Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-18 00:00:00

Позивач, який є діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON], що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина [PERSON] З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивач просив: вселити його та неповнолітнього [PERSON] в квартиру [ADDRESS] та визначити порядок користування даним житлом, виділивши йому в користування кімнату площею 17,2 кв.м. Свої вимоги позивач мотивує тим, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2014 року визнано його право власності на ? частину квартири [ADDRESS], за відповідачем також визнано право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Згідно довідки Форми № 3 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані : позивач [PERSON], його син [PERSON], відповідачка [PERSON], її неповнолітній син [PERSON], та треті особи [PERSON] (спільна донька сторін) та [PERSON] (мати відповідача). Відповідач та її мати перешкоджають позивачу в користуванні власністю. Даний факт встановлено рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 липня 2012 року про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення. Не зважаючи на рішення суду відповідач продовжує перешкоджати позивачу в користуванні житлом. 01 липня 2015 року позивач уклав шлюб з [PERSON] позивач неодноразово пропонував визначити порядок користування квартирою, однак відповідачка відмовилась. Протягом судового розгляду справи позивач вимоги позову підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Протягом судового розгляду справи відповідач подала суду заперечення на позов від 17 січня 2018 року та відзив на позов від 26 квітня 2018 року, відповідно до яких відповідач позов не визнала, заявляючи про його безпідставність та необґрунтованість. Свої заперечення відповідач обґрунтувала тим, що визначаючи порядок користування квартирою [ADDRESS], при якому позивачу, як власнику ? частини цієї квартири буде виділено в користування кімнату площею 17,2 кв.м. не будуть враховані права користувачів даного житла, а саме неповнолітнього [PERSON], [PERSON], її неповнолітній син [PERSON], [PERSON] (спільна донька сторін) та [PERSON] (мати відповідача). Такий порядок порушить норми житлової площі на одну особу (ст.. 47 ЖК УРСР). Щодо вимоги про вселення відповідач зазначила, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 липня 2012 року позивач [PERSON] вже був вселений в спільну квартиру, однак виконавчий лист не отримав, в квартиру не вселився. Протягом судового розгляду представник відповідача проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, з обставин зазначених у відзиві. [PERSON], [PERSON] до судового розгляду не з'являлись, про час та місце повідомлялись належним чином. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідачка є власниками квартири [ADDRESS]. Право власності сторін - кожен є власником по ? частині, було визначено рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2014 року. Право власності позивача на ? частину квартири [ADDRESS] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - Індексний номер 48511377 від 26.11.2015 року. В квартирі зареєстровані: [PERSON], неповнолітній [PERSON], [PERSON], неповнолітній [PERSON], [PERSON] [PERSON] Спірна квартира складається з трьох кімнат, площею 17,2 кв.м., 12,4 кв.м., 8,2 кв.м., відповідно, загальною жилою площею 37,8 кв.м. До загальної площі квартири, яка складає 63,3 кв.м., також відносяться кухня площею 7,4 кв.м., санвузол, площею 1 кв.м., коридор - 10,5 кв.м., ванна кімната, площею - 2,6 кв.м., що підтверджується планом квартири. В своїх позовних вимогах позивачі просять суд вселити його та неповнолітнього [PERSON] в квартиру [ADDRESS] та визначити порядок користування даним житлом, виділивши йому в користування кімнату площею 17,2 кв.м., відповідачу - кімнати площею 12,4 кв.м. та 8,2 кв.м., місця загального користування залишити у спільному користуванні сторін. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 155 ЖК України передбачено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути у них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користуванні майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 року встановлено, що квартира не підлягає поділу в натурі якщо не можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири. Виходячи з положень вимог діючого законодавства, порядок користування жилим приміщенням, що належить на праві часткової власності, може бути встановлений у випадку, якщо такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у жилому приміщенні, а також з урахуванням їх часток у праві власності. Разом з тим, встановлення порядку користування жилим приміщенням, який запропонував позивач, незважаючи на те, що він просить виділити у користування відповідачу кімнату, площа якої дещо менша від його долі у праві власності, не призведе до погіршення прав сторони позивача, оскільки відповідний порядок пропонує сторона позивача та частки у праві власності при визначенні порядку користування не змінюються. З урахуванням вищевикладеного та вимог діючого законодавства, встановлених по справі обставин, досліджених доказів, суд приходить до висновку про можливість встановлення порядку користування жилим приміщенням запропонований позивачем. Суд вважає, що такий порядок користування жилим приміщенням буде відповідати вимогам закону, інтересам сторін по справі, а також не буде порушувати їх права. Судом також встановлено, що через конфліктні стосунки, позивач не має змоги потрапити до спірної квартири та користуватися нею, будь-яких дій щодо вирішення спірного житлового питання іншим шляхом, відповідач не здійснює. Вказані обставини підтверджуються як поясненнями сторін, так і заявами до правоохоронних органів та рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 липня 2012 року про усуненні перешкод позивачу в користування спірною квартирою та вселення відвпоідача. Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом. Частинами 1,2 статті 64 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім"ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім"ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім"ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про вселення до квартири [ADDRESS] підлягають задоволенню. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому такими, що підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial