Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі уповноваженого представника адвоката Лагутіна І.В., звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] , ТОВ «ФІНСТРИМ», ПАТ «ВТБ Банк», про визнання договору комісії та договору відступлення права вимоги недійсними. В обґрунтування своїх вимог зазначає, між ВАТ «ВТБ «БАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір №42Ф-ІК-5 від 22.05.2008 року, про отримання кредиту в розмірі 400\~000 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки №42Ф-ІК/z2-5 від 28.05.2008 року, і між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір №42Ф-ІК/21-5 від 22.05.2008 року, згідно якого в іпотеку банку було передано житловий будинок із земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку із неналежним виконанням обов`язків за кредитним договором ВАТ «ВТБ «БАНК» звернувся до суду та рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.07.2015 року з [PERSON] та позивача [PERSON] солідарно на користь банку було стягнуто заборгованість за кредитом в розмірі 4\~481\~794,96 грн.. 28.12.2015 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень було відкрито виконавче провадження № 49741881 по виконанню даного рішення суду та стягнення заборгованості за кредитом. 29.09.2017 року представником ПАТ «ВТБ Банк» до відділу державної виконавчої служби була направлена заява про закінчення виконавчого провадження, відповідно до якої позивач [PERSON] фактично виконав в повному обсязі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.07.2015 року. Виконавче провадження відносно [PERSON] не відкривалось. 28.09.2017 року між [PERSON] та ТОВ «ФІНСТРИМ» було укладено договір комісії на вчинення правочинів щодо придбання прав вимоги за кредитним договором та договором поруки. На виконання договору комісії, між ТОВ «ФІНСТРИМ», від свого імені та за рахунок [PERSON] , та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено договір №290917-Р від 29.09.2017 року про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором. Внаслідок укладення спірних правочинів [PERSON] набула права вимоги за кредитним договором №42Ф-ІК-5 від 22.05.2008 року до [PERSON] та за договором поруки №42Ф-ІК/z2-5 до позивача. В обґрунтування недійсності спірних договорів позивач зазначає про те, що вони за своїм характером та змістом є договором факторингу, сторонами якого можуть бути виключно фінансові установи. Крім того, [PERSON] , як фізична особа, взагалі не має права набувати право вимоги за кредитним договором, а договори суперечать ст.ст. 512, 514 ЦК України, оскільки на момент укладення договорів комісії та відступлення права вимоги такого права вимоги не існувало. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.09.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання та визначено строк для подання відповідачами відзиву. 04.12.2019 року на адресу Фрунзенського районного суду м. Харкова надійшов відзив ПАТ «ВТБ Банк», в якому відповідач заперечував проти задоволення позову. У відзиві ПАТ «ВТБ Банк» підтвердив фактичні обставини укладання кредитного договору, договору поруки та іпотеки, укладення між [PERSON] та ТОВ «ФІНСТРИМ» договору комісії щодо придбання у банку права вимоги за кредитним договором, а також договору про відступлення права вимоги. В обґрунтування заперечень відповідач посилався на те, що відповідно до приписів цивільного законодавства сторони вільні в питаннях укладення договорів, зміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, чинне законодавство не передбачає заборону відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи, а спірні договори не є договорами факторингу. Відповідачі [PERSON] та ТОВ «ФІНСТРИМ» правом на подання відзиву не скористалися. Третя особа [PERSON] правом на подання пояснень не скористалася. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02.12.2019 року були витребувані докази по справі. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.03.2020 року було закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду. В судове засідання з`явився представник позивача та наполягав на задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідачі ПАТ «ВТБ Банк», [PERSON] та ТОВ «ФІНСТРИМ», третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив, що 22.05.2008 року між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №42Ф-ІК-5, згідно з яким [PERSON] було надано кредит у сумі 400\~000,00 доларів США строком до 25.05.2028 року. Відповідно до п. 2.1. кредитного договору грошові кошти отримані [PERSON] за цим Договором використовуються за цільовим призначенням для придбання земельної ділянки, площею 0,0997 Га, та житлового будинку з надвірними будівлями, розташованих за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 556,6 кв. м., житловою площею 100,6 кв. м., що підтверджується копією договору. Як зазначає позивач, з метою забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором 22.05.2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір №42Ф-ІК/21-5, але копію зазначеного договору позивачем не було надано. 22.05.2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки №42Ф-ІК/z2-5, відповідно до п.1 якого, [PERSON] поручається перед ПАТ «ВТБ Банк» за виконання [PERSON] зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісії, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюються кредитним договором та будь-якими додатковими угодами до нього (в т.ч., що збільшують основне зобов`язання), що підтверджується копією договору. У зв`язку із неналежним виконанням [PERSON] зобов`язань за кредитним договором ПАТ «ВТБ Банк» звернувся із позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, відсотків за користування кредитним коштами, пені та трьох процентів річних. З матеріалів справи встановлено та зазначено представником позивача, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.07.2015 року у справі №638/6502/15-ц, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 20.10.2015 року, позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 4\~481\~794,96 грн. Рішення набрало законної сили 20.10.2015 року. Копії зазначеного рішення суду позивачем не надано, але наявність заборгованості стягнутої рішенням суду підтверджується матеріалами справи, а саме інформацією про виконавче провадження, в тому числі постанови державної виконавчої служби про відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, вимоги виконавця тощо. Так судом встановлено, що 28.12.2015 року на підставі виконавчого листа №638/6502/15-ц виданого Дзержинським районним судом. Харкова від 02.12.2015 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження ВП №49741881 про примусове стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ПАТ «ВТБ Банк» за кредитним договором. З наявної в матеріалах справи копії договору комісії від 28.09.2017 року вбачається, що [PERSON] та ТОВ «ФІНСТРИМ» домовились про укладення договору комісії на вчинення правочинів щодо придбання прав вимоги за кредитним договором та договором поруки. Відповідно до п.2.1. вищезазначеного договору ТОВ «ФІНСТРИМ» (комісіонер) зобов`язується за дорученням [PERSON] (комітента) за комісійну винагороду вчинити за рахунок [PERSON] від свого імені правочин з ПАТ «ВТБ Банк» щодо набуття права вимоги за кредитним договором, поручителя за договором поруки за ціною не більше узгодженої Сторонами у цьому Договорі, що становить 3\~000,00 грн. без ПДВ і в строки, визначені Сторонами у цьому Договорі, а саме до 29.09.2017 року. Згідно п.6.1 зазначеного Договору він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печаткою Комісіонера. Але наявний в матеріалах справи договір від 28.09.2017 року, як і додатки до нього № 1 (акт прийому-передачі документів) , № 2 (акт прийому-передачі прав вимоги), № 3 (розрахунок заборгованості), № 4 (повідомлення про передачу прав вимоги) не підписані стороною договору [PERSON] .. Згідно з ч.1 ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться. (ч.1 ст. 1014 ЦК України). Згідно до\~ст.\~626,\~627,628,631\~ \~ЦК України\~-\~договором є\~домовленість двох\~або більше\~сторін,\~спрямована на\~встановлення,\~зміну або\~припинення цивільних\~прав та\~обов`язків. Договір\~є двостороннім,\~якщо правами\~та обов`язками\~наділені обидві\~сторони договору. Відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу\~сторони є\~вільними в\~укладенні договору,\~виборі контрагента\~та визначенні\~умов договору\~з урахуванням\~вимог цього\~Кодексу,\~інших актів\~цивільного законодавства,\~звичаїв ділового\~обороту,\~вимог розумності\~та справедливості. Зміст\~договору становлять\~умови (пункти),\~визначені на\~розсуд сторін\~і погоджені\~ними,\~та умови,\~які є\~обов`язковими\~відповідно до\~актів цивільного\~законодавства.\~Строком договору\~є час,\~протягом якого\~сторони можуть\~здійснити свої\~права і\~виконати свої\~обов`язки\~відповідно до\~договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір комісії, враховуючи, що він не підписаний стороною договора [PERSON] вважається не укладеним. Суд зазначає, що недійсним може бути визначений лише\~укладений\~договір, а встановивши факт неукладеності оспорюваного договору, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в цій частині, тому що неукладеність договору виключає визнання його недійсним, оскільки він не є таким, що відбувся. 29.09.2017 року між ТОВ «ФІНСТРИМ» та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено договір №290917-Р про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до п. 2.1. вищезазначеного договору відступлення права вимоги, у відповідності до умов цього договору ПАТ «ВТБ Банк» передає (відступає) ТОВ «ФІНСТРИМ» своє право вимоги, а ТОВ «ФІНСТРИМ» набуває права вимоги та сплачує ПАТ «ВТБ Банк» за відступлення права вимоги ціну договору у порядку та строки встановлені цим Договором. Згідно п. 4.1. Договору ціна відступлення права вимоги складає 3\~000,00 грн.. Відповідно до п. 3.1.3 Договору право вимоги переходить до Нового кредитора з моменту зарахування коштів в розмірі ціни договору (3000 грн.), але підтвердження оплати зазначеної суми ТОВ "ФІНСТРИМ" матеріали справи не містять. Натомість згідно наявної в матеріалах справи копії квитанції від 28.09.2017 року [PERSON] через ПАТ "ВТБ Банк" сплатила ТОВ "ФІНСТРІМ" 3500 гривень за набуття права вимоги за кредитним договором та договором поруки. Відповідно до акту прийому-передачі прав вимоги від 29.09.2017 року ПАТ «ВТБ Банк» - первісний кредитор, передав, а ТОВ «ФІНСТРИМ» - новий кредитор, прийняв права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором №290917-Р, укладеним між Первісним кредитором та [PERSON] , сума заборгованості за договором становить 197854,12 доларів США, що по курсу НБУ становить 4\~213\~818,87 грн.. Також згідно акту прийому-передачі документації від 29.09.2017 року між сторонами відбулась передача оригіналу кредитного договору №42Ф-ІК-5 від 22.05.2008 року, укладеного з [PERSON] та договору поруки №42Ф-ІК/z2-5, укладеного із позивачем [PERSON] 29.09.2017 року представник ПАТ «ВТБ Банк» звернувся до Відділу примусового виконання рішення Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Харківській області із заявою про закінчення виконавчого провадження №49741881, відповідно до якої, [PERSON] фактично виконав у повному обсязі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.07.2015 року у справі № 638/6502/15-ц. Згідно ч.ч.1-4\~ст.12,13 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, в тому числі: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Тобто наслідком укладення договору відступлення права вимоги є втрата старим кредитором прав та обов`язків, права та вимоги за яким були відступлені новому кредиторові у визначеному сторонами обсязі. Відповідно до ч. 1 ст.\~203, ч. 1 ст.\~215 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити\~Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою\~ст. 203 ЦК України\~(ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч.1\~ст. 4 ЦПК України, ч.1\~ст.16 ЦК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1\~ст.15 ЦК України\~\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.Аналіз ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~вказує на виключний перелік суб`єктів, які можуть бути кредитором по кредитному договору: банк; інша фінансова установа. Ст.ст.\~513\~та\~514 ЦК України\~визначено умови та вимоги до правочину про відступлення права вимоги, а саме: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання право вимоги за яким передається новому кредиторові; до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Згідно ч. 2\~ст. 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Частиною першою ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. Статтею 1077 передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч.1 ст. 1078 ЦК України). В той же час ст.1079 Цивільного кодексу визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зазначено, що «Відповідно до\~статті 514 ЦК України\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу. Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак». У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 948/393/20 (провадження № 61-17757св20) вказано, що «відповідно до частини першої\~статті 637 ЦК України\~тлумачення умов договору здійснюється відповідно до\~статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій\~статті 213 ЦК України\~визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: мети правочину, змісту попередніх переговорів, усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш у правовідносинах між собою), звичаїв ділового обороту; подальшої поведінки сторін; тексту типового договору; інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими\~статтею 213 ЦК України». Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність. Таким чином, за договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, зі статтей 1077 та 1079 Цивільного кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що договір факторингу зачіпає інтереси трьох сторін: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором. Оцінюючи спірні правовідносини, які склалися між учасниками справи, з огляду на наведені приписи законодавства та висновки Верховного Суду, встановши наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог [PERSON] .. Предметом договору про відступлення права вимоги, укладеного між ТОВ «ФІНСТРИМ» та ПАТ «ВТБ Банк» є право вимоги до [PERSON] та [PERSON] на загальну суму 197\~854,12 доларів США, що за офіційним курсом НБУ, на момент підписання договору складало 5\~247\~307,71 гривень. Придбано право вимоги ТОВ «ФІНСТРИМ» за 3000,00 гривень. Наведене свідчить про існування різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю, що з урахуванням висновку ВП ВС є підставою вважати спірний договір договором факторингу. Фактично сторони спірного договору уклали угоду, завдяки якої здійснили перехід права вимоги за кредитним договором та договором поруки від банку до ТОВ «ФІНСТРИМ», а в подальшому мали намір передачі даної вимоги фізичній особі [PERSON] .. Хоча суд вважає договір комісії не укладеним, але наміри передачі вимог фізичній особі підтверджується зверненням [PERSON] до Дзержинського районного суду м. Харкова із заявою про заміну сторони виконавчого провадження, у задоволенні якої судом було відмовлено. Із даної справи і були судом отриманні завірені копії документів, виданих Апеляційним судом Харківської області за зверненням представником позивача (а.с. 211-247) При цьому, оскільки договір факторингу не може бути укладений між банком та фізичною особою, задіяли спосіб переходу формально начебто правильний, проте за змістом такий, що лише приховав дійсні наміри сторін. З огляду на викладене, суд вважає, що зміст спірного договору про відступлення права вимоги суперечить вимогам цивільного законодавства. Крім того, зі змісту заяви представника ПАТ «ВТБ Банк» 29.09.2017 року на адресу Відділу примусового виконання рішення Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Харківській області із заявою про закінчення виконавчого провадження №49741881, вбачається, що [PERSON] фактично виконав у повному обсязі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.07.2015 року у справі №638/6502/15-ц. Заява підписана на підставі довіреності уповноваженою особою банку. В своїх поясненнях представник ПАТ «ВТБ Банк» не спростував факт складання такої заяви. Доказів на підтвердження існування заборгованості [PERSON] перед ПАТ «ВТБ Банк» станом на 29.09.2017 року, тобто на момент підписання договору про відступлення права вимоги, матеріали справи не містять. Також матеріали справи містять Додаткову угоду №3 від 28.09.2017, якою кредитний договір № 42Ф-1к-5 від 22.05.2008 викладено в новій редакції. Згідно п. 3.2 кредитного договору в редакції Додаткової угоди №3 від 28.09.2017 строк кредитування: Позичальник зобов`язаний повернути Кредит в повному обсязі 22 травня 2028 року або достроково, у випадках передбачених цим договором. Відповідно до п. 3.4 спосіб повернення Кредиту та процентів: щомісячно відповідно до Графіку повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг (далі - Графік). Тобто сторонами підписано Додаткову угоду №3 від 28.09.2017, якою кредитний договір № 42Ф-1к-5 від 22.05.2008 викладено в новій редакції, сторони визначили новий порядок обчислення строків повернення кредиту та процентів, а саме: до 22.05.2028 щомісячно відповідно до Графіку повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг, тобто змінили строк виконання грошових зобов`язань, при цьому в матеріалах справи відсутні докази того, що зобов`язання з урахуванням таких змін є простроченими. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом (аналогічна правова позиція наведена в пункті 7\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Судом встановлено, що у даному випадку порушено право позивача щодо виконання зобов"язання за кредитним договором № договір № 42Ф-1к-5 від 22.05.2008 року, укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] . За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. \~У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. \~При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду справи судом встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й ті обставини, що на час пред`явлення позову порушене цивільне право позивача, який не є стороною договору, за захистом якого він звернувся до суду. Крім того, за приписами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватись лише стосовно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial