Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

07.10.2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, який вмотивувала наступним. Позивачка перебувала у шлюбі з відповідачем з 01.09.1985 року по 11.07.2013 р. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11.07.2013 р.. Позивачка вказує, що за період спільного проживання у шлюбі вона з відповідачем збудували ж/будинок, розташований по [ADDRESS]. Будівництво будинку було завершено у 1990 році, що вбачається з будівельного паспорта на забудову земельної ділянки індивідуального забудовника, який видано на ім'я відповідача. Право власності на це нерухоме майно не зареєстровано у встановленому законом порядку. Позивачка на підставі вищевказаного та ст.ст. 60, 70 СК України просить встановити її частку співвласника у ж/будинку [ADDRESS], що належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності, у розмірі 1/2 частини. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач позовні вимоги визнав повністю. Заслухавши пояснення сторін, оцінивши матеріали справи,зміст позовних вимог, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підставними і такими , що підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 01.09.1985 р. по 11.07.2013 року перебували в зареєстрованному шлюбі. За час спільного проживання у шлюбі сторони побудували житловий будинок [ADDRESS]. Дані обставини визнані відповідачем та вбачаються із будівельного паспорта на забудову земельної ділянки індивідуального забудовника виготовленого в 1988 р. на ім'я відповідача та технічного паспорта на ідивідуальний ж/будинок, що є предметом позовних вимог, виготовленого 31.10.2014 р. на замовлення позивачки. Будинковолодіння згідно інвентарної справи складається з житлового будинку загальною площею (по цок. пов. та І-му пов.) 125,53 кв.м.; літньої кухні - 15,2 кв.м.; гараж - 22 кв.м.; вбиральня - 1 кв.м.. Реєстрацію прав власності домоволодіння в [ADDRESS] сторони не проводили. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Таким чином, визнання позову відповідачем слід прийняти та позов задоволити, оскільки таке не суперечить вимогам закону та не порушує права та інтереси інших осіб, зокрема позивачки [PERSON]. Судових витрат до стягнення чи повернення не має.

Outcome: approved