Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

09 січня 2018 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить усунути їй перешкоди у праві користування та розпорядження житловим будинком №20, який розташований по вул. Партизанська в м. Татарбунари Одеської області, шляхом позбавлення права користування житлом відповідачки, посилаючись на слідуючі обставини. Позивачка є власником житлового будинку №20, розташованого по вул. Партизанська в м. Татарбунари Одеської області, на підставі рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 18 жовтня 2017 року. У вказаному будинку зареєстрована невістка позивачки [PERSON], [INFO], яка фактично переїхала проживати на іншу адресу разом з її сином [PERSON], [INFO], який знявся з реєстрації в зазначеному будинку 20.05.2005 року. Тобто, більше дванадцяти років відповідачка не мешкає в зазначеному будинку, добровільно знятися з реєстрації вона не бажає, хоча втратила право користування житлом, відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України. Реєстрація відповідачки [PERSON] у будинку позивачки порушує її право розпорядження своєю власністю, тому остання звернулась з вказаним позовом до суду, посилаючись на ряд нормативних актів щодо захисту свого майнового права та інтересу. Представник позивачки адвокат [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав заяву з проханням справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримав (а.с. 19 ). Відповідачка в судові засідання неодноразово не з'явилася. Відповідно до довідки відділу з питань реєстрації виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Одеської області від 31.01.2018 року (а.с.15), [PERSON], [INFO], зареєстрована в [INFO]. Судові повістки, відповідно до вимог п. 2 ч.7 ст.128 ЦПК України надсилалися відповідачці за адресою її місця проживання, зареєстрованому у встановленому законом порядку, однак поверталися до суду з поміткою:"за закінченням терміну зберігання" (а.с. 18). Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, було розміщено оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України в мережі Інтернет- https://court.gov.ua/sud2504/pres-centr/visas_to_court/261220173, про виклик відповідачки до суду в судове засідання, призначене на 04.05.2018 року на 11.00 годину (а.с. 22 ), однак остання в судове засідання на вказану в оголошенні дату не з'явилася, жодних заперечень проти позову, заяв про розгляд справи без її участі, до суду не надіслала. Оскільки не має відомостей про причину неявки відповідача, на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутність та ухвалити по справі заочне рішення згідно наявних доказів, на що позивач згоден, про що постановлено ухвалу суду. Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється. За загальним правилом (частина 1 статті 13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Дослідивши матеріали справи, суд вбачає правові підстави для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з копії рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 19 жовтня 2017 року (а.с.4-5) за [PERSON], [INFO], було визнано право власності на житловий будинок №20, розташований по вул. Партизанська в м. Татарбунари Одеської області, який залишився після смерті її чоловіка [PERSON], померлого 30.07.2013 року. З копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.11.2017 року (а.с.6), [PERSON] є власницею житлового будинку №20, який розташований по вул. Партизанська в м. Татарбунари Одеської області. Вказане домоволодіння зареєстроване за позивачкою на праві приватної власності. Із копії домової книги (а.с.7-10) вбачається, що відповідачка [PERSON], [INFO] зареєстрована [INFO], її чоловік [PERSON], [INFO], знявся з реєстрації в зазначеному будинку 20.05.2005 року. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-ІV від 11.12.2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення прав власності та житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтва про смерть тощо. Відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно п.1 ст.8 вказаної Конвенції, кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 ст.8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Судом з достовірністю встановлено, що позивачка є власницею житлового будинку №20 по вул. Партизанська в м. Татарбунари Одеської області, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності(а.с.6). В належному їй будинку зареєстрована відповідачка, яка вже більше дванадцяти років проживає за іншою адресою разом з сином позивачки [PERSON], [INFO], який знявся з реєстрації в зазначеному будинку 20.05.2005 року. Добровільно знятись з реєстрації відповідачка не бажає, чим створює позивачці перешкоди у праві розпорядження та користування своєю власністю, незважаючи на те, що втратила право користування вказаним житлом. Вказані обставини та аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави зробити висновок, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та разпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення відповідача (який відсутній за місцем реєстрації більше року) права користування житлом. За встановлених обставин, враховуючи відсутність заперечень відповідача, суд вважає, що права власника мають бути захищені судом, а тому, враховуючи відсутність відповідачки за місцем реєстрації більше року, позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у праві користування житлом шляхом позбавлення відповідачки права користування житлом, підлягають задоволенню, як основані на законі, що надасть можливість позивачці розпоряджатися та користуватися своїм будинком на власний розсуд. Рішення суду про визнання особи втратившою право користування житлом, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для зняття цієї особи з реєстраційного обліку. На підставі викладеного,

Outcome: approved