Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

06.03.2019 до Шполянського районного суду Черкаської області надійшла позовна заява, в якій [PERSON] , просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право на користування жилим приміщенням: будинком за адресою: [ADDRESS] . Свій позов позивач мотивує тим, що він є власником в рівних частинах зі своєю матір`ю [PERSON] житлового будинку по [ADDRESS] . 17.02.1998 позивач надав власне житло для проживання своєї колишньої дружини [PERSON] , яка відповідно було зареєстрована в будинку позивача. Приблизно в 2008 році [PERSON] , залишила місце проживання по [ADDRESS] , та стала проживати в інших місцях. Останнє відоме місце проживання [ADDRESS] . 06.04.2012 Шполянським районним судом Черкаської області шлюб між сторонами був розірваний. За період з 2008 року по даний час відповідачка жодного разу не з`явилася в місці своєї реєстрації, постійно виїжджає на заробітки, проживає в різних людей, наймаючи житло. Всі обов`язки по утриманню будинку, ведення господарства, лежать тільки на мені та третій особі. Факт відсутності відповідача за місце реєстрації підтверджується показами свідків та довідкою заступника голови вуличного комітету. Відповідач відсутня в місці своєї реєстрації понад 9 років, має інше житло, тому позивач вважає, що вона втратила право на користування жилим приміщенням. Вимоги позивача, щодо реєстрації за фактичним місцем реєстрації відповідач ігнорує. Позивач не може вільно розпорядитись своєю садибою, зокрема отримати субсидію, йому безпідставно нараховують податки і збори з урахуванням особи відповідача. Таким чином позивач вимушений звернутися до суду за захистом свого права власності. До початку розгляду справи по суті позивач не змінив предмет та підставу позову і протягом усього часу розгляду справи не збільшив та не зменшив розмір позовних вимог, а тому суд розглянув цивільну справу в межах пред`явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів. Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 15.03.2019 відкрито провадження у справі. Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 15.04.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У суд позивач не з`явився, надав до суду заяву в якій позов підтримав повністю та просив його задовольнити, а справу розглянути без його участі. Відповідач у суд не з`явився, про час, дату та місце розгляду був належним чином повідомлений. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, до суду не з`явилася, надавши письмову заяву про розгляд справи без її участі, позов визнала повністю. Згідно з ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідач був належно повідомлений про розгляд справи, що підтверджується повідомленням по справі, однак, відзив до суду на позов, не надав, про причини неподання суду відзиву не повідомив, зустрічного позову не пред`являв, а тому враховуючи ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч. 2 ст. 191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Заслухавши пояснення та доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд встановив наступне. Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданого 20 вересня 1961 року, районним ЗАГС Черкаської області, [INFO] народився [PERSON] , про що в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено запис за № 249, батьками записані: [PERSON] та [PERSON] . (а.с.5). Згідно рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 06.04.2012 справа №2323/3434/2012, провадження №2/2332/312/2012, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 10.08.1996 у відділі реєстрації актів громадянського стану Шполянської райдержадміністрації Черкаської області, актовий запис №73 - розірвано. (а.с.7). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.06.1996, виданого державним нотаріусом Шполянської державної нотаріальної контори Курінним В.В., зареєстрованого в реєстрі за номером №1515 спадкоємцями майна [PERSON] в рівних частинах є його дружина [PERSON] та [PERSON] , яке складається із житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться: [ADDRESS] .(а.с.8). Згідно записів будинкової книги з 17.02.1998 року зареєстрована [PERSON] , [INFO] . (а.с.12-13). У відповідності до письмового пояснення [PERSON] , який проживає [ADDRESS] , [PERSON] не з`являється і не проживає по [ADDRESS] з 2008 року. (а.с.14). У відповідності до письмового пояснення [PERSON] , який проживає [ADDRESS] , [PERSON] не проживає по [ADDRESS] з 2008 року. (а.с.15). Згідно довідки заступника голови вуличного комітету [ADDRESS] Совгирі В.М., від 19.02.2019, підпис якого ствердженого секретарем Шполянської міської ради ОТГ, [PERSON] , 1973 року народження, зареєстрована за адресою [ADDRESS] але з 2008 року за даною адресою не проживає. (а.с.16). Згідно з ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтями 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст.41, 55 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно абз.2,3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2914 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У відповідності до п.39. Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2914 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з ч.4 ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно до ч.ч.2, 3 ст.64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Підставою для пред`явлення позову, позивач вказує той факт, що відповідач відсутній у місці своєї реєстрації починаючи з 2008 року, саме тому він втратив право на користування житловим приміщенням, що належить позивачу та третій особі яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, та розташоване по [ADDRESS] . При цьому в обґрунтування своєї позиції наводить норми ст. ст. 391, 405 ЦК України. Судом встановлено, що позивачу та третій особі яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача в рівних частках належить на праві власності житловий будинок за адресою [ADDRESS] , що підтверджено свідоцтвом про право на спадщину за законом від 7 червня 1996 року виданим державним нотаріусом Шполянської державної нотаріальної контори Курінним В.В., зареєстрованого в реєстрі за номером №1515 (а.с.8). Відповідач, є колишньою дружиною позивача, що підтверджується рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 04.06.2012 справа № 2323/3434/2012, провадження № 2/2323/312/2012 (а.с.7). Відповідач 17.02.1998 зареєстрована у житловому будинку позивача та третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, та залишається зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . За місцем реєстрації відповідач відсутній без поважних причин починаючи з 2008 року, тобто понад 1 рік, що підтверджується: будинковою книгою, письмовими поясненнями свідків, та довідкою заступника голови вуличного комітету [ADDRESS] (а.с.13-16). Відповідач, завдає незручності для позивача, що пов`язані із неможливістю отримати субсидію, безпідставним нарахування податків і зборів позивачу з урахуванням особи відповідача. Згідно ч.4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. В даному випадку підлягає до застосування саме норма ч.2 ст.405 ЦК України, оскільки відповідач з 2008 року житловим будинком не користується, що свідчить про втрату його права на користування цим житлом, а у відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Доказів про існування між сторонами будь - яких інших домовленостей, щодо права користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , суду надано не було. Так само не надано доказів користування житловим будинком відповідачем після розірвання шлюбу, тобто припинення сімейних відносин. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у справі № 454/2025/15-ц від 03.04.2019. Згідно до ч.ч.5,6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ч.ч.1,2,3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК країни, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" , зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі і судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Така ж норма закріплена і в ч.2 п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи, здійснюється на підставі в тому числі, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Верховний суд України у справі від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16, предметом розгляду якої було (визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації), дійшов висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою, такий висновок міститься у рішенні Верховного суду України, від 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а. Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, наявні підстави для задоволення позову. Заходи забезпечення позову судом не вживалися. Підстав для звернення рішення суду до негайного виконання немає. Згідно ч.1 п.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При задоволенні позову суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати в справі, пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме судовий збір в розмірі 768,40 грн. На підставі ст.ст.41, 47, 55 Конституції України, ст.ст.15, 321, 389, 391, 405 ЦК України, ч.4 ст.9, ст.64, 156 ЖК УРСР ст. ст.3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved