Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №010244 від 17.07.2014 року укладений між ним та відповідачем та стягнути з відповідача на свою користь грошову суму, сплачену на виконання договору фінансового лізингу №010244 від 17.07.2014 року в розмірі 81037,20 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 17.07.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ТзОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» укладено договір фінансового лізингу №010244. Предметом лізингу є автомобіль марки «Nissan Aimera Classic». Відповідно до даного договору позивач сплатив комісію за організацію в розмірі 13506,20 грн. та авансовий платіж у розмірі 67531грн., а всього 81037,20 грн. Виконання зобов'язання позивачем згідно з договором свідчить про дійсний намір у майбутньому прийняти визначений предмет лізингу автомобіль марки «Nissan Aimera Classic». Представник ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» повідомив позивача, що вони не можуть передати йому даний визначений у договорі автомобіль і взамін запропонували автомобіль іншої марки за більшу ціну. Оскільки дана пропозиція позивача не цікавила, тому він відмовився від неї та зажадав повернення сплачених ним коштів. Представник ТзОВ ЛК «АвтоФінанс» повідомив позивача, що для цього слід звернутись із заявою про розірвання договору та повернення коштів. На свою адресу позивач отримав відповідь на заяву від 24.11.2014 року вх.№1860, з якої вбачається, що договір лізингу № 010244 від 17.07.2014 року вважається розірваним з 24.11.2014 року. Також даним листом позивача було повідомлено про те, що згідно умов договору, а саме відповідно до п. 10.1 у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем після сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингоодержувач має сплатити штраф у розмірі нарахованого авансового лізингового платежу за дострокове розірвання договору. В такому випадку сума фактично сплаченого авансового платежу лізингоодержувачем підлягає зарахуванню в рахунок погашення штрафу, нарахованого згідно умов даного договору. Комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Отже, у разі розірвання даного договору, сплачені позивачем комісія за організацію в розмірі 13506,20 грн. і авансовий платіж у розмірі 67531грн. поверненню не підлягають. Тому позивач вважає, що умови договору є несправедливими, такими що порушують права споживача, забезпечують захист інтересів лиш лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Несправедливими є умови договору щодо відповідальності сторін договору та незаконне привласнення відповідачем сплачених позивачем коштів, а тому позивач змушений звернутися з даним позовом до суду. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, послався на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча своєчасно і належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, а тому суд вважає необхідним відповідно до ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти такого вирішення справи позивач не заперечив. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до переконання, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17.07.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" в особі [PERSON] та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу №010244. Відповідно до п.1.1 договору предметом лізингу по даному договору є автомобіль марки «Nissan Aimera Classic». На підставі заяви позивача договір лізингу №010244 від 17.07.2014 року вважається розірваним 24.11.2014 року. Згідно з ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Як вбачається зі змісту п.п. 8.3, 8.8, 8.13 договору, розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися в залежності від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, які впливають на вартість предмету лізингу. Проте формули перерахунку не передбачено. Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів. Таким чином, суд аналізуючи вищезазначені положення договору, приходить до висновку про те, що навіть при сплаті лізингоодержувачем лізингових платежів, що перевищують більше ніж 50 відсотків вартості предмета лізингу лізингодавець має право не повертати дані кошти, що фактично є компенсацією за невиконання. В той же час, за договором у позивача відсутні права на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із невиконанням договору. Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Також виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача, оскільки в пунктах 10.1, 10.2, 10.3, 10.7, 10.10, 10.11, 10.13 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу та пені. З врахуванням наведеного суд приходить до висновку, що значна частина умов договору фінансового лізингу є несправедливими відносно споживача та суперечать загальним принципам, зазначеним у ч.1 ст.808 ЦК України, а також положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки фактично всю відповідальність та всі ризики покладено на споживача (лізингоодержувача) та виключено таку для лізингодавця. Договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Отже, для визнання умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачеві, а тому позов слід задоволити та визнати недійсним договір фінансового лізингу №010244 від 17.07.2014 року укладений між позивачем та відповідачем та стягнути з відповідача на користь позивача грошову суму, сплачену на виконання договору фінансового лізингу №010244 від 17.07.2014 року в розмірі 81037,20 грн. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, а тому згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в сумі 810,37 грн.

Outcome: approved