Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до Криворізької міської\~ради про\~визнання права\~власності на ј частини квартири за набувальною давністю, в якому просила визнати за нею право власності на 1/4 частину двокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 51,82 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., власником якої зареєстрований [PERSON] . В обґрунтування\~вимог вказала,\~що з\~23.09.2004\~року в\~КП «Криворізьке\~БТІ» вона\~зареєстрована власником\~3/4\~частин спірної\~квартири,\~які подарувала\~їй [PERSON] ,\~згідно договору\~дарування №961983\~від 30.03.2004\~р.,\~посвідченого приватним\~нотаріусом КМНО\~Растєгаєвим В.М.,\~зареєстрованого в\~реєстрі №\~1399. Відповідно до договору дарування ця частина квартири належала їй на підставі Свідоцтва № Ж 2516 про право власності на житло від 01.06.1994 р. та Свідоцтва про право на спадщину за законом, серії [NUMBER] , виданого їй, як дружині померлого [INFO] [PERSON] , Другою криворізькою державною нотаріальною конторою 23.10.1996 р. по реєстру № 3-4404. З 1996 p. [PERSON] перебувала з її батьком, [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах на протязі 16 років до смерті батька [INFO] , спільно проживали однією сім`єю в квартирі [PERSON] , проте в зареєстрованому шлюбі не перебували. Родичів та дітей у [PERSON] не було, до позивачки вона відносилась як до доньки. На початку 2004 р. [PERSON] запропонувала їй в дар належну їй частину квартири та вона погодилась.\~Як власник\~3/4 частин квартири, порядок користування в якій був не визначений, позивачка повністю її утримувала, користувалась та володіла всією квартирою, виконувала в повному обсязі обов`язки по сплаті комунальних платежів. Як [PERSON] так і вона вважали, що після дарування їй 3/4 частин квартири, власником 1/4 її частини, також залишилась [PERSON] , успадкувавши, як дружина, після смерті [PERSON] , половину квартири, власником якої він\~був.\~В \~червні 2013\~року [PERSON] мала намір подарувати їй також 1/4 частину квартири, довіривши це зробити [PERSON] , для чого 17.06.2013 р. надала їй нотаріально посвідчену довіреність і була впевнена, що представник виконала її намір. Однак [PERSON] цього не зробила. Після смерті батька позивачки, [PERSON] хворіла, потребувала допомоги, догляду та піклування, тому вона залишилась з нею проживати і відповідно, сумісно користувались квартирою. Позивачка займалась\~похованням [PERSON] та сплачувала послуги, пов`язані з похованням, та їй як члену її сім`ї видане свідоцтво про її смерть. Вона вважала, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну їй 1/4 частину квартири [ADDRESS] , яку вона подарувати їй не встигла і так як родичів вона не мала, вирішила звернутись до нотаріальної контори з приводу отримання спадщини, як спадкоємець четвертої черги за законом. Постановою № 282/02-31 від 10.05.18 р. приватний нотаріус КМНО Бурлак P.O. відмовив їй в видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини та відсутністю факту родинних відносин. В постанові зазначено, що інші спадкоємці в [PERSON] відсутні, станом на 10.05.2018 р. ніхто з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини не звертався, спадкова справа після її смерті не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавались. 01.11.2018 р була отримана інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, де зазначено, що станом на 01.11.2018 р. власником 1/4 частини квартири [ADDRESS] якої належить їй, зареєстрований [PERSON] , чоловік [PERSON] , який помер [INFO] , після смерті якого вона прийняла спадщину, про що вказано в договорі дарування. Про те, що власником 1/4 частини залишилась не [PERSON] , а її чоловік, вона, до отримання вказаної інформації, не знала. Вважаючи себе власником всієї квартири вона виконувала без обмежень обов`язки по утриманню всього житла, володіла та користувалась квартирою і відповідно до ст. 319 ЦК України, сплачувала і сплачує до цього часу платежі за всі комунальні послуги, в тому числі і за 1/4 частину. Самостійно, протягом 14 років, утримує цю квартиру, за власні кошти замінила в квартирі вікна, вхідні двері, поставила в ній лічильники води, замінила сантехнічне обладнання та лоджію. Факт відкритого постійного користування нею всією квартирою підтверджується також актом № 2 від 18.03.2009 р. згідно якого в моїй присутності був встановлений та опломбований в квартирі за вказаною адресою, лічильник холодної води, актом від 9.02.2012 р. про підключення, в моїй присутності, тепловузла в квартирі за адресою [ADDRESS] , свідоцтвом від 9.04.2013 р. про перевірку лічильника води в якому вона вказана власником квартири, квитанціями від 10.04.2013 р. про сплату мною грошей за перевірку лічильника води. Також, з її згоди як власника, 10.10.2014 р в кв. [ADDRESS] була зареєстрована її донька [PERSON] , яка користується сумісно зі нею вказаною квартирою і зареєстрована в ній до цього часу. Вказане підтверджує те, що на протязі більше десяти років, а саме з 2004 р. вона добросовісно заволоділа і користується 1/4 частиною квартири [ADDRESS] . Позовна заява надійшла до суду 26.11.2018 року ухвалою Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2018 року позов було прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 04 лютого 2019 року у справі закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду, витребувано докази по справі. Ухвалою суду від 02 квітня 2019 року клопотання представника позивача задоволено, витребувано з Криворізької філії Дніпропетровського обласного нотаріального архіву належним чином завірену копію спадкової справи №228/1996, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 10 червня 2019 року клопотання представника позивача задоволено, витребувано з Покровського районного у місті Кривому Розі відділу РАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області належним чином завірену копію актового запису про смерть [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 31 липня 2019 року клопотання представника позивача задоволено, витребувано з Покровського районного у місті Кривому Розі відділу РАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області інформацію щодо наявності або відсутності актового запису про смерть [PERSON] , яка є донькою [PERSON] , [INFO] . Представник позивача\~ [PERSON] . [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Зазначила, що позивачу не було відомо кому належить ј частина спірної квартири, а отже вона має право на визнання за нею права власності в порядку набувальної давності. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, просив справу розглядати без його участі, надав суду відзив, в якому просив відмовити в позовних вимогах про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначено, що набувальна давність (або давність володіння) відноситься до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача основані не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов`язковій сукупності обставин, передбачених ч. 1 ст. 344 ЦК України, до яких насамперед відносяться законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Добросовісність передбачає, що володілець майна\~не знав\~і не\~міг знати\~про те, що він володіє чужим майном, тобто ті\~обставини,\~які обумовили\~його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Позивачем вказано, що у 1995 році помер [PERSON] , який відповідно до реєстру речових прав на нерухоме майно до теперішнього часу значиться власником спірної квартири за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] проживав за даною адресою разом зі своєю дружиною [PERSON] , яка відповідно була спадкоємицею першої черги та можна дійти висновку, що прийняла спадщину шляхом фактичного вступу у володіння нею, але з невідомих причин отримала спадщину не на 1/2, а тільки на ј вищевказаної квартири. З матеріалів справи вбачається, що позивач обізнана відносно того, хто є власником 1/4 квартири на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, а тому не можна вважати володіння [PERSON] житловим приміщенням, що належало [PERSON] добросовісним. Вважають, що строк користування позивачем квартирою за вищевказаною адресою не є строком давнісного володіння за ст. 344 ЦК України, позивачем не доведено всіх обставин, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з"явилась, надала суду письмову заяву з проханням розглядати справу у її відсутність, заперечень проти позову не мала. В лютому 2019 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, який вважає таким, що не відповідає загальним засадам цивільного законодавства та просить відхилити. Зазначила, що власник 1/4 частини спірної двокімнатної квартири [PERSON] , який помер ще 08.12.1995 року скористатись вказаними правами не може. Приведені у відзиві міркування, що вона була обізнана відносно того, хто є власником ј частини квартири, не відповідають дійсності і спростовуються наступними доказами. Про те, що саме [PERSON] , а не його дружина [PERSON] , яка після його смерті прийняла спадщину і стала його єдиним спадкоємцем за законом, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом серії [NUMBER] , видане 8.12.1995 р. залишився зареєстрованим власником ј частини квартири, ні [PERSON] , а тим більше їй, відомо не було. Вони вважали, що після дарування позивачу 2/3 частин квартири 30.03.2004 p., [PERSON] залишилась власником 1/4 її частини. В червні 2013 року вона мала намір подарувати позивачу цю частину квартири для чого надала 17.06.2013 р. нотаріально посвідчену довіреність [PERSON] . Після смерті [PERSON] 10.09.2014 р. позивач, вважаючи себе її єдиним спадкоємцем, звернулась до нотаріальної контори з приводу отримання Свідоцтва про право на спадщину, якою вважала 1/4 частину квартири, що залишилась після смерті [PERSON] , тобто була впевнена в тому, що власником 1/4 частини була саме [PERSON] , а не її померлий в 1995 р. чоловік. Тільки 01.11.2018 р.,\~при збиранні\~доказів для\~звернення до\~суду,\~вона отримала\~інформацію з\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно в\~якому зазначено,\~що з\~23.09.2004\~р.\~власником 3/4\~частин квартири\~зареєстрована вона,\~ а\~іншим співвласником\~цієї квартири,\~а саме\~ј її\~частини,\~з 23.04.2004\~р.\~зареєстрований,\~померлий [PERSON] ,\~який мав\~бути власником\~не 1/4, а 1/2 частини квартири. Яким чином після померлого ще 08.12.1995 р [PERSON] було, прийняте рішення 23.09.2004 р про реєстрацію на його ім`я 1/4 частини квартири - не зрозуміло. До отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 01.11.2018 року вона не знала, що власником 1/4 частини зареєстрований [PERSON] , а не [PERSON] Зазначені докази підтверджують добросовісність її володіння майном [PERSON] , а саме те, що володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном і обставини володіння не давали і не могли давати сумніву щодо правомірності цього володіння. Володіючи, користуючись і розпоряджаючись всією квартирою з 2004 р. вона не знала, що володіє 1/4 частиною квартири власником якої зареєстрований [PERSON] Була впевнена що 1/4 частина квартири належить [PERSON] яка подарувала їй ще в 2004 р. 3/4 її частини і мала намір подарувати решту, надавши для цього довіреність, яка додана до позовної заяви . Вона вважала що таким чином, вона відмовилась від права власності на цю частину, передавши її в володіння та користування. На протязі 14 років вона виконує обов`язки по утриманню всієї квартири, відкрито, постійно і безперервно нею володіє та користується до цього часу, що підтверджується відповідними доказами , приведеними в позовній заяві. На протязі зазначеного часу ніхто інший не претендує на цю квартиру, в тому числі і на 1/4 її частину. Представник відповідача не прийняв до уваги що майно, на яке вона просить визнати право власності не є ізольованою кімнатою, відокремленою квартирою чи домоволодінням, а отже не можливо визначити порядок користування відповідно до часток співвласників, не можливо виділити цю частину в натурі. На протязі зазначеного часу ніхто інший крім неї та її дочки, яка зареєстрована в цій квартирі, нею не користується. Допитані судом в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , кожен окремо пояснили суду, що позивачка [PERSON] є їх сусідкою, після смерті її батька, позивачка та її донька доглядали за його співмешканкою [PERSON] , яка мешкала в квартирі [ADDRESS] , а також була похилого віку, хворіла та потребувала стороннього догляду. Інші особи у квартирі не з`являлись. Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступне. Згідно Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] виданого Житлово-комунальним господарством Виконкому Криворізької міської ради народних депутатів від 01.06.1994 року квартира\~ [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , на підставі розпорядження №Ж-2129 від 16.05.1994 року. Зазначене свідоцтво зареєстровано Комунальним підприємством «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» в книзі №89п-310-310 (т.1, а.с.4). Згідно запису акта про смерть № 2179 від 08.12.1995 р., який витребуваний на запит суду, [PERSON] помер [INFO] (т.2, а.с.3). Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 жовтня 1996 року спадкоємцем майна [PERSON] , померлого [INFO] є його дружина - [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] , спадкове майно на яке видано свідоцтво складається з 1/4 частини двохкімнатної частини квартири загальною площею 51,82 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташована на другому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку. Одна четверта частина квартири залишається відкритою до звернення до держнотконтори спадкоємця. Дане свідоцтво посвідчене приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Герасимовою Л.С. (т.1 а.с.16). Згідно Договору дарування частини квартири від 30 березня 2004 року [PERSON] та [PERSON] уклали цей договір відповідно до якого Дарувальник безоплатно передає у власність обдарованої а обдарована приймає у власність 3/4 частини двокімнатної квартири, загальною площею 51,82 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Предмет договору належить дарувальнику на підставі Свідоцтва № [NUMBER] право власності на житло, виданого 01 червня 1994 року Криворізьким УЖКГ і Свідоцтва про право на спадщину за законом виданим 23.10.1996 року (т.1, а.с.12). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №4829298 від 23.09.2004 року, 3/4 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована на праві приватної спільної часткової власності за [PERSON] на підставі договору дарування від 30.03.2004 року за № 961983 (том №1, а.с.13). Згідно Свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, [PERSON] померла [INFO] (т.1, а.с.20). 10 травня 2018 року позивачка [PERSON] , від імені якої за довіреністю діє [PERSON] звернулась до приватного нотаріусу Криворізького міського нотаріального округу Бурлак Р.О. із в заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , проте отримала відмову у зв`язку з пропуском строку прийняття спадщини та документально не підтвердила місця проживання, реєстрації разом з померлою [PERSON] , а також не надала документів, що підтверджують факт родинних відносин будь якої черги спадкування за законом. Згідно вказаної постанови інші спадкоємці відсутні, спадкова справа не заводилась. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 10 травня 2018 року є інформація про посвідчення заповіту від імені [PERSON] Іларіонівни Кмитівською сільською радою Коростишивського району Житомирської області від 04 травня 2004 року за Р.№ 6. Свідоцтва про право на спадщину не видавались (т.1 а.с.23). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.11.2018 року власником ѕ частин квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , власником ј частини квартири є [PERSON] (т.1 а.с.24-26). Згідно акту від 21.05.2018 року, складеного жильцями будинку № [ADDRESS] та засвідченого директором ТОВ «ЦЕНТРОБУД» вбачається, що [PERSON] сумісно проживала однією сім`єю, вела спільне господарство, фінансово утримувала [PERSON] до смерті [INFO] з 2004 року (т.1 а.с.24). Відповідно до довідки Криворізької об`єднаної міської довідково-інформаційної служби № 23 від 05.11.2018 року за адресою: [ADDRESS] зареєстрована лише [PERSON] , уповноважений власник [PERSON] не зареєстрована (том№1, а.с.35). Відповідно до наданих позивачем копій розрахункових документів [PERSON] понесла витрати, пов`язані із похованням [PERSON] (т.1 а.с.28-29). Згідно наданих позивачем копій квитанцій про сплату комунальних послуг за період з січня 2005 року по 2018 рік позивачем оплачувались витрати на сплату послуг, що надавались для обслуговування квартири [ADDRESS] (т.1 а.с. 58-110). З наданих позивачем копій квитанцій вбачається, що нею здійснено встановлення лічильників води та теплової енергії, а також понесено витрати на заміну дверей, вікон та сантехнічного обладнання (т.1 а.с.30-34). Згідно звіту про оцінку майна, вартість ј частини квартири за адресою [ADDRESS] , станом на 14.11.2018 року складає 24000 грн.(т.1, а.с. 39-40). Згідно інформації приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Бурлак Р.О., після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкова справа не відкривалась та не реєструвалась у Спадковому реєстрі. (т.1 а.с.197). З копій матеріалів спадкової справи, наданої Другою Криворізькою державною нотаріальною конторою №1327, що була заведена після смерті [PERSON] , померлого [INFO] встановлено, що у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини 23.10.1996 року звернулась його дружина - [PERSON] , а також 14.03.1996 року із заявою про прийняття спадщини після смерті батька звернулась [PERSON] , яка є рідною донькою померлого [PERSON] , вказавши у своїй заяві, що вона приймає спадщину, що залишилась після смерті батька у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS] та просить видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом. (том №2, а.с.6-13). Згідно інформації Покровського районного у м. кривому Розі відділу РАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області від 20.08.2019 року відповідно до відомостей, які містяться в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян, актовий запис про смерть [PERSON] відсутній. Відповідно до вимог\~статті 344 Цивільного кодексу України, особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Отже, для набуття права власності на майно за набувальною давністю відповідно до вимог\~ст.344 ЦК України, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). Аналізуючи поняття "добросовісності володіння", як ознаку набувальної давності за\~ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. При набувальній давності тягар доказування добросовісності лягає на зацікавлену сторону - на позивача. Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю. При цьому, виходячи зі змісту статті\~ст.344 ЦК України\~особа, що має право на визнання права власності на майно за набувальною давністю повинна бути незаконним добросовісним володільцем цього майна, тобто фактичним володільцем, який не має будь-якого титулу (права власності, користування, сервітуту та інші) на це майно, а наявність відповідного титулу виключає застосування положень\~статті 344 Цивільного кодексу України. За набувальною давністю може бути набуто право власності на чуже майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Добросовісність заволодіння майном особою полягає в її переконанні, що заволодіння правомірне, тобто майно надійшло до неї законно, а саме: особа при заволодіння майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності чи володіння майном. При цьому факт обізнаності особи про те, що вона не є власником не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). Відкритість володіння полягає в тому, що фактичний незаконний володілець майна, здійснюючи володіння повинен ставитись до речі як до своєї власної (експлуатувати, вживати необхідні заходи до утримання), не приховуючи цього факту від інших осіб. При цьому від давнісного володільця не вимагається здійснення активних дій для демонстрації свого володіння іншим особам, а вимагається лише утримання від дій, спрямованих на його приховування. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя\~статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК України). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей\~15,\~16 ЦК України, а також частини четвертої\~статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Цивільний кодекс України\~набрав чинності 1 січня 2004 року, тому норма ст.344 даного Кодексу може застосовуватися до правовідносин, які виникли після 1 січня 2004 року. Водночас, згідно роз`яснень, які містяться в п.