Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

У березні 2019 року до Дарницького районного суду надійшов зазначений вище позов, який позивачі мотивують тим, що [INFO] помер їх батько, [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва смерть [NUMBER] , виданого Дарницьким РАГС м. Києва 07.03.1990 (запис в Книзі реєстрації актів про смерть за №1274). Житловий будинок [ADDRESS] належав померлому [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на домоволодіння виданого Виконкомом Дарницької районної Ради депутатів трудящих м. Києва виданого 09.101974, згідно з рішенням виконкому Дарницької районної ради депутатів трудящих № 279 від 25.04.1974, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 14.10.1974 та записано у реєстрову книгу за № 21883. За життя [PERSON] заповіту не склав. Спадкоємцями першої черги після померлого [PERSON] були його сини: [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ). За раніше досягнутою домовленістю між [PERSON] та сином [PERSON] останньому залишається у власності будинок [ADDRESS] , а власністю інших синів після смерті батька мав стати будинок [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] , який мав дружину - [PERSON] та двоє дітей [PERSON] ,1980 року народження та [PERSON] , 1982 року народження. [PERSON] спадщину не прийняв. У зв`язку з тим, що спадкоємці у встановлений законом строк належним чином не оформили спадщину після померлого батька, в лютому 2006 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулись до Дарницького районного суду м. Києва з позовною заявою, в якій просили встановити їм додатковий строк для прийняття спадщини. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03.03.2006 позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа: Київське міське управління юстиції, про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини задоволено. Визначено [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, до 03.05.2006. У відповідності до свідоцтва про спадщину за законом (спадкова справа № 5960/1990), виданого 22.09.2006 державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Василевською О.П., зареєстрованого в реєстрі за № 7-833, спадкоємцем ј (однієї четвертої) частки майна [PERSON] є його син [PERSON] , [INFO] . У відповідності до свідоцтва про спадщину за законом (спадкова справа № 5960/1990), виданого 22.09.2006 державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Василевською О.П., зареєстрованого в реєстрі за № 7-835, спадкоємцем ј (однієї четвертої) частки майна [PERSON] є його син [PERSON] , [INFO] . У відповідності до свідоцтва про спадщину за законом (спадкова справа № 5960/1990), виданого 22.09.2006 державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Василевською О.П., зареєстрованого в реєстрі за № 7-837, спадкоємцем ј (однієї четвертої) частки майна [PERSON] є його син [PERSON] , [INFO] . Свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частку спадкового майна не видане. Позивачі після смерті свого батька продовжували постійно проживати в житловому будинку [ADDRESS] , сплачували земельний податок, на якій розташований вказаний будинок, користувалися земельною ділянкою, підтримували в належному стані будинок і прибудинкову територію. [INFO] помер [PERSON] , рідний брат позивачів, який за життя заповіту не склав. Спадковим майном була 1/4 частина житлового будинку [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] єдиними спадкоємцями були [PERSON] та [PERSON] . 14.03.2008 [PERSON] державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапезніковою З.О. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частку спадкового майна [PERSON] (зареєстровано в реєстрі за № 1-728). 14.03.2008 [PERSON] державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапезніковою З.О. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частку спадкового майна [PERSON] (зареєстровано в реєстрі за № 1-730). Згідно інформаційної довідки наданої КП Київської міської ради "Київське міське БТІ за вих. ПБ-2017 № 2228 від 04.12.2017, житловий будинок [ADDRESS] , на праві власності зареєстрований: -1/4 частина за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Дарницької районної ради 09.10.1974 року (рішення № 279 від 25.04.1974 року); -1/4 частина за [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 1 від 22.09.2006 року №7-835; -1/4 частина за [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 1 від 22.09.2006 року № 7-833; -1/8 частина за [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 16 від 14.03.2008 року № 1-730; -1/8 частина за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 16 від 14.03.2008 року № 1-728. На день подання цього позову позивачі з дня смерті їх батька, [PERSON] користуються будинком [ADDRESS] , утримують весь будинок, відкрито та добросовісно ним володіють, неодноразово робили в ньому і капітальний і косметичний ремонти. У свою чергу, позивачі вважають, що добросовісно з 1995 року заволоділи чужим майном - 1/4 частиною будинку [ADDRESS] , понад 23 роки відкрито, безперервно ним володіють, а тому просили визнати за кожним з них право власності на 1/8 частину житлового будинку [ADDRESS] за набувальною давністю, судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 20.03.2019 відкрито провадження у справі № 753/5106/19 (а.с.27-29), постановлено витребувати від Першої Київської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 5960/1990 щодо спадкового майна, що відкрилося після смерті [PERSON] (дата смерті - [INFO] ); від Сьомої Київської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 656/2004 щодо спадкового майна, що відкрилося після смерті [PERSON] (дата смерті - [INFO] ); від Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 699/2007 щодо спадкового майна, що відкрилося після смерті [PERSON] (дата смерті - [INFO] ). Ухвалою суду від 25.09.2019 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (а.с.156-157). Відзиву від відповідача не надходило. Від третьої особи - 2 надійшли письмові пояснення від 22.01.2020, в яких [PERSON] заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі через його безпідставність (а.с.163-155). За заявою представника позивачів від 30.01.2020 про зміну складу учасників справи, ухвалою суду від 30.01.2020 витребувано у третьої особи [PERSON] оригінал свідоцтва про смерть [PERSON] , яка померла [INFO] . 22.01.2021 надійшли письмові пояснення представника третьої особи-3 [PERSON] , в яких останній заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. Позивачі та їх представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Третя особа [PERSON] , її представник [PERSON] , представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] заперечували проти задоволення позову в повному обсязі. Вислухавши виступи учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва смерть [NUMBER] , виданого Дарницьким РАГС м. Києва 07.03.1990 (запис в Книзі реєстрації актів про смерть за №1274) (а.с.10). Житловий будинок [ADDRESS] належав померлому [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на домоволодіння виданого Виконкомом Дарницької районної Ради депутатів трудящих м. Києва виданого 09.101974, згідно з рішенням виконкому Дарницької районної ради депутатів трудящих № 279 від 25.04.1974, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 14.10.1974 та записано у реєстрову книгу за № 21883. За життя [PERSON] заповіту не склав. Спадкоємцями першої черги після померлого [PERSON] були його сини: [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ). [PERSON] - дружина [PERSON] , померла у 1989 році, раніше свого чоловіка, тому не стала спадкоємцем після його смерті. 26.09.1990 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись зі спільною заявою до Першої Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] (а.с.71-72), підтвердивши прийняття спадщини і просили видати свідоцтва про спадщину за законом в рівних частках кожному. Ніхто з вказаних осіб, як вбачається з заяви, не був зареєстрований в будинку за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, вказані особи, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, який на той час був чинний, прийняли спадщину. За однією адресою з померлим [PERSON] був зареєстрований лише [PERSON] , що вбачається з копії довідки про його місце проживання (а.с.36). Тому він, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, був особою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Викладене спростовує твердження позивачів про неприйняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] . Право на спадкування майна після його смерті отримала дружина - [PERSON] та двоє неповнолітніх дітей [PERSON] (1980 року народження) та [PERSON] (1982року народження), яким відповідно на момент смерті [PERSON] було 15 та 13 років. Останні двоє, згідно ст. 535 ЦК УРСР 1963 року, що був чинний на момент смерті [PERSON] , мали право на обов`язкову частку у спадщині після смерті свого батька і вважаються такими, що прийняли спадщину після його смерті. 08.07.2004 [PERSON] та [PERSON] звернулись до Сьомої Київської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва на спадщину після смерті [PERSON] (а.с.52). 05.06.2007 з подібною заявою до Сьомої Київської державної нотаріальної контори звернувся [PERSON] (а.с. 53). 05.06.2007 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] видані свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] у спадковій справі № 656, відкритій Сьомою Київською державною нотаріальною конторою (а.с.63-67). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , що видане відділом РАЦС Дарницького районного управління юстиції у м. Києві 26.06.2007 (а.с.35). 07.08.2007 [PERSON] та [PERSON] звернулись до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті брата [PERSON] (а.с.34, зворот). Відкрита спадкова справа № 699/2007. 14.03.2008 Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою Редьку Миколи Петровичу та [PERSON] видані свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/8 частині житлового будинку [ADDRESS] кожному (а.с.45 зворот, 46). Відповідно до інформаційної довідки від 04.12.2017 (а.с.17), наданої Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», згідно даних реєстрових книг Бюро, право власності житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за: - 1/4 частина [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Дарницької райради 09.10.1974 (рішення № 279 від 25.04.1974); - 1/4 частина [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 1 від 22.09.2006 № 7-835; - 1/4 частина [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 1 від 22.09.2006 № 7-833; - 1/8 частина [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 16 від 14.03.2008 № 1-730; - 1/8 частина [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 16 від 14.03.2008 № 1-728. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 318 ЦК України, усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Статтею 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, доказуванню підлягають, зокрема, такі обставини: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01.01.2004, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01.01.2001. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Таким чином, зміст статті 344 ЦК України встановлює, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити з того, що задоволення таких позовних вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Крім того, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 червня 2018 року (справа №293/312/15-ц). Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може набуватись право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном». Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що позивачами не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт відмови осіб у даній справі від власності, а також, що на спірне майно не претендують інші особи, і позивачі отримали це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Навпаки, як зазначають позивачі в позовній заяві (а.с.4), [PERSON] та [PERSON] під час розгляду судом справи № 793/1496/18 заявили, що вони хочуть отримати право власності на спадщину у вигляді 1/4 частини будинку по [ADDRESS] і будуть займатися вирішенням цього питання. При розгляді вказаної справи треті особи також вказували на те, що вони фактично прийняли спадщину після сменрті батька, а спір щодо 1/4 частини будинку по [ADDRESS] існує саме між ними та позивачами. Як вбачається з матеріалів справи, позивачам було достеменно відомо, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] , оскільки позивачі разом з ним 29.09.1990 звернулись зі спільною заявою до Першої Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] (а.с.71 зворот-72). Хоча у цій заяві не йшлося про будинок [ADDRESS] , який належав [PERSON] на момент його смерті, але відповідно до статтей 458, 459 ЦК УРСР, чинним на той час, вони вчинили дію (звернулись до нотаріальної контори з заявою), яка вказує про прийняття ними спадщини, оскільки не допускалось прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Наведене означає, що не можна прийняти лише якусь частину майна, що входить до складу спадщини, а від іншої частини відмовитися взагалі чи прийняти її під якоюсь умовою. Таким чином, позивачами, не доведено відкритого, безперервного та добросовісного володіння, що надає підстави для обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та друга статті 13 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. (частина друга статті 48 ЦПК України). Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. (ч.2 ст.51 ЦПК України). Позивачі у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляли, хоча судом були роз`яснені вимоги вказаної норми. Суд вважає, що зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судом, обставини справи засвідчують, що спір виник саме між позивачами і третіми особами з приводу 1/4 частини будинку [ADDRESS] , а не між позивачами та відповідачем (Київською міською радою). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). З огляду на те, що позивачі пред`явили позов до неналежного відповідача (Київської міської ради), суд також і за цих обставин відмовляє у задоволенні заявленого позову.

Outcome: dismissed