Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

07.07.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те що вона є власником будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрована відповідач, але за даною адресою не проживає з 2002 року. Витрат по утриманню будинку не здійснює. Будь-якої домовленості про збереження за нею житлової площі за період її не проживання не існує. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22.07.2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання. В судове засідання позивач не з`явилася, через канцелярію суду подала письмову заяву в якій позовні вимоги підтримала, справу просила слухати в її відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. В судове засідання відповідач не з`явилася, повідомлялася належним чином про час і місце розгляду справи, зокрема і шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Фастівського міськрайонного суду Київської області, причини неявки суду не відомі, заяв чи клопотань про розгляд справи в її відсутність до суду не надходило. Зі згоди позивача, суд, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Перевіряючи доводи позивача, судом встановлено, що [PERSON] , позивач по справі, є власником житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування жилого будинку посвідченого 09.01.1997 року державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори Остапенко К.О., зареєстровано в реєстрі за номером 2-34. Згідно будинкової книги, в даному будинку, з 24 грудня 1999 року зареєстрована відповідач [PERSON] . Відповідно до довідки виданої ВК Фастівської міської ради Київської області від 29.06.2021 року № 182, [PERSON] , зареєстрована в [ADDRESS] з 05.10.2002 року не проживає за даною адресою. Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] від 29.06.2021 року, депутатом Фастівської міської ради VIII скликання [PERSON] обстежені матеріально-побутові умови проживання [PERSON] , який зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] та встановлено, що його донька [PERSON] , 1998 року народження зареєстрована за даною адресою, але не проживає. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В той же час, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Небажання відповідача надавати докази, давало суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням знайшли своє підтвердження, є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved