Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з дійсною заявою, у якій просила визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням [PERSON] - відповідача по справі. В поданій заяві позивач зазначила, що являється власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вищевказаній квартирі зареєстрований відповідач - колишній власник квартири. З 2014 року відповідач не проживає за адресою своєї реєстрації у зв`язку з виїздом на інше місце проживання. В зазначеній квартирі не залишилося речей та документів відповідача. В добровільному порядку вирішити питання про зняття з реєстрації відповідач не бажає за сімейними обставинами. За викладених обставин, позивач не може розпоряджатися нерухомим майном за власним розсудом. За таких підстав, позивач звертається до суду із дійсною заявою про визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням і проживання в ньому, у зв`язку з тим, що відповідач тривалий час не проживає по зазначеній адресі за незалежних причин, ніяких обов`язків по оплаті комунальних послуг не несе. До початку судового засідання позивач надала суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги, просила задовольнити поданий позов та справу розглядати без її участі. З боку в відповідача, до початку судового засідання на адресу суду надійшла заява згідно якого він визнав позовні вимоги, також просив розглядати справу без його присутності у судовому засіданні. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, зазначає наступне. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Предметом даного позову являється захист прав власності на житло, яке знаходиться у приватній власності позивача, що регулюється цивільним законодавством, а також положеннями житлового законодавства. Відповідно до положень ст. 383 ЦК України та ст.150 Житлового Кодексу України - власник має право користуватися та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. До цього ж також, суд у відповідності до ч.3 ст.10 ЦПК України, вважає необхідним застосувати при розгляді даної справи положення п.34 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" - власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації Також суд враховує думку ВСУ, викладену в рішенні ВСУ №825/1335/13-а від 01 березня 2016 року, де судді дійшли висновку, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. При тім, на підставі ст.72 Житлового Кодексу УРСР (який є чинним) - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку, а відповідно до положень ст.71 Житлового Кодексу України (який є чинним) - при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Враховуючи визначене , суд вважає , що вищезазначені правові положення необхідно застосувати до правовідносин при вирішення даного позову, тому, що відповідним законом правовідносини між власником та колишнім власником житла - не врегульовані і тому на підставі ст.10 ч.9 ЦПК України - суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини. Згідно ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема: - чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; - які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; - яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /а.с.6/ вбачається, що позивачка є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 04.04.2019 року ННМ 185142. Копією домової книги підтверджується факт реєстрації у вказаній квартирі відповідача - [PERSON] сина колишнього власника квартири. (а.с.7-8) З акту, складеного депутатом Попаснянської міської ради Луганської області /а.с.9/ від 24 травня 2019 року вбачається, що відповідач [PERSON] дійсно не мешкає за адресою: [ADDRESS] , з 2014 року. Враховуючи надані позивачем докази до позову, суд вважає, що прав передбачених ст.78 Житлового Кодексу УРСР щодо зберігання прав на житло при тимчасовій відсутності наймача у відповідача не виникає, оскільки, позивачем доведено, що відповідач тривалий час не виконує свої обов`язки по належному утриманню житла, без поважних причин, та відсутні у зазначеному житловому приміщенні понад 6 місяців також без поважних причин. При цьому, також суд враховує той факт, що відповідач визнав даний позов, в добровільному порядку надав суду відповідну заяву. Таким чином, у судовому засіданні знайшло своє підтвердження те, що відповідач [PERSON] , [INFO] , не мешкає в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , тривалий час, а саме понад шість місяців, а тому на підставі ст.71 ЖК України повинний бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності його понад встановлені строки без поважних причин, а цого реєстрація у житлі позивача перешкоджає позивачу у користування своїм житлом.

Outcome: approved