Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

У червні 2017 року ПАТ «ПРОСТО-страхування» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на те, що 10.11.2016 року з вини відповідача [PERSON] сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль «Dacia Logan» д.н.з. [NUMBER], яким керував [PERSON], який було застраховано за договором страхування майнових інтересів №PKS 1601642, укладеним [PERSON] із ПАТ «ПРОСТО-страхування». Зазначена ДТП була визнана страховим випадком, про що 20.12.2016 року ПАТ "ПРОСТО-страхування" було складено страховий акт №117190, відповідно до якого страхове відшкодування у сумі 6798,00 грн. було зараховано у сплату недооплаченої частини страхової премії, шляхом взаємозаліку із ПАТ «ПРОСТО-страхування», іншу частину страхового відшкодування в сумі 5633,70 грн. було виплачено страхувальнику, відповідно до платіжних доручень №23396 від 26.12.2016 року та №954 від 16.01.2017 року. Таким чином, фактичні витрати ПАТ «ПРОСТО-страхування», пов"язані з даним страховим випадком складають 12 431,70 грн., які потребують відшкодуванню позивачу, як страховику. Представник позивача у судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст.169 ч.4, 224-226 ЦПК України, оскільки представник позивача та третя особа не заперечували проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 10.11.2016 року приблизно о 20 год. 45 хв., керуючи автомобілем «Citroen» д.н.з. [NUMBER], по вул. Ревуцького, 24/4 в м.Києві рухаючись заднім ходом не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Dacia Logan» д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], що призвело до пошкодження транспортних засобів. Постановою Дарницького районного суду м.Києва від 15.12.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с.9). Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Dacia Logan» д.н.з. [NUMBER] була застрахована у страховій компанії ПАТ «ПРОСТО-страхування» згідно договору страхування майнових інтересів №PKS 1601642, який укладено із [PERSON] (а.с.3). Відповідно до рахунку-фактури №06231116 від 23.11.2016 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «Dacia Logan» д.н.з. [NUMBER] складає 12 431,70 грн. (а.с.15). Вказана дорожньо-транспортна пригода ПАТ «ПРОСТО-Страхування» була визнана страховим випадком, про що 26.12.2016 року та 16.01.2017 року було складено страховий акт №117190 (а.с.17-18). Відповідно до платіжних доручень №23396 від 26.12.2016 року та №954 від 15.01.2017 року ПАТ «ПРОСТО-Страхування» сплатило [PERSON] страхове відшкодування на загальну суму у 5633,70 грн. (а.с.19-20). Частиною 1 ст.1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.). Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом, що передбачено ч. 1 ст. 1191 ЦК України. Згідно зі ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована у страховій компанії ПАТ НАСК «Оранта», яка перерахувала на рахунок позивача регресне відшкодування у сумі 7273,78 грн., що не заперечується позивачем, однак залишилась невідшкодованою сума у 5157,92 грн., яка підлягає стягненню з відповідача. Згідно з ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Зважаючи на викладене,

Outcome: approved