Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-01 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі - Відповідач) про поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме поділити спільне майно подружжя, визнавши за нею право власності на легковий автомобіль "Hyundai Elantra" 2008 року, державний номер ВМ 3666АС, вартістю 120\~000 грн. та стягнути з неї на користь [PERSON] вартість ? частини цього майна. В подальшому подала заяву про збільшення позовних вимог, по суті змінивши предмет позову та просила поділити спільне майно подружжя визнавши за [PERSON] право власності на легковий автомобіль "Hyundai Elantra" 2008 року, державний номер ВМ 3666АС, вартістю 142\~756 грн. 11 коп., та стягнути з [PERSON] на її користь вартість ? частини цього майна у сумі 71378 грн. 05 коп. та судові витрати в розмірі 5391 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з відповідачем перебувала у шлюбі з 31 липня 1993 року по 26 листопада 2010 року. В період шлюбу придбали вказаний легковий автомобіль в кредит за кредитним договором № 014/9810/73/83958 від 27.05.2008 року з АТ «[PERSON] Аваль», оформлений на її імя. На підставі викладеного та у звязку з тим, що шлюб між сторонами було розірвано просила поділити спільне майно подружжя шляхом стягнення з відповідача компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заяву підтримала та просила її задовольнити, позивачка ж підтримавши заявлений позов, додатково пояснила, що фактично придбавши вказаний автомобіль в 2008 році та оформивши його на її імя, Відповідач почав постійно їм користуватись, а в 2010 році, після розірвання шлюбу забрав ключі та техпаспорт і з того часу не надає їй автомобіль в користування. В 2012 році вона зверталась в суд з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя в тому числі вказаного автомобіля, але оскільки автомобіль перебував у заставі за її заявою позов було залишено без розгляду. Також пояснила, що після розірвання шлюбу вона щомісячно передавала Відповідачу частину коштів на погашення кредиту. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, пояснивши, що після розірвання шлюбу він самостійно сплачував кредитні кошти за вказаний автомобіль, користувався ним, здійснював поточний ремонт та враховуючи, що позивачка в 2012 році вже зверталась з аналогічним позовом, просив відмовити в задоволенні її позову. Представник відповідача заперечував проти позову, надав суду квитанції про самостійну сплату Відповідачем коштів на погашення кредиту та надав заяву про застосування позовної давності до вказаного позову, обґрунтовуючи її тим, що позивачка звернулась до суду із пропуском строку звернення до суду, оскільки шлюб був розірваний ще в 2010 році, про порушене право остання дізналась ще з моменту розірвання шлюбу, внаслідок чого в 2012 році вже зверталась з аналогічним позовом, який був залишений без розгляду, а тому просив відмовити у задоволення позову з підстав пропуску строку позовної давності. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступного. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною другою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлені та сторонами не заперечувались обставини відносно того, що сторони перебуваючи в зареєстрованому шлюбі придбали для потреб сім'ї автомобіль "Hyundai Elantra" 2008 року, державний номер ВМ 3666АС, що підтверджується рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 15.11.2010 про розірвання шлюбу, кредитним договором від 27.05.2008 (а.с. 10-19). За спільною домовленістю між сторонами зазначений автомобіль було оформлено на відповідача (а.с. 19). Статтею 60 СК України встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Частинами першою та другою статті 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно з частиною першою статі 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. На підставі викладеного вище суд дійшов висновку про те, що спірний автомобіль був придбаний сторонами у період шлюбу та для потреб сім'ї, джерелом набуття останнього були спільні сумісні кошти. Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи № 1893 від 17.01.2018 найбільш ймовірна ринкова вартість досліджуваного автомобіля станом на 25.07.2017 складає 142\~756,11 грн. (а.с. 58-69). Тому, частки сторін у спірному майні в грошовому еквівалентні, станом на час розгляду справи, становлять по 71\~378,05 грн. Водночас, відповідно до частини другої статті 72 СК України до вимоги пор поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно зі статтею 256 ЦК України, позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу. Вказана норма також закріплена у статті 257 ЦК України, де загальна позовна давність встановлена у три роки. Згідно частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно частиною пятою статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Вказана позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 року по справі №6-2469цс16. Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Із досліджених судом доказів встановлено, що у [PERSON] виникло право на позов про поділ майна подружжя з моменту розірвання шлюбу тобто з 2010 року, коли позивач дізналась про порушення її прав, внаслідок чого остання зверталась із позовом до суду про поділ майна подружжя, але ухвалою Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 березня 2012 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду у звязку із поданням заяви [PERSON] про залишення позову без розгляду (а.с. 93). Згідно частини першої статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Тобто, позивачка ще в 2012 році реалізувала своє право на подання позову про поділ спільного майна подружжя, але відмовилась від його розгляду судом. Водночас повторно звернулась до суду із позовною заявою тільки 25 липня 2017 року, що свідчить про пропуск строку позовної давності. Клопотання про поновлення строку від позивача не надходило та жодних належних та допустимих доказів того, що позивач дізнався про порушення свого права у 2017 році суду не надано. Як пояснив представник позивача, позивачка не пропустила строку звернення до суду, оскільки спірний автомобіль був придбаний в кредит, зобовязання з виплати якого були виконані лише в 2015 році, що не спростовує обставини справи, оскільки право на поділ вказаного автомобіля у позивачки виникло з моменту розірвання шлюбу, коли як і пояснила сама позивачка Відповідач забрав ключі та техпаспорт і не дозволяв їй використовувати даний автомобіль. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів дають обєктивні підстави вважати, що позов задоволенню не підлягає, у звязку із пропуском позовної давності. Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України, та враховуючи, що позовні вимоги залишено без задоволення, суд вважає за необхідне судові витрати у справі вигляді судового збору залишити за [PERSON] Ні підставі викладеного,

Outcome: dismissed