п. 9, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року за № 5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке: 1) володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; 2) володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; 3) володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3\~ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2\~ст. 344 ЦК України). Враховуючи положення ст. ст.\~335\~та\~344 ЦК України\~право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 263 ЦПК). Також, відповідно до роз`яснень, викладених у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто, на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Разом з тим, відповідно до роз`яснень, наданих в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до змісту положень\~ст. 344 ЦК України\~набуття право власності на майно за набувальною давністю є самостійною підставою набуття права власності. В зазначеному випадку право власності на нерухоме майно не переходить від спадкодавця до спадкоємця (ст. 1216 ЦК України), а набувається за рішенням суду (ч. 4\~ст. 344 ЦК України). Отже, спори про набуття права власності за набувальною давністю не є спорами із спадкування, в тому числі й у випадках, коли особа заявляє про давність володіння (ч. 2\~ст. 344 ЦК України). Відповідно до норм\~статті 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до вимог\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Детально вивчивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог. З досліджених судом матеріалів справи встановлено, що співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] було згідно Свідоцтва про право власності від 01.06.1994 року були подружжя [PERSON] та [PERSON] без виділення часток, а отже виходячи з рівності часток подружжя у спільно набутому майні, кожен мав право на Ѕ частину квартири. Після смерті [PERSON] його дружина залишилась власником Ѕ частини квартири, а також мала право на обов`язкову частку у частині квартири, що належала її чоловіку і становила також Ѕ частину. Оскільки до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулись дружина [PERSON] та рідна донька [PERSON] , які мали право на рівні частки у спадковому майні, нотаріусом було видано [PERSON] Свідоцтво про право на спадщину лише на ј частину від половини квартири, що належала померлому, а іншу ј частину залишили відкритою до звернення до держконтори спадкоємця. Таким чином, [PERSON] стала власником ѕ частин квартири, які подарувала позивачу [PERSON] 30.03.2004 року. Інша ј частини квартири залишилась зареєстрованою за померлим [PERSON] . При цьому, згідно ст.ст.548, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, що діяла на момент смерті [PERSON] ) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини\~заяву про\~прийняття спадщини\~протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Отже, ј частина спірної квартири є належною [PERSON] , яка у встановлений законом строк прийняла спадщину надавши заяву до нотаріуса, хоча і не оформила своє право власності у встановленому законом порядку. Як встановлено судом та не заперечувалось позивачем у позові, а також представником позивача у судовому засіданні, [PERSON] , після набуття права власності на ѕ частини спірної квартири за договором дарування було достаменно відомо, що ј частина цієї квартири не перейшла у її власність та належить іншій особі, тобто не є безхазяйною річчю і має власника. При цьому, позивач хоча і помилялась щодо особи дійсного зареєстрованого власника ј частини квартири [PERSON] , але була обізнаною про факт належності на праві власності частини квартири іншій особі, якою вважала [PERSON] , про що також свідчить надана позивачем довіреність від 17.06.2013 року, якою [PERSON] уповноважила [PERSON] подарувату частину квартири [PERSON] Обізнаність позивача про наявність власника спірної частини квартири підтверджується також її зверненням 10.05.2018 року до нотаріуса з метою оформлення спадщини на ј частину квартири, яку вона вважала належною [PERSON] . Суд також враховує, що у Свідоцтві про право на спадщину за законом від 23.10.1996 року, копія якого надана позивачем до суду чітко визначено про те, що ј частина квартири залишається відкритою до звернення спадкоємця, а отже сама [PERSON] як дружина померлого, а після неї і позивач могли та повинні була бути обізнаними про існування іншого спадкоємця. При цьому в судовому засіданні позивач [PERSON] вказувала, що померла [PERSON] за життя розповідала їй про існування рідної доньки у її чоловіка [PERSON] , з якою склались не дуже гарні стосунки і вони припинили спілкування. Враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірну частину квартири в порядку набувальної давності, оскільки\~позивачем не доведено належними та допустимими доказами її добросовісного заволодіння 1/4 частиною спірної квартири, а також подальшого безперервного та відкритого володіння. Сам по собі факт сплати комунальних платежів та проведення ремонту квартири не є підставою для виникнення у позивача права власності за набувальною давністю. Виходячи із результатів вирішення спору, у відповідності з вимогами\~ст.141 ЦПК України\~судові витрати слід віднести на рахунок позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed