Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-29 00:00:00

У березні 2018 року Приватне акціонерне товариство Страхова компанія "ПЗУ Україна" (надалі за текстом - позивач) звернулось до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач) про відшкодування матеріальних збитків завданих в результаті дорожньо - транспортної пригоди (надалі за текстом - ДТП), свої вимоги мотивувавши тим, що 31 січня 2017 року о 11 годині 21 хвилині, відповідач на вул.. Хорива, 18А в м. Києві, керуючи транспортним засобом Mersedes-Benz E320, реєстраційний номер [NUMBER], не дотримався безпечного інтервалу та здійснив наїзд на припаркований автомобіль Mitsubishi Outlander реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] В результаті ДТП були спричинені механічні пошкодження та заподіяна матеріальна шкода транспортним засобам. Вина [PERSON] підтверджується Постановою Подільського районного суду м. Києва від 20.02.2017 року, якою останнього визнано винним в даному ДТП. Автомобіль Mitsubishi Outlander на момент ДТП був застрахований позивачем відповідно до договору страхування. На підставі рахунку №00946/0000810 від 03.02.2017 року та згідно Страхового акту, позивач сплатив відшкодування у розмірі 17039,96 грн., що підтверджується відповідним платіжним дорученням. Таким чином, сума регресної вимоги до відповідача складає 17039,96 грн., які позивач і просив стягнути з відповідача на свою користь. В судове засіданні представник позивача не з'явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с. 74). Відповідач в судове засідання не з"явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв чи клопотань до суду не подавав (а.с. 72, 73). Суд враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов'язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи. Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення про час та місце розгляду справи, таким чином забезпечивши можливість з'явитися до суду і захистити свої права. За згодою позивача суд розглядає справу у заочному порядку. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального Кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 263 ЦПК України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Як встановлено судом, 31 січня 2017 року о 11 годині 21 хвилині, відповідач на вул. Хорива, 18А в м. Києві, керуючи транспортним засобом Mersedes-Benz E320, реєстраційний номер [NUMBER], не дотримався безпечного інтервалу та здійснив наїзд на припаркований автомобіль Mitsubishi Outlander реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] (а.с. 45-46). Автомобіль Mitsubishi Outlander на момент ДТП застрахований позивачем відповідно до договору добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ № 111969 від 14.11.2016 року (а.с. 31-32). На підставі страхового акту № UA2017013100022/L01/01 від 06.02.2017 року та розрахунку відшкодування до нього (а.с. 43) позивач сплатив [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 17039,96 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 907 від 07 лютого 2017 року (а.с. 44). Зазначені обставини ДТП та факт вини відповідача підтверджується Постановою Подільського районного суду міста Києва справа № 758/1805/17 від 20 лютого 2017 року, яким останнього притягнутого до адміністративної відповідальності за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 45-46). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії ( бездіяльність ) та чи вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи відповідальної за заподіяні збитки. За правилами ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою має право зворотної вимоги ( регресу ) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Таким чином, загальна сума коштів, що підлягає стягненню з відповідача складає: 17039 (сімнадцять тисяч тридцять дев'ять) гривень 96 копійок . У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача сплачені позивачем судові витрати в сумі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved