Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

10.08.2018 року, позивачі, [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до Кам'янка-Бузької міської ради Львівської області про визнання права на спадкове майно - право власності в порядку спадкування за законом в цілому на житловий будинок (будинковолодіння) який відносився до майна колгоспного двору та знаходиться по [ADDRESS] який належав померлій [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 30.05.1991 року, видного на підставі рішення виконавчого комітету Желдецької сільської ради від 24.05.1991 року № 113, зареєстрованого в рєстровій книзі під № 59, а також земельну ділянку загальною площею 1, 85 га, в умовних кадастрових гектарах без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості, яка розташована на території Желдецької сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області, право на яку згідно сертифікату [NUMBER] на право приватної власності на землю (середню земельну частку), виданого Желдецькою сільською радою народних депутатів 21.06.1995 року, зареєстрованого в книзі записів сертифікатів на право приватної власності на землю (середню земельну частку) за № 870 і яка належала померлій [PERSON] на підставі сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку - пай) Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивачі вказують, що [INFO] у віці 77 років померла [PERSON], яка для них являлась бабою, про що [INFO] в книзі реєстрації смертей здійснено актовий запис за № 2 Після її смерті відкрилася спадщина, спадковим майном є вищевказаний житловий будинок та земельна ділянка. Вони являються єдиними спадкоємицями померлої, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживали з бабою, що підтверджено відповідними довідками. Позивачі судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи в їх відсутність, позовні вимоги підтримали. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подав заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності, з приводу задоволення позову не заперечує, викладені вимоги підтримує. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що дійсно [INFO] у віці 77 років померла [PERSON], яка для них являлась бабою, про що 10.01.1997 року в книзі реєстрації смертей здійснено актовий запис за № 2, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER], приєднаного до матеріалів справи. Після її смерті відкрилася спадщина, на яку мають право Позивачі за законом, так як на день відкриття спадщини постійно проживала із спадкодавцем, що встановлено згідно із довідки, виданої виконавчим комітетом Желдецької сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області від 14.06.2018 року № 557, відповідно до якої Позивачі до дня смерті, проживали разом із спадкодавцем і здійснювали догляд за померлою [PERSON], тобто вважається такими, що фактично прийняли спадщину, до якої входить все майно. Як зазначено у п. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року (далі - Інструкція). Таким чином судом безспірно встановлено, що час смерті нашої [PERSON] спадкове право регулювалось нормами Цивільного кодексу Української РСР в редакції від 1 січня 1964 року. Із набранням чинності 01.01.2004 року Цивільного кодексу України, норми Цивільного кодексу Української РСР втратили чинність. Згідно із ст. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного Кодексу України, норми цього кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. А відтак до даних цивільних правовідносин, які виникли до набрання чинності цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно із ст. 529 ЦК Української РСР, при спадкуванні за законом спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців належить також дитина, яка народилась після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем, вони успадковують порівну в тій частині, як б належала при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Згідно із ст. 549 ЦК Української РСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном . Частиною 1статті 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. У відповідності до п. 4.15Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. При зверненні до нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини Позивачам було відмовлено у зв'язку з відсутністю оригіналів документів, які підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно. З приводу втрати таких оригіналів позивачі зверталися з оголошенням в газету «Життя і Слово», копія якого приєднана до матеріалів справи. Відповідно до п.23Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду в порядку позовного провадження. Те, що вказане у позові майно дійсно належить померлій доведено відповідними коіями правовстановлюючих документів. Статтею 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 328 даного кодексу, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі встановлених обставин, а також оцінених доказів, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Крім того, відповідач позовні вимоги визнав, що відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову, оскільки для цього наявні законні підстави, а визнання позову є безумовним і не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved