Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя, встановлення порядку користування майном. В обґрунтування позову зазначила, що 06 липня 2007 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції, про що зроблений актовий запис № 433. Посилалась на те, що в зареєстрованому шлюбі спільними зусиллями, працею, та за спільні кошти позивача та відповідача було придбане наступне майно, а саме: земельна ділянка, площею 0,0736 га, (розташована с/т «Вікторія», м. Обухів, Київська область, кадастровий номер - 3223110100:01:050:0053), яка належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого управлінням Деркомзему в Обухівському районі Київської області 14.04.2010 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки; садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці, площею 0,0736 га в с/т «Вікторія», м. Обухів, Київська область, не введений в експлуатацію, згідно технічного паспорту від 19.05.2016р. (інвентаризаційна справа № 0053) загальна площа будинку становить 280,1 м. кв., в тому числі житлова - 33,3 м. кв., допоміжна - 246,8 м. кв., готовність будівництва 100%; рухоме майно: Шафа для документів, вартістю 2000,00 грн.; Куток червоний (шкірозамінник) два дивани та крісло, вартістю 30000,00 грн.; Стіл більярдний, вартістю 60000,00 грн.; Стіл журнальний (дерево), вартістю 1500,00 грн.; Дзеркало (золото), вартістю 1250,00 грн.; Шафа-купе фотодрук «Лев», вартістю 25000,00 грн.; Шафа в передпокої, вартістю 5000.00 грн.; М`який куток екошкіра та два крісла, вартістю 35000,00 грн.; Телевізор LG діагональ 55'з функцією Smart TV, вартістю 39000,00 грн.; Ноутбук Acer Нарру2 578п, вартістю 6000,00 грн.; Стіл кухонний розсувний з 6-ма стільцями (виробництва Малайзія), вартістю 25000,00 грн.; Сервант для посуду, вартістю 3000.00 грн.; Кухня скло розпис, вартістю 50000,00 грн.; Мікрохвильова піч LG, вартістю 1250,00 грн.; Духова шафа BOSH, вартістю 7500,00 грн.; Барочна поверхня Electrolux, вартістю 8500,00 грн.; Холодильник Samsung, вартістю 50000,00 грн.; Пральна машина Samsung на 6 кг, вартістю 10000,00 грн.; Умивальник із дзеркалом «Аквародос», вартістю 3000,00 грн.; Унітаз кольоровий «Монако», вартістю 2500.00 грн.; Душовий бокс «Корра», вартістю 20000,00 грн.; Кухонний комбайн Vitek, вартістю 2500.00 грн.; Кавоварка, вартістю 2500.00 грн.; Ванна «Корра» (джакузі), вартістю 15000.00 грн.; Умивальний набір, вартістю 3000.00 грн.; Унітаз з пневмокришкою, вартістю 2500,00 грн.; Шафа-купе фотодрук «Леопард», вартістю 25000,00 грн.; Кутовий розкладний диван, вартістю 7500,00 грн.; Стіл комп`ютерний, вартістю 800.00 грн.; Крісло офісне (шкіра), вартістю 3000,00 грн.; Ксерокс Рhаsег 3100mfp, вартістю 800,00 грн.; Телевізор LG діагональ 32. вартістю 6000,00 грн.; Ксерокс HP LASERJET 1020. вартістю 800,00 грн.; Комп`ютер Samsung, вартістю 1400,00 грн.; Диван та два крісла, вартістю 4000,00 грн.; Комод з дзеркалом, вартістю 3000.00 грн.; Спальний гарнітур (виробництва Малайзія), вартістю 25000.00 грн.; Телевізор LG діагональ 50, вартістю 12000.00 грн. Земельна ділянка, площею 0,0736 га, розташована в с/т «Вікторія», м. Обухів. Київська область, кадастровий номер - 3223110100:01:050:0053, яка належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого управлінням Держкомзему в Обухівському районі Київської області 14 квітня 2010 року, була придбана Відповідачем за відплатним договором купівлі-продажу земельної ділянки, що був посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Іванців В.П. 25.12.2007р. за реєстровим № 9732. Позивач, як дружина Відповідача, надавала згоду на укладання її чоловіком, даного правочину, що відображено у самому договорі купівлі-продажу п. 11. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно вказана земельна ділянка є спільним сумісним майном подружжя і Позивачу належить 1/2 її частина. На вищевказаній земельній ділянці, яка була придбана на ім`я Відповідача в період шлюбу за відплатним договором купівлі-продажу сторони збудували садовий будинок, який закінчений будівництвом, однак право власності на нього не зареєстровано. Відповідно до довідки Садівницького товариства «Вікторія» № 18 від 02.07.2016р., будинок [ADDRESS] підключений до електроенергії та обслуговується з 2007 року. Як вбачається із технічного паспорту на садовий будинок (інвентаризаційна справа № 0053), на земельній ділянці знаходиться садовий будинок літ «А» двоповерховий і має підвальне приміщення, загальною площею 280,1 кв. м., який складається з: 1-1 коридор площею 9,5 кв. м., 1-2 спортзал площею 69,7 кв. м., 1-3 комора площею 5,5 кв. м., 1-4 тамбур площею 2,5 кв. м., 1-5 коридор площею 7,3 кв. м., 1-6 гараж площею 29.4 кв. м., 1-7 кухня площею 14,8 кв. м., 1-8 санвузол площею 5,1 кв. м., 1-9 вітальня площею 45.7 кв. м., 1-10 коридор площею 12,4 кв. м., 1-11 передпокій площею 8,4 кв. м., 1-12 санвузол площею 5,8 кв.м., 1-13 житлова кімната площею 11,4 кв. м., 1-14 кімнати площею 17.8 кв.м., 1- 15 житлової кімнати площею 21,9 кв. м., сходи площею 6,1 кв. м., сходи площею 6,8 кв. м., господарські будівлі і споруди прибудова, ганок, ганок - літ а «А», Альтанка літ «Б», ворота - № 1, хвіртка - №2, огорожа - № 3, септик - № 4, трубчатий колодязь - № 5. Загальна площа садового будинку становить 280,1 кв. м., з яких житлова - 33.3 кв. м., допоміжна - 246,8 кв. м. Будинок використовується сторонами з 2010 року, газифікований, про що свідчить укладений договір про надання послуг газопостачання від 18.04.2011р., збудований відповідно до будівельних норм та правил, про що, зокрема, свідчить розроблений та затверджений в установленому порядку робочий проект газопостачання житлового будинку [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] просила виділити їй у власність 1/2 частину садового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 280,1 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0736 га. розташована в с/т «Вікторія», м. Обухів Київська область, кадастровий номер - 3223110100:01:050:0053 та рухоме майно: Ванна «Корра» (джакузі). вартістю 15000,00 грн.; Умивальний набір, вартістю 3000,00 грн.; Унітаз з пневмокришкою. вартістю 2500,00 грн.; Шафа-купе фотодрук «Леопард», вартістю 25000,00 грн.; Кутовий розкладний диван, вартістю 7500,00 грн.; Стіл комп`ютерний, вартістю 800.00 грн.; Крісло офісне (шкіра), вартістю 3000,00 грн.; Ксерокс Рhаsег 3100mfp. вартістю 800,00 грн.; Телевізор LG діагональ 32. вартістю 6000,00 грн.; Ксерокс HP LASERJET 1020, вартістю 800,00 грн.; Комп`ютер Samsung, вартістю 1400,00 грн.; Диван та два крісла, вартістю 4000,00 грн.; Комод з дзеркалом, вартістю 3000,00 грн.; Спальний гарнітур (виробництва Малайзія), вартістю 25000,00 грн.; Телевізор LG діагональ 50. вартістю 12000,00 грн. Загальна вартість рухомого майна становить; 109800,00 грн. Відповідно просила залишити у власності відповідача [PERSON] наступне майно: Ѕ частину садового будинку з господарським будівлями та спорудами загальною площею 280,1 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0736 га. розташована в с/т «Вікторія», м. Обухів, Київська область, кадастровий номер - 3223110100:01:050:0053 та рухоме майно: Шафа для документів, вартістю 2000,00 грн.; Куток червоний (шкірозамінник) два дивани та крісло, вартістю 30000,00 грн.; Стіл більярдний, вартістю 60000.00 грн.; Стіл журнальний (дерево), вартістю 1500,00 грн.; Дзеркало (золото), вартістю 1250,00 грн.; Шафа-купе фотодрук «Лев», вартістю 25000.00 грн.; Шафа в передпокої, вартістю 5000,00 грн.; М`який куток екошкіра та два крісла вартістю 35000,00 грн.; Телевізор LG діагональ 55'з функцією Smart TV, вартістю 39000,00 грн.; Ноутбук Acer ІІарру2 578п. вартістю 6000.00 грн.; Стіл кухонний розсувний з 6-ма стільцями (виробництва Малайзія), вартістю 25000,00 грн.; Сервант для посуду, вартістю 3000,00 грн.; Кухня скло розпис, вартістю 50000,00 грн.; Мікрохвильова піч LG, вартістю 1250,00 грн.; Духова шафа BOSH, вартістю 7500,00 грн.; Барочна поверхня Electrolux, вартістю 8500,00 грн.; Холодильник Samsung, вартістю 50000,00 грн.; Пральна машина Samsung на 6 кг, вартістю 10000,00 грн.; Умивальник із дзеркалом «Аквародос», вартістю 3000,00 грн.; Унітаз кольоровий «Монако», вартістю 2500.00 грн.; Душовий бокс «Корра», вартістю 20000,00 грн.; Кухонний комбайн Vitek, вартістю 2500,00 грн.; Кавоварка, вартістю 2500,00 грн.; Загальна вартість рухомого майна становить: 390500,00 грн.; Загальна вартість майна, що підлягає поділу становить 9 394 611,00 грн. Також [PERSON] просила виділити їй в користування, в порядку поділу об`єкту спільної сумісної власності колишнього подружжя, на 1/2 частині садового будинку з господарським будівлями та спорудами загальною площею 280,1 кв. м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в користування приміщення у складі: 1- 4 тамбур площею 2,5 кв. м., 1-6 гараж площею 29,4 кв. м., 1-10 коридор площею 12,4 кв. м., 1-11 передпокій площею 8,4 кв. м., 1-12 санвузол площею 5,8 кв. м., 1-13 житлова кімната площею 11.4 кв. м., 1-14 кімнати площею 17.8 кв. м., 1-15 житлової кімнати площею 21,9 кв. м., сходи площею 6,8 кв. м., (116,4 кв. м.). Виділити Відповідачу в користування, в порядку поділу об`єкту спільної сумісної власності колишнього подружжя, на 1/2 частині садового будинку з господарським будівлями та спорудами загальною площею 280,1 кв. м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , приміщення у складі: 1-1 коридор площею 9,5 кв. м., 1-2 спортзал площею 69,7 кв. м., 1-3 комора площею 5,5 кв. м., 1-5 коридор площею 7,3 кв. м., 1-7 кухня площею 14.8 кв. м., 1-8 санвузол площею 5,1 кв. м., 1-9 вітальня площею 45,7 кв. м., сходи площею 6,1 кв. м. (163,7 кв. м.). В загальному користуванні позивача та відповідача залишити господарські будівлі і споруди прибудова, ганок, а саме: ганок - літ а «А», Альтанка літ «Б», ворота - № 1, хвіртка - № 2, огорожа - № 3, септик - № 4. трубчатий колодязь - № 5. Згідно з іншою позовною заявою від 26.08.2016 року позивач [PERSON] просив також поділити спільне майно подружжя із аналогічних правових підстав, просив визнати транспортний засіб - автомобіль 2012 року випуску марки «Toyota», модель «Land Criuser» державний номерний знак» [NUMBER] спільною власністю подружжя. Згідно з уточненнями поданих позивачем [PERSON] просить стягнути з відповідача [PERSON] 58 500 грн.(п`ятдесят вісім тисяч п`ятсот) грн.. 00 коп. 26.09.2016 року винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено відкрите судове засідання. 29.11.2016 року винесено ухвалу про об`єднання справ в одне провадження. 26.12.2016 року винесено ухвалу про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи, та авто товарознавчої експертизи. Провадження по справі зупинено до отримання висновку експертизи. 12.04.2017 року винесено ухвалу про відновлення провадження у цивільній справі. Справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. 25.04.2017 року винесено ухвалу про призначення по цивільній справі судової будівельно-технічної експертизи. 05 липня 2017 року винесено ухвалу про прийняття справи до свого провадження суддею Кравченко М.В. та відновлення провадження. 21.09.2017 року винесено ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, загальною площею 0,0736 га, кадастровий номер 3223110100:01:050:0053 та незавершений будівництвом садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , до набрання чинності судовим рішенням по цій цивільній справі. 28.11.2017 року винесено ухвалу про відмову в клопотанні про зупинення провадження. 20.12.2017 року винесено ухвалу про зупинення провадження у справі. 19.09.2019 року винесено ухвалу про відновлення провадження по справі. 18.03.2020 року винесено ухвалу про призначення по справі підготовчого судового засідання. 21.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті. 25.11.2020 року винесено ухвалу про провадження у цивільній справі за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя в частині зустрічних позовних вимог про стягнення грошової компенсації в розмірі 58 500 грн. закрити у зв`язку із відмовою позивача від цієї частини позовних вимог. Представник позивачки [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що відповідач продав спірну земельну ділянку вже під час судового розгляду справи. Відповідач не вказав, що спірній на земельній ділянці немає будинку, хоч будинок там є. Вартість земельної ділянки в договорі купівлі-продажу значно занижена. Позивач не надавала дозволу на продаж земельної ділянки. Щодо поділу автомобіля, то це є не можливим, так як він проданий для погашення боргів. Звіт було зроблено після продажу, тож компенсація не обґрунтована. Рішенням суду визнано договір між [PERSON] та [PERSON] недійсним. Усі наступні власники набули право власності без достатніх правових підстав. На сьогоднішній день власником земельної ділянки являється [PERSON] витребувано на користь позивача та відповідача земельну ділянку та садовий будинок. (заходи забезпечення). Під час проведення експертизи, експерта не допустили до будинку, відповідач в ньому постійно проживає сам, також він вважає, що при поділі майна потрібно врахувати шахрайські дії відповідача, те що в реєстрі зафіксовано розмір будинку 191 кв. м., а в дійсності 280 кв. м.. Відповідач ухилявся від реєстрації будинку. [PERSON] не будував будинок, тому не є наступним власником - витрати у нього на користь позивача. Відповідач ухилявся від експертизи. Тож представник просить поділити в натурі між сторонами майно, стягнути компенсацію за зменшення частки на користь позивача, поділити рухоме майно, яке знаходиться у будинку, чим володіє відповідач, (зараз [PERSON] ), відповідно до позовних вимог. В результаті поділу майна позивач отримує до другого поверху будинку. У технічному паспорті можливо визначити варіанти поділу. [PERSON] за підробленою заявою від імені позивача продав земельну ділянку. Автомобіль був проданий під час перебування сторін у шлюбі. [PERSON] є родичем відповідача, який діяв недобросовісно. Отже [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є незаконними власниками, які занижували вартість земельної ділянки. Вищевказане майно є спільною сумісною власністю, маються квитанції на придбання майна. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні всій позов підтримала та пояснила, що в 2016 році звернулась до суду з позовом про поділ майна. Відповідач почав ухилятися від реєстрації будинку після експертизи, також пояснила що вона не давала згоди на продаж земельної ділянки, відповідач не вводив в експлуатацію будинок. Вербова є спільною подружкою, [PERSON] , знайома нової жінки, [PERSON] - родич дядька. Судові витрати потрібно розподілити між сторонами. Відповідач живе в будинку з новою дружиною, платить комуналку. Поліція відновила мені провадження по шахрайству. Експертизою встановлено що в заяві прожили 15 років. Заяву-згоду вона йому не давала. Вважає що їй ѕ потрібно земельної ділянки, так як їй потрібен під`їзд, а відповідачу більшу площу будинку. Вважала відсутніми підстави для відшкодування моральної шкоди, він її не пускав до будинку, викликала поліцію. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечив проти первісного позову, та пояснив, що відповідач не мав умислу, йому позивачка особисто надала заяву-згоду, тому саме вона могла підробити документ. У них була домовленість про продаж авто в замін продажу земельної ділянки. Представник також вказує на те, що не можна ділити чуже майно, яке зараз подружжю не належить, експертиза не встановила можливість поділу. Позов [PERSON] підтримав в частині стягнення коштів, за продаж авто - 1/2 частини, інші позовні вимоги не підтримують. Відповідача не ухилявся від участі в експертизі, оскільки на той момент перебував у відрядженні. Будинок матері, а не будинок що не введений в експлуатацію. За 103 тисячі продав земельну ділянку, будинок не введений в експлуатацію. Не живе в цьому будинку. Інші особи в судове засідання не з`явились, про причини неявки суду не повідомили, заяв, клопотань не подали. Вислухавши сторони, представників сторін, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги за обома позовами не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06 липня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який припинено 06.12.2016 року за рішенням суду, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, паспортами (т.1 а.с.14-18, 101, 102, 111-112) та визнається сторонами. 25 грудня 2007 року, тобто в період шлюбу, [PERSON] було придбано земельну ділянку площею 0,0736 га в садовому товаристві «Вікторія» міста Обухів Київської області, кадастровий номер - 3223110100:01:050:0053, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, договором купівлі-продажу земельної ділянки, витягом із Державного реєстру правочинів, звітом про експертну грошову оцінку (т.1 а.с.19-21, 205-238), а також визнається сторонами. Ринкова вартість вказаної ділянки становить 184 007 грн., що підтверджується висновком експерта (т.2 а.с.130). В період шлюбу сторін було розпочато будівництво садового будинку на вказаній вище земельній ділянці в садовому товаристві «Вікторія» міста Обухів Київської області, що підтверджується технічним паспортом, довідками, звітами про оцінку майна, договорами, робочим проектом газопостачання (т.1 а.с.22-59, 225-232, т.2 а.с.1-49) В період шлюбу сторонами було придбано рухоме майно, а саме побутова техніка, що підтверджується гарантійними талонами (т.1 а.с.60-66). 24 вересня 2014 року, тобто в період шлюбу, [PERSON] було придбано автомобіль марки «Toyota», модель «Land Criuser Prado», 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, звітом про оцінку майна (т.1 а.с.103, 104, 113, 114, 122). 22 липня 2016 року, тобто в період шлюбу, [PERSON] було продано автомобіль марки «Toyota», модель «Land Criuser Prado», 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, звітом про оцінку майна (т.2 а.с.54-55). 25 вересня 2016 року [PERSON] було повернуто борг в сумі 20000 доларів США, що підтверджується копією розписки (т.2 а.с.56). Між сторонами виникали суперечки з приводу користування спірним майном, що підтверджується заявою, поясненням, талоном-повідомленням, висновками (т.2 а.с.57-61, 169-170, т.3 а.с.31-32). 11 травня 2017 року, тобто після припинення шлюбу, [PERSON] було продано [PERSON] земельну ділянку площею 0,0736 га в садовому товаристві «Вікторія» міста Обухів Київської області, кадастровий номер - 3223110100:01:050:0053, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки, витягом із Державного реєстру речових прав (т.2 а.с.157-158). Вказаний договір було визнано недійсним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19.07.2019 року, що підтверджується судовими рішеннями (т.3 а.с.87-93, 135-144). 11 травня 2017 року, тобто після припинення шлюбу, [PERSON] було продано [PERSON] будівельні матеріали, що підтверджується договором купівлі-продажу (т.2 а.с.160). В період 11 травня 2017 року по 07 червня 2017 року право власності на земельну ділянку площею 0,0736 га в садовому товаристві «Вікторія» міста Обухів Київської області, кадастровий номер - 3223110100:01:050:0053, перейшло від [PERSON] до [PERSON] , що узгоджується із матеріалми справи, зокрема із змістом договору від 07.2017 року (т.2 а.с.187-188). 07 червня 2017 року [PERSON] продав [PERSON] земельну ділянку площею 0,0736 га в садовому товаристві «Вікторія» міста Обухів Київської області, кадастровий номер - 3223110100:01:050:0053, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки, витягом із Державного реєстру речових прав (т.2 а.с.187-190, т.3 а.с.44-46, 200-201). Окрім того, 10.07.2008 року було укладено договір про підготовку фахівців з вищою освітою між [PERSON] та Київським університетом культури (т.1 а.с.171-172). Всі інші обставини, які покладені в основу позовних вимог за обами позовами суд вважає невстановленими під час судового розгляду, оскільки всупереч принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства сторонами не подано суду належні і допустиммі докази на підтвердження існування таких обставин, об`єктивності та достовірності відповідних тверджень. При наданні правової оцінки суті спірних правовідносин суд прймає до уваги наступне. За обома позовами позивачі просять поділити спірне рухоме та нерухоме майно, посилаючись на те, що таке майно є об`єктами спільної сумнісної власності подружжя. За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 163 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11 (далі - Постанова), встановлено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший). Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України. Суд погоджується із доводами обох позовів відносно прав кожного із подружжя на об`єкти спільної сумісної власності подружжя, однак посилання [PERSON] про наявність у неї права на ѕ частини спірного майна, тобто необхідність відступлення від принципу рівності часток, суд вважає безпідставними, оскільки будь-яких правових і фактичних підстав для цього не виявлено. За таких обставин, спір слід вирішити виходячи із рівності прав і часток кожного із подружжя на об`єкти спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 367, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Оскільки сторони не домовились про поділ майна у позасудовому порядку спір про поділ такого майна слід вирішити в судовому порядку на підставі наявних у справі доказів. Доказів технічної можливості реального поділу спірного нерухомого майна між подружжям суду не подано, відповідну правову позицію не конкретизовано і не доведено, тому суд вважає відповідні доводи юридично і технічно неспроможними. Слід прийняти до уваги, що якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя. Якщо виділити в натурі частину із загального майна не можна, хтось один із подружжя має право на отримання від іншого грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частини. Проте, така компенсація може бути надана лише за згодою колишньої дружини чи чоловіка. Крім того, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до частин 4, 5 ст. 71 СК присудження судом одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ допускається за його згодою за умовою попереднього внесення другим подружжям відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності таких умов присудження грошової компенсації може мати місце, зокрема, на підставах передбачених ст. 364 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та наявності згоди співвласника на одержання відповідної грошової суми. Так, відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно з законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Таке ж право співвласників передбачено і ч. 3 ст. 358 ЦК України. Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суда України від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК ( 2947-14 ) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК ( 435-15 ), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Жодна із сторін не вживала заходів для попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду в якості грошової компенсації, у конкретизованій і чіткій формі не висловила згоди щодо отримання грошової компенсації, тому суд вважає відсутніми підстави для присудження грошової компенсації одному із подружжя. За таких обставин, при поділі майна слід виходити із можливості визнання ідеальних часток подружжя в спільному майні без його реального поділу. Визначаючись із обсягом майна, яке підлягає поділу слід прийняти до уваги наступне. Суд погоджується із доводами про те, що спірна земельна ділянка була набута під час шлюбу, тому відносилась до об`єктів спільної сумісної власності подружжя. Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Суд погоджується із доводами [PERSON] по те, що відчудження [PERSON] спірної земельної ділянки площею 0,0736 га в садовому товаристві «Вікторія» міста Обухів Київської області, кадастровий номер - 3223110100:01:050:0053, без її згоди на підставі визнаного судом недійсним договору порушує її права як співвласника об`єкту спільної сумісної власності подружжя. Поряд із тим, суд також погоджується із доводами [PERSON] про те, що відчудження [PERSON] автомобіля марки «Toyota», модель «Land Criuser Prado», 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , без його згоди порушує його права як співвласника об`єкту спільної сумісної власності подружжя. Однак станом на час вирішення спору судом внаслідок відчудження 11 травня 2017 року земельна ділянка площею 0,0736 га в садовому товаристві «Вікторія» міста Обухів Київської області, кадастровий номер - 3223110100:01:050:0053, вибула із власності подружжя, тому втратила правовий статус об`єкту спільної сумнісної власності подружжя, а відтак не підлягає включенню до обсягу майна, яке підлягає поділу в межах вирішення спору про поділ майна подружжя, тобто в межах вирішення цього спору, який виник із сімейних правовідносин. Визнаний недійсним правочини не створює для сторін тих прав і обов`язків, які вони мають встановлювати, а породжує наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст.16 ЦК України як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст.216 ЦК України є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв`язку з недійсністю правочину, оскільки у України немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. Доводи [PERSON] про необхідність визнання за нею права власності на частину спірної земельної ділянки суд вважає необґрунтованими, оскільки станом на час вирішення спору судом право власності на цю ділянку належить не одному із подружжя, а іншій особі - [PERSON] , який не є суб`єктом спірних сімейних правовідносин. При цьому право особистої приватної власності [PERSON] , так само як і право власності попереднього власника - [PERSON] , ніким не оспорено, в тому числі і самою [PERSON] в межах цієї цивільної справи. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. [PERSON] не довела наявність передбачених статтями 203 та 215 Цивільного кодексу України правових підстав для визнання правочинів недійсними, не пред`явила подібних позовних вимог в межах цієї справи, не ініційовувала також в установленому законом порядку питання застосування наслідків недійсності правочину. Відтак, слід застосувати презумпцію правомірності правочину та принцип диспозитивності цивільного судочинства, тому без достатніх правових і фактичних підстав в межах саме цієї справи вимоги щодо визнання права власності за одним із подружжя без вирішення питання про позбавлення права власності дійсного та попередніх власників не пілягають задоволенню. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно і житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва і створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки. відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Такий висновок викладений в Постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі №6-2710цс15. Відповідно до ст.36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням або зареєстрованою декларацією про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах, що належать до І-ІІІ категорій складності, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників); після реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт. Відповідно до ст. 39 цього Закону прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Замовником відповідно до змісту даного Закону, може бути власник або землекористувач земельної ділянки. З встановлених судом обставин вбачається, що в період шлюбу будь-які із зазначених вище декларацій чи інших документів стосовно спірного садового будинку жодним із подружжям до уповноважених державних органів не подавалось. Відповідно до частини 1 ст. 376 Цивільного кодексу України самочинним вважається будівництво житлового будинку, зокрема, якщо він збудований без належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Отже, відсутність проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). Згідно ч. 3 ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Таким чином, визнання права власності на самочинно збудований об`єкт може бути здійснено лише у разі, якщо самочинне будівництво здійснювалось із додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших норм і правил. Зазначеної правової позиції дотримується і Верховний Суд, що вбачається з постанови від 04.03.2020р. у справі № 127/15530/17. Разом з тим, звертаючись з позовом про визнання права власності на частину садового будинку, позивач [PERSON] не надала доказів того, що під час будівництва були дотримані архітектурні, будівельні, санітарні, екологічні та інші норми та правила, а отже, відповідно, остання не довела правомірність своїх позовних вимог в цій частині. Жоден із учасників процесу в судовому засіданні не повідомив відомостей про дотримания чинного законодавства при будівництві садового будинку в період чинності шлюбу, тобто в період з 06 липня 2007 року по 06 грудня 2016 року. З пояснень учасників процесу, досліджених письмових доказів судом не встановлено обставин, які б вказували на те, що у вказаний період відносно спірного будинку розроблявся проект, отримувались будь-які передбачені законом дозволи чи погодження, існували рішення органів місцевого самоврядування чи органів державної влади щодо правового статусу об`єкту нерухомого майна, будь-яким подавались у встановленому законом порядку декларації щодо початку чи завершення будівництва, готовності об`єкту до експлуатації. За таких обставин, спірний садовий будинок станом на час припинення шлюбу мав правовий статус об`єкту самочинного будівництва, тому був виключений із цивільного обороту, в установленому законом порядку право власності на нього у жодного із подружжя не виникало, він не може включатись до кола об`єктів права спільної сумнісної власності подружжя, а відтак вимоги про його поділ в межах цього судового спору суперечать закону. Сторони посилаються на те, що [PERSON] після набуття права власності на земельну ділянку вчинив дії з введення садового будинку в експлуатацію та набув право особистої приватної власності на спірний садовий будинок як на новостворений об`єкт нерухомого майна. Однак будь-які правочини, рішення, дії чи бездіяльність будь-якої особи в межах процедури набуття [PERSON] права вланості на цей садовий будинок в установленому порядку ніким не оспорювались, в тому числі і позивачем у цій справі. Отже, відповідно, саме [PERSON] є законним та єдиним власником спірних земельної ділянки та садового будинку. Порядок набуття цим дійсним власником ніким не оспорений, в тому числі в межах цієї справи, з огляду на презумпцію правомірності правочину підстав для позбавлення її набутого у встановленому порядку права власності суд не вбачає. За таких обставин спірна земельна ділянка та садовий будинок не є сумісним майном подружжя, а ці об`єкти нерухомого майна відповідно не підлягають поділу в межах цього спору. За приписами ч. 2, 4 ст. 65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Вимоги щодо необхідності врахування при поділі майна коштів, отриманих від продажу майна суд вважає необґрунтованими, оскільки відповідні кошти були отримані одним із подружжя в період шлюбу, а наявними у справі доказами не підтверджено використання таких коштів всупереч інтересам сім`ї. Також суд вважає безпідставними доводи позову [PERSON] про необхідність врахування при поділі майна коштів, сплачених ним як оплата навчання сина [PERSON] , оскільки доказів фактичної оплати таких коштів саме ним суду не подано, а платником у договорі визначено не [PERSON] , а іншу особу. Суд вважає необґрунтованими вимоги [PERSON] про витребування земельної ділянки та садового будинку із володіння [PERSON] з огляду на таке. Частиною 2 ст. 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Велика Палата Верховного суду дійшла до наступних висновків щодо застосування норм матеріального права: « Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. (п.п.145, 146 постанови ВП ВС від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). В межах цієї справи [PERSON] не посилалась на вчинення особисто [PERSON] будь-яких неправомірних дій по відношенню до неї особисто та належного їй майна, не довела вчинення ним таких неправомірних дій, а частина майна, яке вона просить витребувати на її користь не відноситься до об`єктів спільної сумнісної власності подружжя, отже [PERSON] не може вважатись власником майна, порушені права якого можуть відновлюватись у спосіб витребування майна з чужого незаконного володіння. Крім того, позовні вимоги [PERSON] про витребування спірних об`єктів нерухомого майна (земельної ділянки та садового будинку) не тільки на її користь, а і на користь визначеного нею ж відповідача - [PERSON] є явно необґрунтованими. Твердження щодо недобросовісної поведінки кожного із подружжя у спірних правовідносинах не породжують достатніх підстав вважати поведінку дійсного власника [PERSON] недобросовісною, оскільки він придбав спірне нерухоме майно не у подружжя, а у іншої особи, яке взагалі не є учасником процесу у цій справі, до якої будь-яких позовних вимог, будь-ким не пред`являлось. До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В межах вирішення наявних у цій цивільній справі позовних вимог з огляду на суть спірних правовідносин та фактично встановлені судом обставини суд не вбачає достатніх підстав для втручання у право власності [PERSON] , оскільки втручання держави у приватну власність не відповідає критеріям законності і пропорційності, не може вважатись повністю виправданим та необхідним. Достовірні та об`єктивні обставини щодо достатньої ідентифікації об`єктів рухомого майна, їх найменування, технічні характеристики, дійсна ринкова вартість залишились недоведеними, оскільки переконливих доказів фізичного існування та оцінки такого майна під час розгляду справи жодним із стрін суду не подавалось. За таких обставин, суд вважає неможливим задоволення позовних вимог щодо поділу рухомого майна. Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Як неодноразово визначалось у судових рішеннях судів вищих інстанцій вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов`язку від інших осіб. Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, але позивачем не доведено, яке її право порушено, а тому не встановивши, яке право порушено, суд не має право його захистити. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом не встановлено наявності порушень прав чи законних інтересів позивачів за обома позовами, які виникли з вини саме визначених відповідними позовами відповідачів та які б підлягали судовому захисту. Крім того, при вирішенні питання про спосіб розподілу майна подружжя суд вважає, що обраний обома позивачами спосіб захисту законних прав та інтересів є неналежним, порушує права інших осіб та суперечить закону. Визнання права власності на самочинно збудований об`єкт може бути здійснено лише у разі, якщо самочинне будівництво здійснювалось із додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших норм і правил, що відносно спірного будинку не було доведено під час розгляду справи. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене вище, суд вважає недоведеними посилання обох позовів на порушення прав чи інтересів кожного із позивачів у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту, обраний укожним із позивачів спосіб захисту своїхз інтересів не ґрунтується на законі, тому суд приходить до висновку про неможливість судового захисту прав позивача у обраний позовами спосіб, а правову позицію обох позивачів вважає непереконливою. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачами предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що конкретизований перелік, достатні ідентифікуючі ознаки та дійсна вартість об`єктів спору залишились не доведеними, обставини, на які посилається кожен із позивачів як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого повного підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні обох позовів слід відмовити в повному обсязі. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України слід залишити за сторонами. До завершення розгляду спору суд вважає недоцільним скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: dismissed