Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-18 00:00:00

04 червня 2018 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Перечинської районної кредитної спілки «Тур`я» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, в якому просить стягнути із Перечинської районної КС «Тур`я» на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в період з лютого 2012 року по грудень 2015 року в розмірі 109 758,63 грн. Свої вимоги обґрунтувала тим, що з 21 червня 2011 року наказом №11/2011 від 21.06.2011 року приступила до роботи на посаді голови правління Перечинської районної кредитної спілки «Тур`я». 09.02.2012 року Ужгородським МВ ДВС винесено постанову про арешт і блокування коштів спілки, які перебувають у касі. Саме через ці обставини не було можливим виплачувати заробітну плату. Згідно з довідкою спілки про нараховану, але не виплачену заробітну плату за вих.№286 від 31.05.2018 року - заборгованість з виплати заробітної плати за період з лютого 2012 року по грудень 2015 року складає 109 758,63 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити з підстав викладених у позові. Надала пояснення аналогічні викладеним. В наступне судове засідання після оголошеної перерви не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечила проти їх задоволення. В наступне судове засідання після оголошеної перерви не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнала у повному обсязі та просить їх задовольнити. У даній справі заходи забезпечення доказів та забезпечення позову судом не засто-совувалися. Провадження у справі ухвалою суду не зупинялося, а тому не було підстав для його поновлення. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача,вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Як встановлено по справі, позивач [PERSON] з відповідачем по справі перебуває у трудових відносинах на посаді голови правління Перечинської районної кредитної спілки «Тур`я». Судом встановлено, що на підставі наказу №11/2011 від 21.06.2011 року [PERSON] приступила до роботи на посаді голови правління Перечинської районної кредитної спілки «Тур`я» 21.06.2011 року. Таким чином, між сторонами склалися трудові відносини. Як встановлено судом, заборгованість з виплати заробітної плати у відповідача перед позивачем по справі виникла за період з лютого 2012 року по грудень 2015 року і складає 109 758,63 грн., що стверджується даними довідки про нараховану, але не виплачену заробітну плату № 286 від 31.05.2018 року. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з таких мотивів. Відповідно до положення ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищаеться законом. Згідно зі статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного громадянина на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплатусвоєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 24 ЗУ « Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Як вбачається з довідки вих.№ 286 від 31.05.2018 року за підписом голови правління Перечинської районної кредитної спілки «Тур`я» [PERSON] , з лютого 2012 року по грудень 2015 року [PERSON] була нарахована заробітна плата у сумі 109 758,63 грн., але позивач вказану суму не отримала. В порушення вимог закону, відповідач не виплачує заробітну плату позивачу, внаслідок чого виникла заборгованість по заробітній платі в сумі 109 758,63 грн. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України « Про оплату праці», а позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, та не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Статтею 233КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Наведені докази у порядку, передбаченому ст. 81 ЦПК України, відповідачем не спростовані, а у суду відповідно до ст. ст.77,78,79 ЦПК України відсутні підстави вважати їх неналежними, не допустимими та не достовірним доказами та у своїй сукупності відповідно до ст. 80 ЦПК України вони вказують на наявність заборгованості перед позивачем із заробітної плати. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається,виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи , що відповідач позов визнав, що в силу ст.206 ЦПК України є підставою для задоволення позову, оскільки визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд вважає за необхідне задовольнити позов [PERSON] у повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. Відповідно ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог,тому суд вважає, що оскільки позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати звільнені від сплати судового збору, відповідно до Закону України "Про судовий збір", з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 1097,59 грн. На підставі викладеного, ст. 115 КЗпП України та

Outcome: approved