Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

Позивач [PERSON] у березні 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення режиму окремого проживання та поділ спільного майна подружжя (т.1 а.с.3-9), в якому з урахуванням поданих уточнень та доповнень позовної заяви (т.1 а.с.130-133,148-149,207-211, т.2 а.с.1-5, т.4 а.с.139-156) просив визнати за ним право власності на: квартиру [ADDRESS]; телевізор «Philips», 2006 року придбання, вартістю 4800 грн.; DVD-програвач «Philips» марки DVD R3305, 2008 року придбання, вартістю 225 грн.; DVD-програвач «Philips» марки DVР 5168, 2008 року придбання, вартістю 225 грн.; вбудований в стіну кондиціонер «LG», 2006 року придбання, вартістю 2050 грн.; ліжко двоспальне, 2006 року придбання, вартістю 1750 грн.; електром'ясорубку, 2007 року придбання, вартістю 880 грн.; вмонтований в систему водопостачання водонагрівач об'ємом 80 літрів, 2007 року придбання, вартістю 1600 грн.; вбудований в кухні кухонний гарнітур, 2006 року придбання, вартістю 3000 грн.; апарат для приготування кофе «De Longhi», 2011 року придбання, вартістю 2750 грн.; вбудовану в коридорі шафу-купе (дзеркальна), 2005 року придбання, вартістю 2550 грн.; вбудовану в спальні шафу-купе, 2010 року придбання, вартістю 1950 грн.; вбудований в стіну кондиціонер «Chigo», 2010 року придбання, вартістю 3000 грн.; пральну машину 2010 року придбання, вартістю 2150 грн.; стягнути з нього на користь відповідача [PERSON] компенсацію у вигляді різниці вартості майна побутового та домашнього вжитку, яке підлягає поділу, у розмірі 890 грн.; стягнути з відповідача [PERSON] на його користь вартість незаконно проданих відповідачем автомобілів марки «SKODA FABIA», 2006 року випуску, червоного кольору, державний номерний знак [NUMBER], кузов № [NUMBER], та марки «FORD SCORPIO», 1985 року випуску, синього кольору, державний номерний знак [NUMBER], кузов № [NUMBER], в розмірі 170300 грн., а також стягнути з відповідача [PERSON] на його користь судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2994,17 грн. за подання позовної заяви, у вигляді судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 121,80 грн., у вигляді судового збору за подання заяви про забезпечення доказів у розмірі 243,60 грн. та у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 10000 грн., а всього судових витрат на загальну суму 13359,57 грн. В обґрунтування позову позивач [PERSON] в особі його представника адвоката [PERSON] вказав, що квартира [ADDRESS], не належить до спільної сумісної власності колишнього подружжя та не підлягає поділу, оскільки вказана квартира хоча і була придбана 08.12.2006 року на ім'я відповідачки [PERSON], але за його особисті грошові кошти, які він отримав 17.11.2004 року та 29.11.2006 року від продажу належного йому на праві особистої приватної власності нерухомого майна. Крім того, не належать до спільної сумісної власності колишнього подружжя та не підлягають поділу придбані протягом 2006-2008 років за його особисті грошові кошти речі побутового та домашнього вжитку, а саме: телевізор «Philips», DVD-програвач «Philips» марки DVD R3305, DVD-програвач «Philips» марки DVР 5168, вбудований в стіну кондиціонер «LG», ліжко двоспальне, електром'ясорубку, вмонтований в систему водопостачання водонагрівач об'ємом 80 літрів та вбудований в кухні кухонний гарнітур. Оскільки спірна квартира за вищевказаних обставин не належить до спільної сумісної власності колишнього подружжя, а є його особистою приватною власністю, а також враховуючи, що в зазначеній квартирі знаходяться речі, які є невід'ємною частиною цієї квартири, тому йому підлягає виділенню наступне майно побутового та домашнього вжитку на загальну суму 12400 грн.: апарат для приготування кофе «De Longhi», вбудована в коридорі шафа-купе (дзеркальна), вбудована в спальні шафа-купе, вбудований в стіну кондиціонер «Chigo», пральна машина. В свою чергу відповідачці [PERSON] підлягає виділенню наступне майно побутового та домашнього вжитку на загальну суму 11510 грн.: телевізор «Soni» чорного кольору, телевізор «Soni» сірого кольору, мікрохвильова піч «Bosh», посудомийна машина, холодильник «LG», диван-канапе та ліжко полуторне, з виплатою їй компенсації у вигляді різниці вартості вказаного майна у розмірі 890 грн. Також, в обґрунтуванні позову позивач [PERSON] вказав, що не належать до спільної сумісної власності колишнього подружжя та не підлягають поділу придбаний 30.11.2006 року автомобіль марки «SKODA FABIA», 2006 року випуску, та придбаний 28.11.2008 року автомобіль марки «FORD SCORPIO», 1985 року випуску, свідоцтва про реєстрацію яких були видані на ім'я відповідачки [PERSON], оскільки вказані транспорті засоби також були придбані за його особисті грошові кошти, отримані 17.11.2004 року та 29.11.2006 року від продажу належного йому на праві особистої приватної власності нерухомого майна. Враховуючи, що відповідачка [PERSON] у 2014 році, тобто під час розгляду у суді вказаної цивільної справи, незаконно та протиправно продала зазначені транспортні засоби без його дозволу за 170300 грн., які привласнила та розпорядилася ними на власний розсуд, тому вказані грошові кошти підлягають стягненню з неї на його користь. Відповідачка [PERSON] в особі її представника адвоката [PERSON] заперечувала проти задоволення вказаних позовних вимог позивача (т.1 а.с.111-114). Свої заперечення відповідачка [PERSON] обґрунтувала тим, що позивач [PERSON] не надав суду доказів того, що спірна квартира [ADDRESS], речі побутового та домашнього вжитку, а також автомобілі марки «SKODA FABIA» та марки «FORD SCORPIO», були придбані саме за грошові кошти, які позивач отримав 17.11.2004 року та 29.11.2006 року від продажу належного позивачу на праві особистої приватної власності нерухомого майна. Крім того, відповідачка [PERSON] в особі її представника адвоката [PERSON] зазначила, що автомобілі марки «SKODA FABIA» їй подарував позивач [PERSON] під час спільного проживання, а автомобіль марки «FORD SCORPIO» їй подарував її батько. Всі речі побутового та домашнього вжитку, які підлягають поділу, були придбані за спільні сімейні кошти та підлягають поділу за варіантом, який зазначено у її зустрічному позові Також, відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON], не погодившись з позовними вимогами позивача, звернулися з зустрічною позовною заявою (т.1 а.с.156-160), в якій з урахуванням поданих уточнень та доповнень позовної заяви (т.1 а.с.183-188) просили здійснити поділ спільного майна, відступивши від засади рівності часток подружжя, врахувавши перебування на утриманні відповідачки двох неповнолітніх дітей, врахувавши, що отримані аліменти не достатні для їх забезпечення, та просили визнати за нею право приватної власності на 69/100 частин квартири [ADDRESS], виділивши їй разом із повнолітнім сином [PERSON] та малолітньою донькою [PERSON] житлові кімнати № 5 (10,7 кв.м.) і № 6 (16,5 кв.м.), що складає 27,2 кв.м. житлової площі, з правом користуватися допоміжними приміщеннями: кухнею площею 9,7 кв.м., вбиральнею (сполученою з ванною) площею 7,2 кв.м., коридором площею 11,0 кв.м.; визнати за позивачем [PERSON] право приватної власності на 31/100 частину квартири [ADDRESS], виділивши йому житлову кімнату № 2 (12,1 кв.м.), що складає 12,1 кв.м. житлової площі, з правом користуватися допоміжними приміщеннями: кухнею площею 9,7 кв.м., вбиральнею (сполученою з ванною) площею 7,2 кв.м., коридором площею 11,0 кв.м.; стягнути з [PERSON] на її користь 65000 грн. у якості компенсації за продані автомобілі, вказуючи, що [PERSON] під час розгляду справи в суді, а саме 24.05.2014 року та 19.07.2014 року продав автомобілі, які придбавались в період шлюбу, тобто тоді, коли вже фактично сім'ї не існувало, а тому згоди на їх продаж вона не давала; визнати за нею право приватної власності на предмети домашнього вжитку, а саме на: телевізор «Philips», один DVD - програвач «Philips», мікрохвильову піч «Bosh», посудомийну машину «Bosh», холодильник «LG», одну шафу-купе, диван-канапе, ліжко полуторне, електром'ясорубку, кондиціонер «Chigo», а всього на суму 20845 грн.; визнати за позивачем [PERSON] право приватної власності на предмети домашнього вжитку, а саме на: два телевізори «Soni», один DVD - програвач «Philips», одну шафу-купе, пральну машину, ліжко двоспальне, апарат для приготування кофе «De Longhi», кондиціонер «LG», кухонний гарнітур, водонагрівач об'ємом 80 літрів, а всього на суму 17595 грн., та також покласти на [PERSON] судові витрати по цій справі, а саме судовий збір і витрати на правову допомогу, та на плату послуг професійних оцінювачів. В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідачка [PERSON] в особі її представника адвоката [PERSON] також вказала, що при вирішенні даного спору про поділ майна колишнього подружжя суд повинен відступити від засади рівності часток подружжя та збільшити її частку у поділі спірної квартири до 69/100 частин, оскільки позивач [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні спільної дитини, витрачав майно на шкоду інтересам сім'ї, а також у зв'язку з тим, що з нею проживає малолітня дитина [PERSON], [INFO], яка народилася від іншого чоловіка після фактично припинення з вересня 2013 року шлюбних відносин та розірвання шлюбу з позивачем, та їх спільний повнолітній син [PERSON], [INFO]. Позивач [PERSON] в особі її представника адвоката [PERSON] заперечував проти задоволення вказаних позовних вимог відповідача у зв'язку з їх необґрунтованістю з підстав, викладених у запереченнях на зустрічний позов (т.1 а.с. 221-225, т.2 а.с.146-150) та в заяві про збільшення розміру позовних вимог в остаточній редакції від 25.01.2017 року (т.4 а.с.139-156). 26.03.2014 року за позовною заявою позивача [PERSON] про встановлення режиму окремого проживання та поділ спільного майна подружжя Ленінським районним судом м. Харкова відкрито провадження № 2/642/757/14 в цивільній справі № 642/2543/14-ц (т.1 а.с.47). Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 26.03.2014 року задоволено заяву позивача [PERSON] від 25.03.2014 року про забезпечення позову, заборонено будь-яким особам відчуження будь-яким шляхом квартири [ADDRESS], та заборонено будь-яким особам проведення будь-яким шляхом виселення [PERSON], який зареєстрований та фактично проживає в квартирі [ADDRESS], до набрання судовим рішенням законної сили (т.1 а.с.44-46,49) Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 20.06.2014 року задоволені заява та клопотання відповідача [PERSON] від 24.04.2014 року про забезпечення доказів та клопотання представника позивача від 20.06.2014 року про зобов'язання Управління ДАЇ ГУМВС України в Харківській області надати інформацію про транспортні засоби, які раніше були зареєстровані за [PERSON] та які були зняті з обліку в період з 31.08.2014 року по теперішній час, зобов'язання КП «ХМБТІ» надати інформацію про нерухомість, зареєстровану за [PERSON] в період з 31.08.1996 року по теперішній час, зобов'язання відповідача надати до суду договору купівлі-продажу автомобілю «SKODA FABIA», 2006 року випуску, державний номер [NUMBER], свідоцтва про державну реєстрацію автомобілю «SKODA FABIA», 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] та зобов'язати Управління ДАІ ГУМВС України в Харківській області відомостей про транспортні засоби, зареєстровані за відповідачем на даний час (т.1 а.с.61-62,67,68,87,100). 20.06.2014 року представник позивача подав до суду заяву про виклик в судове засідання свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та заяву про залучення доказів, а саме: копії трудової книжки та довідки з пенсійного фонду на ім'я позивача [PERSON] (т.1 а.с. 89-91). 13.08.2014 року відповідач [PERSON] подала до суду заперечення на позовну заяву [PERSON] (т.1 а.с.111-114). 14.08.2014 року представник позивача подав до суду заяву про уточнення позовних вимог (т.1 а.с.148-149). 16.09.2014 року представник позивача подав до суду заяву про уточнення позовних вимог (т.1 а.с.130-133). 16.09.2014 року представник відповідача подав до суду зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя (т.1 а.с. 156-160). Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 21.11.2014 року задоволено повторне клопотання представника відповідача від 21.11.2014 року про забезпечення доказів про зобов'язання Управління ДАЇ ГУМВС України в Харківській області надати інформацію про транспортні засоби, які раніше були зареєстровані за [PERSON] та які були зняті з обліку в період з 31.08.2014 року по теперішній час (т.1 а.с.177-178,201). 10.12.2014 року представник позивача подав до суду заяву про уточнення позовних вимог (т.1 а.с.207-211, т2 а.с.1-5). 10.12.2014 року представник позивача подав до суду заперечення на зустрічний позов [PERSON] про поділ спільного майна (т.1 а.с.221-225). 10.12.2014 року представник відповідача подав до суду відзив на заяви представника [PERSON] про уточнення позовних вимог та про роз'єднання позовних вимог (т.1 а.с.235-236). Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 24.12.2014 року об'єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, вимоги за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] про поділ спільного майна (т.1 а.с.239, т.2 а.с.12). Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 24.12.2014 року залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, вимоги за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] про поділ спільного майна в якості 3-х осіб: представників ПАТ «Альфабанк» та ПАТ «Дельтабанк» (т.1 а.с.240, т.2 а.с.11). 25.12.2014 року представник відповідача подав до суду заяву про забезпечення зустрічного позову (т.2 а.с.13-14). Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 29.12.2014 року задоволена заява представника відповідача від 24.12.2014 року про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль ВАЗ2101, 1974 р.в., бежевий, № двигуна [NUMBER], № кузова [NUMBER], ДНЗ [NUMBER], свідоцтво [NUMBER] від 23.08.1988 року (ВРЕР № 1 ГУВМСУ), автомобіль GREAT WALL HOVER, 2005 р.в., чорний, № двигуна [NUMBER], № кузова [NUMBER], ДНЗ [NUMBER], свідоцтво [NUMBER] від 30.11.2006 року (ВРЕР № 1 ГУВМСУ) та автомобіль ВАЗ21099LI, 2004 р.в., синій, № двигуна [NUMBER], № кузова [NUMBER], ДНЗ [NUMBER], свідоцтво [NUMBER] від 10.09.2004 року (ВРЕР № 1 ГУВМСУ) (т.2 а.с.15). 11.02.2015 року представник відповідача подав до суду заяву про долучення доказів, а саме: звіту про оцінку майна, тобто речей побутового та домашнього вжитку (т.2 а.с. 40-131). Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 11.02.2015 року відмовлено у задоволені клопотання представника позивача від 10.12.2014 року про роз'єднання позовних вимог про поділ нерухомого та рухомого майна у самостійні провадження (т.1 а.с.204-206, т.2 а.с.33). 04.03.2015 року представник позивача подав до суду заперечення на уточнений зустрічний позов [PERSON] про поділ спільного майна (т.2 а.с.146-150). 04.03.2015 року представник позивача подав до суду заяву про долучення доказів, а саме: адвокатських запитів, відповіді Управління ДАІ, довідки ПАТ «Альфабанк» та довідки про інвалідність (т.2 а.с. 151-155). 05.03.2015 року представник відповідача подав до суду заяву про долучення доказів, а саме: звіту про оцінку нерухомого майна - квартири (т.2 а.с. 162-182). 05.03.2015 року представник відповідача подав до суду уточнений зустрічний позов про поділ спільного майна (т.2 а.с. 183-188). 05.03.2015 року представник позивача подав до суду заяву про уточнення позовних вимог (т.2 а.с. 189-191). 24.03.2015 року представник відповідача подав до суду письмові пояснення (т.2 а.с. 208-209). 24.03.2015 року представник позивача подав до суду заяви про долучення доказів, а саме: копії заяви [PERSON], заяви [PERSON], документів за рішенням суду про стягнення аліментів (т.2 а.с. 214-228). 14.04.2015 року представник позивача подав до суду уточнені заперечення на уточнений зустрічний позов [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (т.3 а.с. 1-5). 28.05.2015 року представник відповідача подав до суду письмові пояснення (т.3 а.с. 26-27). Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 28.05.2015 року позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом та позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом задоволені частково (т.3 а.с.46-51), а саме: позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] задоволені частково, визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], в іншій частині первісного позову - відмовлено. Позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] задоволені частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 65000 грн. у якості грошової компенсації за належну їй 1/2 частину проданих ним спільних автомобілів ВАЗ 21099LI (2004), синього кольору, № двигуна [NUMBER], № кузова [NUMBER], ДНЗ [NUMBER], свідоцтво [NUMBER] від 10.09.2004 року (ВРЕР № 1 ГУМВСУ) і CHEVROLET NIVA 21230 (2004), бежевого кольору, № двигуна [NUMBER], № кузова [NUMBER], ДНЗ [NUMBER], свідоцтво [NUMBER] від 18.03.2005 року (ВРЕР № 3ГУМВСУ), стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] сплачені судові витрати у розмірі 8600 гривень, що складаються з витрат на правову допомогу в сумі 7000 грн. та витрат на експертну оцінку 1600 грн., визнано за [PERSON] право приватної власності на предмети домашнього вжитку, а саме: телевізор «Philips»; DVD - програвач «Philips»; мікрохвильову піч «Bosh»; посудомийну машину «Bosh»; холодильник «LG»; шафу-купе; диван-канапе; ліжко полуторне; електром'ясорубку; кондиціонер «Chigo», визнано за [PERSON] право приватної власності на предмети домашнього вжитку, а саме: два телевізори «Soni»; DVD - програвач «Philips»; шафу-купе; пральну машину; ліжко двоспальне; апарат для приготування кофе «De Longhi»; кондиціонер «LG»; кухонний гарнітур; водонагрівач об'ємом 80 літрів, стягнуто з [PERSON] на користь держави судові витрати у розмірі 3410 грн., в іншій частині зустрічного позову відмовлено. 12.06.2015 року позивач подав до апеляційного суду Харківської області апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 28.05.2015 року (т.3 а.с.56-65). 12.06.2015 року позивач подав до апеляційного суду Харківської області заяви про витребування доказів та виклик свідків(т.3 а.с.69-73). 26.06.2015 року апеляційним судом Харківської області відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача (т.3 а.с.81). 23.06.2015 року відповідач подав до апеляційного суду Харківської області апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 28.05.2015 року (т.3 а.с.86-89). Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13.07.2015 року апеляційна скарга відповідача залишена без руху (т.3 а.с.91-92). 24.07.2015 року апеляційним судом Харківської області відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача (т.3 а.с.106). 11.08.2015 року представник позивача подав до апеляційного суду Харківської області заяву про забезпечення доказів (т.3 а.с.125). 30.09.2015 року представник позивача подав до апеляційного суду Харківської області заперечення на апеляційну скаргу відповідача (т.3 а.с.150-157). Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 15.10.2015 року клопотання позивача про витребування доказів задоволено (т.3 а.с.173). 15.10.2015 року представник відповідача подав до апеляційного суду Харківської області заперечення на апеляційну скаргу позивача (т.3 а.с.178-179). 05.11.2015 року представник позивача подав до апеляційного суду Харківської області додаткові пояснення (т.3 а.с.192-196). 25.11.2015 року представник позивача подав до апеляційного суду Харківської області заяву про забезпечення доказів та заяву про надання доказів(т.3 а.с.198-207). 26.11.2015 року представник позивача подав до апеляційного суду Харківської області додаткові пояснення (т.3 а.с.220-228). Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 26.11.2015 року заява позивача про забезпечення доказів задоволена (т.3 а.с.229). 17.12.2015 року відповідач подав до апеляційного суду Харківської області заперечення на апеляційну скаргу позивача (т.3 а.с.241-244). 17.12.2015 року представник відповідача подав до апеляційного суду Харківської області клопотання про долучення письмових доказів (т.3 а.с.245). Рішенням апеляційного суду Харківської області від 17.12.2015 року (т.3 а.с.256-264) вищевказане рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28.05.2015 року змінено. Скасовано рішення в частині відмови [PERSON] в задоволенні позовних вимог про розподіл спільного майна подружжя, а саме: автомобілів марки «SKODA FABIA», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], та марки «FORD SCORPIO», 1985 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволені частково, а саме: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в порядку розподілу спільного майна подружжя Ѕ частину вартості проданих автомобілів марки «SKODA FABIA», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], та марки «FORD SCORPIO», 1985 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], в розмірі 85150 грн. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28.05.2015 року залишено без змін. 22.01.2016 року позивач подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення судів першої та апеляційної інстанцій (т.4 а.с.22-48). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.01.2016 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою позивача [PERSON] (т.3 а.с. 271, т.4 а.с.67). 22.01.2016 року відповідач подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення судів першої та апеляційної інстанцій (т.4 а.с.2-8). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.01.2016 року касаційна скарга відповідача залишена без руху (т.4 а.с.65-66). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.01.2016 року задоволено клопотання позивача [PERSON] про зупинення виконання рішення судів першої та апеляційної інстанцій (т.3 а.с. 272-273, т.4 а.с.70-71,73-74). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.03.2016 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою відповідача (т.4 а.с.82). 01.04.2016 року відповідач подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну заяву про відвід судді Кузнєцова В.О. (т.4 а.с.86-87). 27.04.2016 року позивач подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу відповідача (т.4 а.с.91-100). 10.08.2016 року позивач подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про залучення до матеріалів справи документів (т.4 а.с.103-114). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.09.2016 року у задоволенні заяви відповідача про відвід судді відмовлено (т.4 а.с.115). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.10.2016 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28.05.2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 17.12.2015 року в частині первісних позовних вимог щодо стягнення з відповідача грошових коштів за кредитними договорами залишено без змін, в іншій частині вказані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовані та справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (т.4 а.с.122-125). 25.01.2017 року представник позивача подав до Ленінського районного суду м. Харкова заяву про збільшення розміру позовних вимог (т.4 а.с.139-156). Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 27.06.2017 року задоволено клопотання представника позивача про витребування від КП «ХМБТІ» інформації про нерухоме майно, зареєстроване на позивача (т.4 а.с.198). Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 29.06.2017 року задоволено клопотання представника відповідача про призначення по справі товарознавчої експертизи та провадження по справі зупинено (т.4 а.с.204). Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 17.11.2017 року провадження по справі відновлено (т.4 а.с.219). В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Заперечував проти задоволення зустрічного позову [PERSON] в повному обсязі. Представник відповідача адвокат [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Заявлені зустрічні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представники третіх осіб в судові засідання не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи (т.4 а.с.128,129,135,136,184,185), тому за згодою учасників процесу, а також враховуючи положення п.2 ч.3 ст.223 ЦПК України, справу було розглянуто у їх відсутність. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, доводи якими кожен з них обґрунтовував свої вимоги та заперечення, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що 31.08.1996 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що Харківським міським відділом реєстрації актів громадянського стану було видано Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (т.1 а.с.4). [INFO] у позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] народився спільний син [PERSON], про що Харківським міським відділом реєстрації актів громадянського стану було видано Свідоцтво про народження серії [NUMBER] (т.1 а.с.15). Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 01.09.2014 року шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано. Вказаним судовим рішенням встановлено, що фактично шлюбні відносини між сторонами припинені у вересні 2013 року (т. 1 а.с.150, 163-164, 196-197). 27.03.2004 року, тобто за час перебування у шлюбі та спільного проживання з [PERSON], позивач [PERSON], на підставі договору дарування від 27.03.2004 року, посвідченого в цей же день приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кривошеїною І.М., зареєстровано в реєстрі за № 1260, набув в особисту приватну власність від свого батька [PERSON] квартиру [ADDRESS] (т. 4 а.с.109,159). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Аналогічне правило закріплено в ч. 1 ст. 24 КоБС України (який діяв на час набуття частини спірного нерухомого майна та який втратив чинність 27.07.2010 року), де вказано про те, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Таким чином, законодавець встановлює презумпцію виникнення особистої приватної власності одного з подружжя щодо майна, набутого ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. 17.11.2004 року позивач [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченого в цей же день приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В., зареєстровано в реєстрі за № 2814, продав належну йому на праві особистої приватної власності вищевказану квартиру [ADDRESS], за 189000 грн., що згідно з курсом НБУ станом на 17.11.2004 року становило 35000 доларів США (т. 4 а.с.110,160). 07.12.2004 року, тобто через двадцять днів, позивач [PERSON], під час шлюбу та спільного проживання з [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.2004 року, посвідченого в цей же день приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кривошеїною І.М., зареєстровано в реєстрі за № 3862, набув в особисту приватну власність житловий будинок [ADDRESS] за грошові кошти у розмірі 29700 грн., які належали йому особисто від продажу 17.11.2004 року вищевказаної квартири [ADDRESS] (т. 4 а.с.111,161). Право власності позивача [PERSON] на будинок [ADDRESS], було зареєстровано Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 13.12.2004 року, про що було видано витяг № 5817015 (т. 1 а.с.162). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 29.11.2006 року позивач [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченого в цей же день приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шеренковим В.О., зареєстровано в реєстрі за № 3698, продав належний йому на праві особистої приватної власності вищевказаний будинок [ADDRESS], за 341445 грн. (т. 4 а.с.163). Вказані обставини та факти купівлі-продажу позивачем [PERSON] нерухомо майна підтверджені листом комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за вих. № 1517/3 від 07.08.2017 року (т.4 а.с.212-213). 08.12.2006 року, тобто через дев'ять днів після продажу 29.11.2006 року вищевказаного будинку, позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2006 року, посвідченого в цей же день приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Н.Ю., зареєстровано в реєстрі за № 6554, була придбана квартира [ADDRESS], за грошові кошти у розмірі 202000 грн., що еквівалентно 40000 доларів США грн. по курсу Нацбанку України, тобто за грошові кошти, які належали особисто позивачу [PERSON], які останній отримав 17.11.2004 року від продажу квартири [ADDRESS], та які ним були отримані 29.11.2006 року від продажу житловий будинок [ADDRESS] (т.1 а.с.21, т.4 а.с.113,165). Право власності відповідачки [PERSON] на квартиру [ADDRESS], було зареєстровано Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 15.01.2007 року, про що було видано витяг № 13223016 (т.1 а.с.24). Відповідно до звіту про встановлення ринкової вартості нерухомого майна - квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], ринкова вартість зазначеної квартири станом на 06.02.2015 року становить 845460 грн. (т.2 а.с. 164-173). Факт витрачання позивачем [PERSON] власних коштів у розмірі 202000 грн. на придбання 08.12.2006 року квартири [ADDRESS], доведений отриманням 29.11.2006 року, тобто за дев'ять днів до цього, позивачем [PERSON] в особисту приватну власність грошових коштів у сумі 341445 грн. від продавця [PERSON] за договором купівлі-продажу належного позивачу [PERSON] на праві особистої приватної власності нерухомого майна, а саме будинку [ADDRESS], та отриманням позивачем [PERSON] 17.11.2004 року в особисту приватну власність грошових коштів у сумі 189000 грн. від продавця [PERSON] за договором купівлі-продажу іншого належного позивачу [PERSON] на праві особистої приватної власності нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS]. Посилання представника відповідачки на те, що квартира [ADDRESS], є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана за спільні кошти, не підтверджується зібраними у справі доказами. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що квартира [ADDRESS], була придбана 08.12.2006 року виключно за грошові кошти, які особисто належали позивачу [PERSON] від продажу ним у 2004 році належної йому на праві особистої приватної власності квартири та продажу у листопаді 2006 року належного його на праві особистої приватної власності будинку. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS], є його особистою приватною власністю, не є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу між подружжям, оскільки була придбана за особисті грошові кошти позивача [PERSON]. Таким чином, позовна вимога позивача [PERSON] про визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS], підлягає задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи спір між сторонами щодо фактичного поділу речей побутового та домашнього вжитку подружжя суд виходить з наступного. Так, відповідно до позовних вимог позивача [PERSON], зустрічних позовних вимог відповідачки [PERSON] та відповідно до звіту про оцінку майна (т.2 а.с.46-131), який не оспорюється сторонами по справі, поділу між колишнім подружжям [PERSON] та [PERSON] підлягають 20 речей побутового та домашнього вжитку на загальну суму 38440 грн., а саме: телевізор «Soni» чорного кольору, 1999 року придбання, вартістю 730 грн.; телевізор «Soni» сірого кольору, 2000 року придбання, вартістю 1090 грн.; телевізор «Philips», 2006 року придбання, вартістю 4800 грн.; DVD-програвач «Philips» марки DVD R3305, 2008 року придбання, вартістю 225 грн.; DVD-програвач «Philips» марки DVР 5168, 2008 року придбання, вартістю 225 грн.; мікрохвильова піч «Bosh», 2010 року придбання, вартістю 1140 грн.; посудомийна машина «Bosh», 2011 року придбання, вартістю 2000 грн.; апарат для приготування кофе «De Longhi», 2011 року придбання, вартістю 2750 грн.; холодильник «LG», 2012 року придбання, вартістю 3700 грн.; вбудована в коридорі шафа-купе (дзеркальна), 2005 року придбання, вартістю 2550 грн.; вбудована в спальні шафа-купе, 2010 року придбання, вартістю 1950 грн.; вбудований в стіну кондиціонер «LG», 2006 року придбання, вартістю 2050 грн.; вбудований в стіну кондиціонер «Chigo», 2010 року придбання, вартістю 3000 грн.; диван-канапе, 2011 року придбання, вартістю 900 грн.; ліжко двоспальне, 2006 року придбання, вартістю 1750 грн.; ліжко полуторне, 2011 року придбання, вартістю 1950 грн.; пральна машина, 2010 року придбання, вартістю 2150 грн.; електром'ясорубка, 2007 року придбання, вартістю 880 грн.; вмонтований в систему водопостачання водонагрівач об'ємом 80 літрів, 2007 року придбання, вартістю 1600 грн., та вбудований в кухні кухонний гарнітур, 2006 року придбання, вартістю 3000 грн. 29.11.2006 року позивач [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченого в цей же день приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шеренковим В.О., зареєстровано в реєстрі за № 3698, продав належний йому на праві особистої приватної власності будинок [ADDRESS], за 341445 грн. (т. 4 а.с.163). Після придбання 08.12.2006 року квартири [ADDRESS], за 202000 грн., тобто за грошові кошти, які належали особисто позивачу [PERSON], отримані останнім у розмірі 341445 грн. від продажу 29.11.2006 року належного йому на праві особистої приватної власності вищевказаного будинку № 19, у позивача [PERSON] залишилися особисті грошові кошти у розмірі 139445 грн. Протягом 2006-2008 років за вказані особисті грошові кошти позивач [PERSON] придбав наступні речі побутового та домашнього вжитку на загальну суму 14530 грн.: телевізор «Philips», 2006 року придбання, вартістю 4800 грн.; DVD-програвач «Philips» марки DVD R3305, 2008 року придбання, вартістю 225 грн.; DVD-програвач «Philips» марки DVР 5168, 2008 року придбання, вартістю 225 грн.; вбудований в стіну кондиціонер «LG», 2006 року придбання, вартістю 2050 грн.; ліжко двоспальне, 2006 року придбання, вартістю 1750 грн.; електром'ясорубку, 2007 року придбання, вартістю 880 грн.; вмонтований в систему водопостачання водонагрівач об'ємом 80 літрів, 2007 року придбання, вартістю 1600 грн., та вбудований в кухні кухонний гарнітур, 2006 року придбання, вартістю 3000 грн. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що вищевказані речі побутового та домашнього вжитку на загальну суму 14530 грн., які протягом 2006-2008 років були придбані за особисті грошові кошти позивача [PERSON], є його особистою приватною власністю, не є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягають поділу між подружжям. Таким чином, поділу між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] залишається наступне майно побутового та домашнього вжитку, придбане колишнім подружжям під час спільного сімейного проживання, на загальну суму 23910 грн.: телевізор «Soni» чорного кольору, 1999 року придбання, вартістю 730 грн.; телевізор «Soni» сірого кольору, 2000 року придбання, вартістю 1090 грн.; мікрохвильова піч «Bosh», 2010 року придбання, вартістю 1140 грн.; посудомийна машина «Bosh», 2011 року придбання, вартістю 2000 грн.; апарат для приготування кофе «De Longhi», 2011 року придбання, вартістю 2750 грн.; холодильник «LG», 2012 року придбання, вартістю 3700 грн.; вбудована в коридорі шафа-купе (дзеркальна), 2005 року придбання, вартістю 2550 грн.; вбудована в спальні шафа-купе, 2010 року придбання, вартістю 1950 грн.; вбудований в стіну кондиціонер «Chigo», 2010 року придбання, вартістю 3000 грн.; диван-канапе, 2011 року придбання, вартістю 900 грн.; ліжко полуторне, 2011 року придбання, вартістю 1950 грн. та пральна машина, 2010 року придбання, вартістю 2150 грн. Враховуючи, що спірна квартира [ADDRESS], не належить до спільної сумісної власності колишнього подружжя, а є особистою приватною власністю позивача [PERSON], а також враховуючи, що в зазначеній квартирі знаходяться речі, які є невід'ємною частиною цієї квартири, тому [PERSON] підлягає виділенню наступне майно побутового та домашнього вжитку на загальну суму 12400 грн.: апарат для приготування кофе «De Longhi», 2011 року придбання, вартістю 2750 грн.; вбудована в коридорі шафа-купе (дзеркальна), 2005 року придбання, вартістю 2550 грн.; вбудована в спальні шафа-купе, 2010 року придбання, вартістю 1950 грн.; вбудований в стіну кондиціонер «Chigo», 2010 року придбання, вартістю 3000 грн. та пральна машина, 2010 року придбання, вартістю 2150 грн. В свою чергу відповідачу [PERSON] підлягає виділенню наступне майно побутового та домашнього вжитку на загальну суму 11510 грн.: телевізор «Soni» чорного кольору, 1999 року придбання, вартістю 730 грн.; телевізор «Soni» сірого кольору, 2000 року придбання, вартістю 1090 грн.; мікрохвильова піч «Bosh», 2010 року придбання, вартістю 1140 грн.; посудомийна машина «Bosh», 2011 року придбання, вартістю 2000 грн.; холодильник «LG», 2012 року придбання, вартістю 3700 грн.; диван-канапе, 2011 року придбання, вартістю 900 грн. та ліжко полуторне, 2011 року придбання, вартістю 1950 грн., з виплатою позивачем [PERSON] на користь відповідача [PERSON] компенсації у вигляді різниці вартості вказаного майна у розмірі 890 грн. Таким чином, позовні вимоги позивача [PERSON] про визнання за ним права власності на телевізор «Philips», 2006 року придбання, вартістю 4800 грн.; DVD-програвач «Philips» марки DVD R3305, 2008 року придбання, вартістю 225 грн.; DVD-програвач «Philips» марки DVР 5168, 2008 року придбання, вартістю 225 грн.; вбудований в стіну кондиціонер «LG», 2006 року придбання, вартістю 2050 грн.; ліжко двоспальне, 2006 року придбання, вартістю 1750 грн.; електром'ясорубку, 2007 року придбання, вартістю 880 грн.; вмонтований в систему водопостачання водонагрівач об'ємом 80 літрів, 2007 року придбання, вартістю 1600 грн.; вбудований в кухні кухонний гарнітур, 2006 року придбання, вартістю 3000 грн.; апарат для приготування кофе «De Longhi», 2011 року придбання, вартістю 2750 грн.; вбудовану в коридорі шафу-купе (дзеркальна), 2005 року придбання, вартістю 2550 грн.; вбудовану в спальні шафу-купе, 2010 року придбання, вартістю 1950 грн.; вбудований в стіну кондиціонер «Chigo», року 2010 придбання, вартістю 3000 грн.; пральну машину, 2010 року придбання, вартістю 2150 грн. та стягнення з нього на користь відповідача [PERSON] компенсацію у вигляді різниці вартості майна побутового та домашнього вжитку, яке підлягає поділу, у розмірі 890 грн., підлягають до задоволення у повному обсязі. Вирішуючи спір між сторонами щодо фактичного поділу транспортних засобів подружжя суд виходить з наступного. 28.11.2008 року, тобто під час перебування у шлюбі, [PERSON] придбала автомобіль марки "FordScorpio", 1985 року випуску, синього кольору, державний номерний знак [NUMBER], кузов № [NUMBER], про що 28.11.2008 року на її ім'я було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] та "SkodaFabia", 2006 року випуску, дн [NUMBER], свідоцтво про державну реєстрацію [NUMBER] від 30.11.2006 року. Відповідно до п.2 ч.1ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини є: майно, набуте нею за час шлюбу, але на підставі договору дарування. Судом встановлено що автомобіль "FordScorpio", 1985 року випуску, дн [NUMBER], був подарений зустріч\-ному позивачу батьком [PERSON] в 1998 році, що підтверджено ним особисто і його дружиною [PERSON] у судовому засіданні 29.11.2018 року, а також свідком [PERSON] у судовому засіданні 12.07.2018 року. Свідки пояснили що цей автомобіль [PERSON] у шлюбі не придбала, ніяких спільних витрат на нього вони родиною не здійснювали. Його на товарній біржі купував її батько, відремонтував його, перефарбував з вишньового кольору на синій, а потім зареєстрував на її прізвище (подарував). На той час (в 1998 році) цей автомобіль мав державний реєстраційний номер [NUMBER]. Згідно із ч.1ст.24 КоБС України в редакції 1969 року майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. [PERSON] 06 липня 2018 року отримано повний витяг з Єдиного реєстру довіреностей (перевірка дійсності довіреності) за № 36895399 у нотаріуса Мороз В.М. Даний витяг стосовно автомобіля "Ford Scorpio", 1985 року випуску, з державними номерами [NUMBER] та [NUMBER] містить записи №№ 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 щодо видачі генеральних довіреностей на ім'я: - [PERSON] на строк з 20.07.2007 до 20.07.2010 (реєстр № 3443); - [PERSON], [PERSON], [PERSON] з 29.03.2008 до 29.03.2011 (реєстр № 1658); - [PERSON] на строк з 15.07.2008 до 15.07.2011 (реєстр № 3738); - [PERSON] на строк з 15.08.2008 до 15.08.2011 (реєстр № 4385); - [PERSON], [PERSON], [PERSON]на строк з 08.05.2009 до 08.05.2012 (реєстр № 730); - [PERSON] на строк з 27.04.2010 до 27.04.2013 (реєстр № 565); - [PERSON], [PERSON] на строк з 25.02.2011 до 25.2.2016(реєстр № 872); - [PERSON], [PERSON] на строк з 05.10.2013 до 05.10.2033 (реєстр № 4040). Ніяких грошей згідно до пояснень свідків від цих осіб [PERSON] не отримувала, хоча в числі повноважень представників зазначено "одержати належні мені від продажу гроші" . За наявними у справі документами автомобіль "FordScorpio" знаходиться у власності [PERSON], яка мешкає: [ADDRESS], за свідченнями свідків - від якої [PERSON] ніякого зустрічного еквівалента у вигляді грошей у розмірі 18 300,00 грн., як це зазначено у довідці-рахунку ВІА № 579438 станом на 15.08.2014 року, не отримувала. Поясненнями свідків встановлено що автомобіль "SkodaFabia", 2006 року випуску, дн [NUMBER], свідоцтво про державну реєстрацію [NUMBER] від 30.11.2006 року, був подарений [PERSON] чоловіком - [PERSON], а тому оформлений на її ім'я, так як до цього чисельні сімейні автомобілі, що придбавалися, оформлювалися тільки на [PERSON] Відповідно до п.2 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини є: майно, набуте нею за час шлюбу, але на підставі договору дарування. Отже, автомобілі "SkodaFabia" і "FordScorpio" поділу у даному випадку не підлягають. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч положень вказаної норми цивільного процесуального права відповідачка [PERSON] в особі її представника адвоката [PERSON] вказаних фактів, що спірна квартира, речі побутового та домашнього вжитку, право особистої приватної власності на які просить визнати позивач [PERSON], оскільки вони були придбані хоча і під час спільного проживання, але за особисті грошові кошти позивача [PERSON], які належали останньому особисто від продажу власного нерухомого майна, належними, допустимими і достатніми доказами не спростувала. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до. п. 24 вищевказаної постанови Пленуму не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, які були особистою власністю кожного з них. За правилами ч.3 ст.368, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. У постанові від 10.09.2018 року по справі № 428/12307/16-ц, провадження № 61-27129св18, Верховний Суд, застосовуючи до аналогічних спірних правовідносин норми права, а саме норми статті 60 та п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного Кодексу України, зазначив, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Що стосується зустрічного позову [PERSON], то суд вважає його частково не обґрунтованим з наступних підстав. Відповідачка [PERSON] просить суд в порядку розподілу спільного майна подружжя, збільшити її частку при поділі спільної квартири та визнати за нею право приватної власності на 69/100 частин квартири [ADDRESS], виділивши їй разом із повнолітнім сином [PERSON] та малолітньою донькою [PERSON] житлові кімнати № 5 (10,7 кв.м.) і № 6 (16,5 кв.м.), що складає 27,2 кв.м. житлової площі, з правом користуватися допоміжними приміщеннями: кухнею площею 9,7 кв.м., вбиральнею (сполученою з ванною) площею 7,2 кв.м., коридором площею 11,0 кв.м., а за позивачем [PERSON] визнати право приватної власності на 31/100 частину квартири [ADDRESS], виділивши йому житлову кімнату № 2 (12,1 кв.м.), що складає 12,1 кв.м. житлової площі, з правом користуватися допоміжними приміщеннями: кухнею площею 9,7 кв.м., вбиральнею (сполученою з ванною) площею 7,2 кв.м., коридором площею 11,0 кв.м. Вказану позовну вимогу відповідачка [PERSON] обґрунтовує тим, що на її утриманні знаходиться повнолітній син [PERSON], [INFO] (т.1 а.с16), та малолітня донька від іншого браку [PERSON], [INFO] (т.1 а.с.195), а розмір аліментів, які вона одержує на утримання сина [PERSON], недостатньо для забезпечення його фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 2 статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч положень вказаної норми цивільного процесуального права відповідачка [PERSON] в особі її представника адвоката [PERSON] фактів домовленості між [PERSON] та [PERSON] про збільшення частки майна [PERSON] не довела, шлюбного договору з цього питання не надала, як не надала жодного доказу того, що позивач [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні сина, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Доводи відповідачки [PERSON] про те, що позивач [PERSON] під час спільного проживання з нею 27.11.2012 року був вироком Ленінським районним судом м. Харкова засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України до чотирьох років позбавлення волі (т.1 а.с.118-120), у зв'язку з чим вимушений був при цьому відшкодувати збитки потерпілим, сплатити витрати на проведення експертизи та оплатити послуги адвоката, для чого продав автомобіль, не є та не може бути доказом того, що позивач [PERSON] витрачав спільне майно на шкоду інтересам сім'ї, а тому не може бути визнаним судом як підстава для збільшення частки відповідача в спільному майні подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 70 Сімейного кодексу України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Всупереч положень ст. 81 ЦПК України, відповідачка [PERSON] в особі її представника адвоката [PERSON] в суді не довела та жодним доказом не підтвердила, що повнолітній син [PERSON], якому виповнилося 22 роки, проживає разом з нею та є непрацездатною особою, а також, що розмір аліментів, які він одержує, недостатньо для забезпечення його фізичного, духовного розвитку або лікування. Крім того, відповідно до постанови заступника начальника Ленінського відділу ДВС Харківського міського управління юстиції Бережного О.В. від 21.05.2015 року, виконавче провадження № 46647522 з примусового виконання виконавчого листа № 642/8388/14ц, виданого 17.02.2015 року Ленінським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], закінчено у зв'язку з виконанням рішення суду в повному обсязі та відсутності заборгованості по сплаті аліментів (т.3 а.с.161). Проживання разом з відповідачкою [PERSON] малолітньої доньки [PERSON], [INFO], яка народилася у відповідачки після фактичного припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу з позивачем [PERSON] від іншого чоловіка, не приймається судом до уваги, оскільки позивач [PERSON] не є батьком вказаної малолітньої дитини та не сплачує на неї аліментів. Положення ч. 3 ст. 70 Сімейного кодексу України не можна розуміти таким чином, що сама наявність дітей, залишених з одним із подружжя, є підставою для збільшення його частки. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що вимоги відповідачки [PERSON] по зустрічному позову в частині збільшити її частку при поділі спільної квартири та визнати за нею право приватної власності на 69/100 частин квартири є не обґрунтовані, оскільки суду не надано будь-яких доказів, що позивач [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні сина, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, а також доказів того, що разом з нею проживають діти, або що повнолітній син [PERSON] є непрацездатним та розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Також, всупереч положень ст. 81 ЦПК України, відповідачка [PERSON] в особі її представника адвоката [PERSON] в суді не довела та жодним доказом не підтвердила, що площа приміщень, які відповідачка просить виділити їй у приватну власність, становить 69/100 частин, а площа приміщень, які відповідачка просить виділити позивачу у приватну власність, становить 31/100 частин від загальної площі спірної квартири. При цьому суд, не маючи спеціальних познань у галузі будівельно-технічних питань, позбавлений самостійно перевірити та визначити розмір часток кожного з подружжя у відповідності до позовних вимог відповідачки [PERSON], оскільки належних та припустимих доказів цього у вигляді відповідного експертного дослідження, суду не надано. Рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. Частиною 2 статті 364 ЦК України встановлено, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідачкою [PERSON] в особі її представника адвоката [PERSON] в суді не доведена та жодним доказом не підтверджена можливість згідно із законом виділити в натурі частки, зазначені у позовній заяві [PERSON], з виділенням їй 69/100, а позивачу [PERSON] 31/100 частку квартири. Квартира є специфічний об'єкт нерухомості, і відрізняється від домоволодіння. Головною особливістю є неможливість обладнання у квартирі окремого входу в виділене житлове приміщення. Оскільки виділ в натурі неможливий, тому питання розмежування може бути вирішене шляхом встановлення порядку користування квартирою. При цьому житлова площа буде поділена між співвласниками, а такі місця, як ванна, туалет, кухня, коридор і передпокій залишаться у спільній власності. Це потрібно для того, щоб кожен співвласник нерухомого майна, міг володіти і розпоряджатися своєю власністю, не порушуючи прав інших власників. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, відповідачка [PERSON] з позовними вимогами про встановлення порядку користування квартирою до суду не зверталася. З урахуванням висновку суду про задоволення позовних вимог позивача [PERSON] щодо визнання за ним права власності на спірну квартиру, суд відмовляє у задоволені зустрічного позову [PERSON] в частині визнання за нею права особистої приватної власності на 69/100 частин вказаного нерухомого майна. Щодо поділу між сторонами предметів домашнього та побутового вжитку за варіантом, який зазначений в зустрічному позові відповідачки [PERSON], суд виходить з наступного. Так, відповідачка [PERSON] просить суд в порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за нею право приватної власності на предмети домашнього вжитку, а саме на: телевізор «Philips»; один DVD - програвач «Philips»; мікрохвильову піч «Bosh»; посудомийну машину «Bosh»; холодильник «LG»; одну шафу-купе; диван-канапе; ліжко полуторне; електром'ясорубку; кондиціонер «Chigo», а всього на суму 20845 грн.; а за позивачем [PERSON] визнати право приватної власності на предмети домашнього вжитку, а саме на: два телевізори «Soni»; один DVD - програвач «Philips»; одну шафу-купе; пральну машину; ліжко двоспальне; апарат для приготування кофе «De Longhi»; кондиціонер «LG»; кухонний гарнітур; водонагрівач об'ємом 80 літрів, а всього на суму 17595 грн.. При цьому, вказані позові вимоги відповідачки [PERSON] є не конкретними та не містять даних про те, який саме DVD-програвач «Philips» вона просить суд залишити їй, а який DVD-програвач «Philips» вона просить суд залишити позивачу [PERSON], оскільки відповідно до звіту про оцінку майна два DVD-програвача «Philips» мають марку один «DVР 5168», а другий «DVD R3305». Аналогічним чином, позові вимоги не містять даних про те, яку саме шафу-купе відповідачка [PERSON] просить суд залишити їй, а яку шафу-купе вона просить суд залишити позивачу [PERSON], оскільки відповідно до звіту про оцінку майна мається в наявності одна вбудована в коридорі шафа-купе (дзеркальна), 2005 року виготовлення, вартістю 2550 грн., та друга вбудована в спальні шафа-купе 2010 року виготовлення, вартістю 1950 грн. Водночас, позові вимоги відповідачки [PERSON] містять вимогу про визнання за нею права власності на вищевказане майно на загальну суму 20845 грн., а за позивачем [PERSON] на загальну суму 17595 грн.. Однак, з урахуванням звіту про оцінку майна, вартість майна, право власності на яке відповідачка [PERSON] просить визнати за нею, становить 20545 грн., а вартість майна, право власності на яке вона просить визнати за позивачем [PERSON], становить 17895 грн.. При цьому, відповідачка [PERSON] взагалі не ставить перед судом вимогу про компенсацію позивачу [PERSON] різниці у вартості розподіленого за її варіантом вказаного майна. Позові вимоги [PERSON] про розподіл зазначеного майна заявлені нею також без врахування того, що окреме майно, яке є невід'ємною частиною спірної квартири, та яке підлягає виділенню одному з колишнього подружжя, знаходиться в кімнаті, яка за позовними вимогами відповідачки [PERSON] підлягає виділенню іншому колишнього подружжя. Так, відповідачка [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на кондиціонер «LG», який вбудований в стіну в житловій кімнаті № 2, тобто в кімнаті, яку вона просить виділити позивачу [PERSON] В той же час, відповідачка [PERSON] просить суд визнати за позивачем [PERSON] право власності на кондиціонер «Chigo», який вбудований в стіну в житловій кімнаті № 6, тобто в кімнаті, яку відповідачка [PERSON] просить виділити їй разом із повнолітнім сином [PERSON] та малолітньою донькою [PERSON] Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що вимоги відповідачки [PERSON] по зустрічному позову в частині визнання за нею право приватної власності на предмети домашнього вжитку підлягаю задоволенню частково, а саме відповідачу [PERSON] підлягає виділенню наступне майно побутового та домашнього вжитку на загальну суму 11510 грн.: телевізор «Soni» чорного кольору, 1999 року придбання, вартістю 730 грн.; телевізор «Soni» сірого кольору, 2000 року придбання, вартістю 1090 грн.; мікрохвильова піч «Bosh», 2010 року придбання, вартістю 1140 грн.; посудомийна машина «Bosh», 2011 року придбання, вартістю 2000 грн.; холодильник «LG», 2012 року придбання, вартістю 3700 грн.; диван-канапе, 2011 року придбання, вартістю 900 грн. та ліжко полуторне, 2011 року придбання, вартістю 1950 грн., з виплатою позивачем [PERSON] на користь відповідача [PERSON] компенсації у вигляді різниці вартості вказаного майна у розмірі 890 грн. Щодо вирішення позовних вимог відповідачки [PERSON] в частині стягнення з позивача [PERSON] грошових коштів за продані автомобілі, то суд приходить до наступних висновків. Так, відповідачка [PERSON] просить суд в порядку розподілу спільного майна подружжя стягнути з позивача [PERSON] на її користь 65000 грн. у якості компенсації за продані автомобілі. В судовому засіданні встановлені та підтверджується матеріалами справи наступні правовідносини між сторонами з цього питання. Відповідно до довіреності від 04.04.2007 року, реєстраційний номер 765, бланк серії ВЕК № 882613, посвідченої приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Шеренковим В.О., позивач [PERSON] з 04.04.2007 року уповноважив [PERSON] експлуатувати та розпоряджатися належним йому на праві приватної власності автомобілем марки «CHEVROLET NIVA 21230», 2004 року випуску, ДНЗ [NUMBER] (т.3 а.с. 210). В подальшому [PERSON], як новий власник вказаного автомобілю на підставі вищевказаної довіреності від імені позивача [PERSON] від 04.04.2017 року, оформив 07.11.2008 року нотаріально посвідчену приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Котляровою О.М. довіреність (передовіра), реєстраційний номер 6403, бланк серії ВМА № 060156, якою уповноважив керувати вказаним транспортним засобом [PERSON] (т.3 а.с. 211). Вказані обставини та факти підтверджується скороченим витягом з Єдиного реєстру довіреностей (перевірка дійсності довіреності) № 30026901 від 13.11.2015 року, скороченим витягом з Єдиного реєстру довіреностей (перевірка дійсності довіреності) № 30026961 від 13.11.2015 року та повним витягом з Єдиного реєстру довіреностей (на запитом особи, щодо якої вчинено нотаріальну дію) № 30027941 від 13.11.2015 року (т.3 а.с. 212-214). 24.05.2014 року, згідно заяви № 40267294 про зняття з обліку для реєстрації, та 19.07.2014 року, згідно заяви № 44917496 про вторинну реєстрацію ТЗ, придбаного в торгівельній організації, [PERSON], на підставі вищевказаної нотаріально посвідченої довіреності, виданої позивачем [PERSON], зняв автомобіль марки «CHEVROLET NIVA 21230», 2004 року випуску, ДНЗ [NUMBER], з обліку (т.2 а.с.133,136) та на підставі довідки-рахунку від 19.07.2014 року зареєстрував вказаний транспортний засіб на своє ім'я (т. 2 а.с. 137). Згідно нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 23.03.2015 року (том 3 а.с. 209), [PERSON] є власником автомобілю марки «CHEVROLET NIVA 21230», 2004 року випуску, ДНЗ [NUMBER] (колишній реєстраційний номер [NUMBER]), який він 04.04.2007 року придбав у [PERSON] за особисті грошові кошти, у зв'язку з чим приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Шеренковим В.О. була посвідчена довіреність за реєстровим № 765. Вказаною заявою [PERSON] також підтвердив, що розрахунок за вищевказаний транспортний засіб був проведений з [PERSON] у повному обсязі 04.04.2007 року та з цієї дати він є фактичним власником вищевказаного транспортного засобу. У зв'язку з сімейними обставинами він не встиг перереєструвати даний транспортний засіб на своє ім'я до закінчення строку дії вищевказаної довіреності, у зв'язку з чим 23.05.2014 року приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Кривошеїною І.М. була посвідчена нова довіреність за реєстровим № 1030. Протягом травня-липня 2014 року ним були в установленому порядку проведені відповідні дії для перереєстрації вищевказаного легкового автомобілю в органах ДАЇ та його ім'я та отримано 19.07.2014 року свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Протягом періоду з 04.04.2007 року по теперішній час жодних претензій з боку [PERSON] та його дружини [PERSON] ([PERSON]) відносно вказаного легкового автомобілю до нього не надходило. Відповідно до довіреності від 03.11.2007 року, реєстраційний номер 5280, бланк серії ВЕХ № 571291, посвідченої приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Кривошеїною І.М., позивач [PERSON] з 03.11.2007 року уповноважив [PERSON] користуватися, експлуатувати, керувати та розпоряджатися належним йому на праві приватної власності автомобілем марки «ВАЗ-21099LI», 2004 року випуску, ДНЗ [NUMBER] (т.3 а.с. 216). Вказані обставини та факти підтверджується скороченим витягом з Єдиного реєстру довіреностей (перевірка дійсності довіреності) № 30026842 від 13.11.2015 року та повним витягом з Єдиного реєстру довіреностей (на запитом особи, щодо якої вчинено нотаріальну дію) № 30028028 від 13.11.2015 року (т.3 а.с. 217,218). Згідно нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 04.04.2015 року (том 3 а.с. 215), 03.11.2007 року [PERSON] придбав у [PERSON] за особисті грошові кошти автомобіль марки «ВАЗ-21099LI», 2004 року випуску, ДНЗ [NUMBER], у зв'язку з чим приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Кривошеїною І.М. була посвідчена довіреність за реєстровим № 5280. Вказаною заявою [PERSON] підтвердив, що розрахунок за вищевказаний транспортний засіб був проведений з [PERSON] у повному обсязі 03.11.2007 року. Протягом періоду з 03.11.2007 року по теперішній час жодних претензій з боку [PERSON] та його дружини [PERSON]([PERSON]) відносно вказаного легкового автомобілю до нього не надходило (т.3 а.с. 215). Вищевказані документи, як докази, свідчать про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог відповідача [PERSON] у частині стягнення з позивача [PERSON] на її користь 65000 грн. у якості грошової компенсації за належну їй Ѕ частину проданих ним спільних автомобілів марки «ВАЗ-21099LI», 2004 року випуску, ДНЗ [NUMBER], та марки «CHEVROLET NIVA 21230», 2004 року випуску, ДНЗ [NUMBER]. Довіреності позивача [PERSON] від 04.04.2007 року та від 03.11.2007 року, на підставі яких він фактично продав вищевказані транспорті засоби у 2007 році [PERSON] та [PERSON], протягом їх дії не скасовувалися. Питання про визнання довіреностей недійсними в судовому порядку відповідачем [PERSON] не ініціювалося, будь-яких судових рішень з цього питання або доказів про звернення до правоохоронних органів щодо недійсності чи підробки вказаних довіреностей відповідачем до суду не надано. Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсності, крім випадків, встановлених законом. Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Виникнення права власності безпосередньо регулюють всього дві норми: стаття 655 ЦК України, згідно з якою за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму; та ст.334 ч.1 ЦК України, відповідно до якої право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, для визнання права власності на автомобіль достатньо довести факт сплати грошей покупцем і передачі автомобілю продавцем. Всі ж наявні у ЦК застереження щодо моменту виникнення права власності в інших випадках стосуються тільки договорів, що потребують нотаріального посвідчення та об'єктів нерухомості (наприклад, ст. 182 ЦК України, однак автомобілі згідно ст.181 ч.2 ЦК України є речами рухомими і до нерухомості не віднесені). Частиною статті 640 ЦК України встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. З цього випливає, що визнання права власності неможливе, оскільки внаслідок не вчинення певної дії (а саме зняття з реєстрації) договір купівлі-продажу, як підстава виникнення права власності, є не недійсним, а не укладеним. Водночас, частина 2 ст. 640 ЦК України прямо вказує, що така дія повинна бути передбачена цивільним законодавством. При цьому під цивільним законодавством розуміється система нормативних актів, які містять цивільно-правові норми, які визначають майнові та особисті немайнові відносини, врегульовані нормами цивільного права між майнова відокремленими, юридично рівними учасниками, що є носіями суб'єктивних цивільних прав та обов'язків. Державна реєстрація транспортних засобів не є державною реєстрацією прав власності на транспортний засіб у законодавчому розумінні цього поняття і не впливає на момент переходу права власності на транспортний засіб. Враховуючи те, що метою реєстрації транспортних засобів органами МВС є контроль за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів встановленим в Україні вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням вимог законодавства, що визначає порядок сплати податків, внесення інших обов'язкових платежів, використання транспортних засобів в умовах воєнного та надзвичайного стану, а також для забезпечення їх обліку та запобігання протиправним діям щодо них, вважаю, що перехід права власності на автомобіль за договором купівлі-продажу відбувається у момент передачі автомобіля, а не з моменту його перереєстрації на нового власника в відповідних органах МВС. Наведене свідчить про те, що перереєстрація новими власниками вищевказаних транспортних засобів у 2014 році в органах МВС, відповідно до діючого законодавства України, є адміністративною процедурою, яка жодним чином не впливає на момент переходу права власності на дані транспортні засоби від [PERSON] до нових власників, що відбулося у 2007 році. Враховуючи вищевикладене, суд вважає встановленим факти продажу позивачем [PERSON] та його дружиною [PERSON] у 2007 році автомобілів марки «ВАЗ 21099L1» та «СНEVROLET NIVA 21230», а також отримання вказаним подружжям від покупців [PERSON] та [PERSON] 03.11.2007 року та 04.04.2007 року, відповідно, грошових коштів від продажу цих транспортних засобів, тому позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] про стягнення з позивача [PERSON] на її користь 65000 грн. у якості компенсації за продані автомобілі є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.10.2016 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28.05.2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 17.12.2015 року в частині первісних позовних вимог щодо стягнення з відповідача грошових коштів за кредитними договорами залишено без змін, в іншій частині вказані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовані та справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (т.4 а.с.122-125). Скасовуючи вказані рішення судів першої та апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 26.10.2016 року зазначив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на нас розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Натомість, вирішуючи спір щодо поділу між сторонами об'єктів рухомого майна, суд першої інстанції не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення, для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, зокрема, не перевірив належним чином розміру вартості спірних автомобілів в момент їх відчуження, зокрема, зазначаючи про те, що між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу автомобілів марки «SKODA FABIA», 2006 року випуску, червоного кольору, державний номерний знак [NUMBER], та марки «FORD SCORPIO», 1985 року випуску, синього кольору, державний номерний знак [NUMBER], визнав за кожним із подружжя по Ѕ частині автомобілів, залишивши поза увагою, що вказані автомобілі відчужені та зняті з реєстраційного обліку. Разом з цим, судом першої інстанції не було перевірено належним чином підстав набуття у власність спірних об'єктів рухомого майна та порядку їх відчуження, що є важливим для їх поділу. Здійснюючи поділ речей побутового вжитку, суд першої інстанції у судовому рішенні не зазначив ринкової вартості цих речей, що має визначене значення для визначення різниці у розмірі компенсації за дане майно, не з'ясував чи є серед цих речей такі, що є невід'ємною частиною спірної квартири. Переглядаючи рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку, апеляційний суд не звернув належної уваги на те, що судом першої інстанції не визначено належним чином розміру компенсації вартості майна подружжя, яка підлягає стягненню з кожного з них за кожний вид такого майна. Частиною 4 статті 338 ЦПК України встановлено, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. За таких обставин, суд доходить висновку, що у зв'язку з частковим задоволенням позову [PERSON], судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на відповідачку [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: partial