Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28 грудня 2006 року між ПАТ КБ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем укладено кредитний договір, відповідно до умов якого [PERSON] надано кредит у сумі 222 900 доларів США строком на 156 місяців, тобто до 28 грудня 2019 року із сплатою 15,25% річних. У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, 21 листопада 2014 року рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області №703/1137/14-ц, яке залишено в силі ухвалою Черкаського апеляційного суду від 06 жовтня 2015 року, відповідно до якого з метою погашення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 47 269, 59 дол. США, що складається із заборгованості за відсотками в розмірі 46 730, 03 доларів США, що еквівалентно в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку 373 513 гривень 13 копійок, та пені в розмірі 539, 56 доларів США, що еквівалентно в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку 4 312 гривень 70 копійок. Згідно вказаного рішення суду, проценти за користування кредитом стягнуто частково в розмірі 46 730,03 доларів США з підстав пропуску строку позовної давності. За період з моменту ухвалення рішення суду від 21 листопада 2014 року відповідач сплатив кошти в сумі 13 376,59 дол. США, а саме: - 26 січня 2018 року - 52 168 гривень 63 копійки, що за курсом НБУ на дату зарахування (2874.5248) еквівалентно - 1 814,86 доларів США; - 30 січня 2018 року - 323 830 гривень 20 копійок, що за курсом НБУ на дату зарахування (2800.8791) еквівалентно - 11 561,73 доларів США. Сплачені кошти направлені на погашення заборгованості за процентами, що стягнуті за рішенням суду. Вищезазначеним рішенням суду, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено у стягненні заборгованості по кредиту в сумі 203 839,15 доларів США з підстав пропуску строку позовної давності. 31 липня 2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» укладено договір відступлення права вимоги №114/7-4638, відповідно до умов якого останній став єдиним власником всіх прав вимоги за кредитними договорами, зокрема, за кредитним договором №014/1179/74/1160 від 28 грудня 2006 року. 31 липня 2017 року між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» укладено договір відступлення права вимоги №31072017, відповідно до умов якого, останній став єдиним власником всіх прав вимоги за кредитними договорами, зокрема, за Кредитним договором №014/1179/74/1160 від 28 грудня 2006 року. Таким чином з 31 липня 2017 року право вимоги за Кредитним договором №014/1179/74/1160 від 28 грудня 2006 року належить ТОВ «ФК «Авістар» (позивачу). Посилаючись на те, що пропуск строку позовної давності по поверненню кредиту не виключає обов`язку позичальника сплачувати проценти за користування неповернутими коштами за фактичний період, оскільки кредитний договір є діючим, позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом за період з 01 червня 2015 року по 31 липня 2017 року, що становить 63 918,07 доларів США, що за курсом НБУ станом на 30 травня 2018 року (2609,8943) еквівалентно 1 668 194 (один мільйон шістсот шістдесят вісім тисяч сто дев`яносто чотири) гривні 06 (шість) копійок та судовий збір в розмірі 25 022 (двадцять п`ять тисяч двадцять дві) гривні 91 (дев`яносто одну) копійку. Відповідач у відзиві, надісланому на адресу суду, проти задоволення позову заперечував та просив відмовити повністю у задоволенні позовної заяви ТОВ "Фінансова компанія "Авістар" про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором. В поданому відзиві відповідач зазначив, що дійсно 28 грудня 2006 року між ним і ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» був укладений кредитний договір №014/1179/74/1160 відповідно до умов якого [PERSON] видано кредит в сумі 222 900 доларів США строком на 156 місяців, з 28 грудня 2006 року до 28 грудня 2019 року, зі сплатою 15,25% річних. 28 грудня 2006 року сторони уклали додаткову угоду №1 до вказаного кредитного договору, відповідно до умов якої розмір процентної ставки за кредитом зменшено до 14% річних. Відповідно до п.1.3 кредитного договору погашення кредиту та сплата відсотків за користуванням кредитом здійснюється щомісячними платежами згідно графіка, який є невід`ємною частиною договору. Вказаним кредитним договором встановлено як строк дії договору - до 28 грудня 2019 року, так строки виконання окремих зобов`язань, що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору, шляхом внесення щомісячних платежів до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту. З 29 січня 2009 року відповідач в зв`язку із складними життєвими обставинами не виконував щомісячні зобов`язання з погашення кредиту. 09 липня 2009 року банк звернувся до нього з вимогою про дострокове повернення кредиту та відсотків, яку відповідач отримав 23 липня 2009 року, але не виконав. Отже, 23 липня 2009 року банк відмовився від порядку сплати грошових коштів, встановлених п.1.3 кредитного договору та встановив новий строк виконання. У відповідності до нього та умов п. 6.5 кредитного договору відповідача було зобов`язано повернути достроково повну суму кредиту, нараховані відсотки та пеню в строк до 22 серпня 2009 року. В березні 2014 року банк звернувся до Смілянського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] , включивши до позовних вимог як заборговану суму, так і майбутні платежі. Під час розгляду вказаної справи відповідач заявив клопотання про застосування позовної давності до позовних вимог банку. Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 21 листопада 2014 року, залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 06 жовтня 2015 року, позов банку задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 47 269,59 доларів США, що складається із заборгованості за відсотками в розмірі 46 730 доларів США, що еквівалентно в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку 373 513 гривень 13 копійок та пені в розмірі 539,56 доларів США, що еквівалентно в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку 4312 гривні 70 копійок, а також 3 654 гривні судового збору. Суд розрахував вказані відсотки починаючи з 04 березня 2011 року (початкова дата трирічного строку позовної давності з урахуванням дати реєстрації в суді позовної заяви вих. №114-17-2-00/659 від 16 грудня 2013 року) до 23 серпня 2012 року (дата спливу строку позовної давності в частині дострокового погашення тіла кредиту). Таким чином, відповідач звертає увагу, що банк використав право вимагати дострокового повернення суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, штрафів та пені за порушення умов договору, шляхом пред`явлення вимоги та стягнення цих коштів у судовому порядку. Своїми діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Посилаючись на те, що у липні 2009 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» використало право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, то з цього часу настав строк виконання договору в повному обсязі, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову, оскільки право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося. Отримавши відзив відповідача представник позивача направив до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій зазначив, що в силу зміни судової практики викладеної в постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12 суд дійшов висновку, що «Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється». Таким чином, позивач зменшив заявлені вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом, що нараховані після ухвалення рішення про стягнення заборгованості та просить стягнути з відповідача на його користь штрафні та фінансові санкції за неналежне виконання зобов`язання в розмірі 63 677,26 (шістдесят три тисячі шістсот сімдесят сім доларів США 26 центів) та витрати по оплаті судового збору. В поданому на адресу суду відзиві на заяву про зменшення розміру позовних вимог відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з вищевказаних підстав та крім того подав до суду заяву про застосування строку позовної давності, строк якої по вимогам за вказаним кредитним договором минув 23 серпня 2012 року. Відтак в задоволенні позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» відповідач просив відмовити в повному обсязі. Представник позивача в поданій на адресу суду заяві позов підтримала, просила його задовольнити та розглянути справу без участі уповноваженого представника позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, однак направив до суду заяву, в якій проти задоволення позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором та за зменшеними вимогами заперечує, просив в задоволенні позову відмовити повністю та стягнути з позивача на користь [PERSON] понесені ним витрати за надання правничої допомоги. Одночасно при розгляді позовної заяви представник відповідача просив врахувати подану відповідачем заяву про застосування позовної давності та розгляд справи провести за відсутності відповідача та представника відповідача. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи приходить до наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Судом встановлено, що 28 грудня 2006 року між ПАТ КБ «Райффайзен Банк Аваль», та відповідачем укладено кредитний договір, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит у сумі 222 900 доларів США строком на 156 місяців, тобто до 28 грудня 2019 року із сплатою 15,25% річних, 28 грудня 2006 року сторони уклали додаткову угоду №1 до вказаного кредитного договору, відповідно до умов якої розмір процентної ставки за кредитом зменшено до 14% річних. Відповідно до п.1.3 кредитного договору погашення кредиту та сплата відсотків за користуванням кредитом здійснюється щомісячними платежами згідно графіка, який є невід`ємною частиною договору. Вказаним кредитним договором встановлено як строк дії договору - до 28 грудня 2019 року, так і строки виконання окремих зобов`язань, що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору, шляхом внесення щомісячних платежів до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту. Пунктом 6.5 кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником зобов`язання за кредитним договором банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання кредитних зобов`язань, а позичальник зобов`язується протягом 30 календарних днів з моменту надіслання кредитором письмової вимоги про факт порушення зобов`язання повернути у повному обсязі отримані кредитні кошти, сплатити проценти, пеню та штраф. З 29 січня 2009 року відповідач не виконував щомісячні зобов`язання з погашення кредиту, відтак 09 липня 2009 року банк звернувся до [PERSON] з вимогою про дострокове повернення кредиту та відсотків, яку відповідач отримав 23 липня 2009 року, але не виконав. Отже, 23 липня 2009 року банк відмовився від порядку сплати грошових коштів, встановлених п.1.3 кредитного договору та встановив новий строк виконання. У відповідності до нього та умов п. 6.5 кредитного договору відповідача було зобов`язано повернути достроково повну суму кредиту, нараховані відсотки та пеню в строк до 22 серпня 2009 року. В березні 2014 року банк звернувся до Смілянського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] , включивши до позовних вимог як заборговану суму, так і майбутні платежі. Під час розгляду вказаної справи відповідач заявив клопотання про застосування позовної давності до позовних вимог банку. Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 21 листопада 2014 року, залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 06 жовтня 2015 року, позов банку задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 47 269,59 доларів США, що складається із заборгованості за відсотками в розмірі 46 730 доларів США, що еквівалентно в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку 373 513 гривень 13копійок, та пені в розмірі 539,56 доларів США, що еквівалентно в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку 4 312 гривень 70 копійок. Суд розрахував вказані відсотки починаючи з 04 березня 2011 року (початкова дата трирічного строку позовної давності з урахуванням дати реєстрації в суді позовної заяви вих. №114-17-2-00/659 від 16 грудня 2013 року) до 23 серпня 2012 року (дата спливу строку позовної давності в частині дострокового погашення тіла кредиту). При цьому, Смілянський міськрайонний суд в своєму рішенні застосовуючи строк позовної давності зазначив, що з вимогою про дострокове стягнення боргу в частині заборгованості по кредиту в розмірі 203 839,15 доларів США позивач повинен був звернутися до суду в строк з 23 серпня 2009 року до 23 серпня 2012 року. Оскільки це ним зроблено не було, то позовні вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по кредиту в розмірі 203 839,15 доларів США заявлені поза межами строку позовної давності, а отже не підлягають задоволенню. При цьому, частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, звернення з вимогою про дострокове повернення кредиту змінило порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з такою вимогою вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Банк використав право вимагати дострокового повернення суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, штрафів та пені за порушення умов договору, шляхом пред`явлення вимоги та стягнення цих коштів у судовому порядку. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Після подачі відзиву, ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» подало до Смілянського міськрайонного суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №014/1179/74/1160 від 28 грудня 2006 року в сумі 63677,26 доларів США з яких 60000 доларів США пеня за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом і 3677,26 доларів США три проценти річних за прострочення грошового зобов`язання по сплаті процентів за користування кредитом. Відповідно до висновку викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки у липні 2009 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» використало право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, то з цього часу настав строк виконання договору в повному обсязі, а тому припинилося право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом. При цьому, згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного. Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст.ст. 256, 257, 258, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки. Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом. Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 21 листопада 2014 року встановлено факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом. Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом. Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. При цьому, твердження позивача про те, що строк давності по нарахованим процентам за користування кредитом в сум 46 730,03 доларів США, що стягнута з [PERSON] за кредитним договором на підставі рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 21 листопада 2014 року в справі №703/1137/14-ц, не минув є безпідставними і не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки основне зобов`язання у вигляді сплати кредиту і нарахованих відсотків виникло не на підставі вищевказаного рішення суду, а на підставі кредитного договору строк давності по якому минув 23 серпня 2012 року. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Відтак, враховуючи вимоги справедливості та розумності, зважаючи на принцип добросовісності, з метою захисту відповідача, як, в даному випадку, менш захищеного учасника цивільних правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 5 ч.2 ст.16 ЦК України визначено способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі. Оскільки в позовних вимогах відмовлено, а тому у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed