Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

11.02.2020 року [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» (далі за текстом - відповідач), в якому з урахуванням уточнень просить: стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати з 01.02.2019 по 30.10.2019 в розмірі 50 956,21 грн., компенсації за невикористану відпустку у розмірі 6 361,08 грн., середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку в розмірі 118231,80 грн., а також моральну шкоду у розмірі 25 000,00 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що у період з 01.03.2017 працював на Державному підприємстві «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» на посадах: начальника відділу теплогазовикористання з 01.03.2017 по 10.12.2017; головним спеціалістом адміністративно-управлінського персоналу структурного підрозділу НДІ «Енергосталь» з 11.12.2017 по 30.10.2019. Звільнений 30.10.2019 з власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. Загальна сума заборгованості без урахування та включення податків, інших обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню із заробітної плати становить 50 956,21 грн. (п`ятдесят тисяч дев`ятсот п`ятдесят шість грн. 21 коп.). Разом з тим, як вбачається з довідки ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» позивачу стало відомо що на день звільнення 30.10.2019 він має невикористану відпустку за період роботи з 01 10 2018 по 30 09.2019 - 22 дні. Нарахування компенсації за невикористані дні відпустки складає 6361,08 грн. Проте належна позивачу заробітна плата при звільнені не була виплачена, остаточний розрахунок відповідачем не проведено. Крім цього, позивач вважає, що у зв`язку із тривалою затримкою та невиплатою у встановлені законом строки заробітної плати та компенсації за відпустку невиплатою наявні достатні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розрахунковому періоду складає 118 231,80 грн. Крім того, просить стягнути моральну шкоду, оскільки внаслідок протиправних та незаконних дій відповідача він зазнав душевних страждань, наслідком яких стало погіршення фізичного стану та моральних страждань. Позивач в судове засідання не з`явився. Позивач до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується відмітками у кур`єрській книзі суду про вручення ухвали про відкриття, копії позовної заяви з додатками та судових повісток. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату і час судового засідання повідомлявся судом завчасно та належним чином. Відповідач своїм процесуальним правом на подання письмового відзиву не скористався, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній доказами. Представник відповідача, Скобов А.В. 24.09.2020 надав заяву, в якій зазначив, що вимоги [PERSON] щодо стягнення щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку в розмірі 6 361,08 грн. є необґрунтованими, просив відмовити позивачу в цій частині оскільки заявлена сума компенсації включена у розмір нарахованої заробітної плати позивачу за жовтень 2019 року, про що зазначено у розрахунковому листі [PERSON] , та зроблена відповідна відмітка. Крім того, представник відповідача вважає вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди, такими, що не підтверджені доказами, а також позивачем не надано розрахунку його розміру. Виходячи з викладеного, а також враховуючи положення ст. 130 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату та час судового розгляду справи, отже суд, з урахуванням положень ч. 4 ст. 280 ЦПК України, за згодою позивача розглядає справу в заочному порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] з 01.03.2017 працював на Державному підприємстві «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» на посадах: начальника відділу теплогазовикористання з 01.03.2017 по 10.12.2017; головним спеціалістом адміністративно-управлінського персоналу структурного підрозділу НДІ «Енергосталь» з 11.12.2017 по 30.10.2019, що підтверджується копією трудової книжки та наказом №58-к від 04.02.2017, наказом №415-к від 25.10.2019. Відповідач не належним чином виконує обов`язки по виплаті заробітної плати, внаслідок чого перед позивачем утворилась заборгованість по заробітній платі. З Довідки про нараховану та не виплачену заробітну плату [PERSON] за період з 01.02.2019 по 30.10.2019 вбачається, що загальна сума заборгованості невиплаченої заробітної плати становить 50 956,21 грн., що підтверджується довідкою, виданою відповідачем. Таким чином, у суду немає сумнівів у достовірності тих даних щодо заробітної плати позивача, які зазначені у вищевказаних документах. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч.1 ст.94 КЗпП України). Відповідно до ч. ст. 7 Кодексу законів про працю, ст. 15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ст. 161 ЦПК України, особа має право звернутися до суду з вимогами про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку в порядку наказного або спрощеного позовного провадження. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Позивачем доведено та не спростовано відповідачем, що ДП «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» має заборгованість перед [PERSON] у виплаті нарахованої та не виплаченої заробітної плати з урахуванням часткової виплати заробітної плати, у розмірі 50 956,21 грн., в зв`язку з чим ці позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно зч.1ст.117КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що при звільненні позивача з роботи з ним не були проведені всі розрахунки. З довідки ДП «УкрНтц «Енергосталь», середня (середньоденна) заробітна плата позивача становить 612,60 грн. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» N 13 від 24.12.1999, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Тяжке фінансове положення підприємства не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти позивачу. На підставі викладеного, підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього (середноденного) заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 31.10.2019 року по 07.08.2020 року у розмірі 118 231,80 грн. (193 робочих днів *612,20 грн.). Стосовно виплати компенсації за невикористану відпустку, суд встановлено наступне. Відповідно до довідки ДП «УкрНтц «Енергосталь» [PERSON] має невикористану щорічну відпустку за період роботи з 01.10.2018 по 30.09.2019 - 22 календарні дні, що становить згідно розрахунку 6361,08 грн. У заяві, представник відповідача зазначає, що вказані позовні вимоги щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку є необґрунтованими, оскільки заявлена сума компенсації включена у розмір нарахованої заробітної плати позивачу за жовтень 2019 року, про що зазначено у розрахунковому листі [PERSON] , та зроблена відповідна відмітка. Відповідно до довідки №Б-02/578 від 18.09.2020,доданої відповідачем до заяви, станом на 17.09.2020 загальна сума заборгованості без урахування та включення податків, інших обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню із заробітної плати становить 50 956,21 грн., у тому числі заборгованість за невикористану відпустку, що підтверджується розрахунковим листом. Посилання ж відповідача у свої заяві про те, що заявлена сума компенсації включена у розмір нарахованої заробітної плати не знайшла свого підтвердження, оскільки з довідки про нараховану та не виплачену заробітну плату, наданої відповідачем [PERSON] не вбачається, що сума компенсації входить до суми заробітної плати. Крім цього, відповідачем надано позивачеві окремий розрахунок компенсації невикористаної відпустки, без зазначення включення вказаної суми до загального розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Так, згідно ст. 83 КЗпП України і ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», при звільненні працівника йому виплачується компенсація за всі дні невикористаної відпустки. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується: - гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; - забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. У відповідності з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, виплата усіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Згідно ст.ст. 74-84 КЗпП України, громадянам, які працюють за трудовим договором надаються щорічні відпустки, а у разі звільнення їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки. Таким чином, суд знаходить доведеною вимогу позивача про стягнення з відповідача компенсації за невикористану ним відпустку при звільненні та вважає, що така компенсація має бути стягнута з відповідача в мажах заявленої суми у позові. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як зазначено позивачем, невиплата заробітної плати заподіює позивачеві величезні моральні страждання, адже тривалість та зухвалість порушення трудових прав позивача зі сторони відповідача призвело до сильних моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та неабияких додаткових зусиль для організації свого життя та захисту свого порушеного права . Верховний Суд у постанові від 18.01.2018 у справі № 362/7161/15-ц зазначив: враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним. При вирішенні питання щодо розміру моральної шкоди, суди вірно врахували характер порушень та дій вчинених власником, а також те, що порушення законних прав позивача призвели до його душевних страждань, втрати ним нормальних життєвих зав`язків, які полягали у постійному страху залишитись без засобів існування, а також стресі, пов`язаному з неможливістю на самореалізацію суспільно-корисною працею, що очевидно позбавляє позивача стану внутрішньої рівноваги та сенсу соціального буття і завдає почуття незахищеності перед необґрунтованими діями власника. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що порушення права позивача на своєчасну виплату заробітної плати дійсно призвело до його душевних страждань, втрати ним нормальних життєвих зав`язків, які полягали у постійному страху залишитись без засобів існування та стресі, що очевидно позбавляло Позивача стану внутрішньої рівноваги та сенсу соціального буття і завдало почуття незахищеності перед необґрунтованими діями відповідача. Розмір моральної шкоди суд визначає, виходячи з характеру та обсягу страждань позивача, їх глибини та сутності, їх тривалості, та вважає 25000,00 гривень достатніми для їх відшкодування. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати у разі задоволення позову покладаються на відповідача. При зверненні до суду позивачем не було сплачено судовий збір, на підставі п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», яка визначає, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема позивачі - у справах про стягнення заробітної плати. Відповідно до ч.2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» ставки судового збору встановлюються у таких розмірах за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, з відповідача підлягає стягнення судовий збір на користь держави у розмірі 840,80 грн. Крім того, позивач просив стягнути судовий збір, сплачений ним за позов про стягнення моральної шкоди у розмірі 840,80 грн., судовий збір, сплачений за загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у розмірі 1182,32 грн. Факт сплати позивачем судового збору підтверджується квитанцією № ПН960212 від 11.02.2020,квитанцією №24/12 від 07.07.2020, квитанцією №13/12 від 07.08.2020. З урахуванням положення ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачений [PERSON] судовий збір у розмірі 2023,12 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved