERSON] як фізичної особи-підприємця було скасовано, а провадження у справі про банкрутство було припинено. У відповідності до п. 6.1. ст. 6 Договору іпотеки за рахунок Предмета іпотеки іпотекодержатель може задовольнити всі боргові зобовязання, не сплачені іпотекодавцем, в тому числі заборгованість по овердрафту і вимоги стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням іпотекодавцем його зобов'язань за цим договором, а також всіх фактичних витрат, понесених іпотекодержателем у звязку із реалізацією його прав за цим договором. Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно п. 6.3. ст. 6 Договору іпотеки передбачено порядок звернення стягнення на Предмет іпотеки, виходячи з якого, жодне положення цього договору не може тлумачитись як таке, що обмежує: a)права іпотекодержателя звернутись до уповноважених органів за захистом своїх прав в порядку, встановленому чинним законодавством України; b)права сторін встановити договірний порядок звернення стягнення на Предмет іпотеки. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» суд, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні зазначає спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону, тобто продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві за ціною встановленої за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна проведеної суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Як вбачається з п. 6.4. Договору іпотеки сторони домовились, що іпотекодержателю належить право від свого імені продати Предмет іпотеки будь-якій особі та ціна продажу буде визначена на підставі проведеної незалежної оцінки субєктом оціночної діяльності. Згідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Аналогічні положення передбачені ст. 7 Договору іпотеки, згідно якої після прийняття рішення про звернення стягнення на Предмет іпотеки, за бажанням іпотекодердателя, іпотекодержателю або іншій особі, зазначеній іпотекодержателем, предмет іпотеки передається в управління на період до його реалізації. Відповідно до ч. 1 ст. 114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна (виключна підсудність). Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ст. 38 цього Закону, яка передбачає право Іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Названі та інші повноваження надані іпотекодержателю іпотекодавцем на здійснення дій з продажу предмету іпотеки від імені іпотекодавця будь-якій особі-покупцеві у разі порушення основного зобов'язання містяться у договорі іпотеки, укладеному між відповідачем та позивачем, у розділі, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. На момент укладення договору іпотеки сторони прийшли до взаєморозуміння, що перелік зазначених у договорі іпотеки повноважень з продажу предмету іпотеки іпотекодержателем не є вичерпним. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст.. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Розглянувши справу повно, всебічно, обєктивно та неупереджено, суд вважає, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, недоведеними, а том у вважає за необхідним у задоволенні позову відмовити. Згідно ст.88 ЦПК України з відповідачів також підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1147 грн.

Outcome: approved