Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

У січні 2015 року позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з ДП «Чернігівторф» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та 2000 грн. моральної шкоди. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що [PERSON] працювала в ДП «Чернігівторф» на посаді інженера з охорони праці за сумісництвом на 0,25 ставки з 20.11.2011 року по 10.05.2012 року, однак при звільненні, з вини відповідача, з нею не було проведено повний розрахунок. Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 03 березня 2015 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове по суті позовних вимог, посилають на порушення норм матеріального та процесуального права. Вказує, що відповідачем не було здійснено з нею остаточного розрахунку по заробітній платі при звільненні з посади за сумісництвом та не представлено відповідних доказів у судовому засіданні, тому вважала, що висновок суду про відсутність порушення її права є незаконним. В запереченні на апеляційну скаргу ДП «Чернігівторф» просило залишити рішення суду першої інстанції без зміни, мотивуючи вказану позицію його законністю та обґрунтованістю. Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивача, та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд знаходить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням апеляційним судом нового рішення, виходячи з наступного. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на час звільнення позивача з роботи за сумісництвом безспірна заборгованість ДП «Чернігівторф» перед [PERSON] по заробітній платі була відсутня, оскільки відповідно до вимоги Державної фінансової інспекції в Чернігівській області про усунення виявлених ревізією порушень та недоліків № 25-05-18-14 від 24.04.2012 року (а.с. 28) в ході ревізії було встановлено, що [PERSON] було безпідставно нараховано заробітну плату за жовтень-грудень 2011 року у сумі 1 278 грн. 11 коп. З наведеними висновками суду першої інстанції апеляційний суд погодитись не може, оскільки вони, всупереч вимогам ст. 213 ЦПК України, не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та вимогах закону. З матеріалів справи вбачається, що згідно наказу по ДП „Чернігівторф" № 66-к від 20.10.2011 року [PERSON] було прийнято на роботу за сумісництвом на 0,25 ставки інженера з охорони праці головного підприємства з 20.10.2011 року (а.с. 6). Згідно наказу № 21-к від 10.05.2012 року, позивача було звільнено 10 травня 2012 року з указаної роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с.7). З табелів обліку робочого часу, оглянутих апеляційним судом в засіданні, встановлено, що в зазначений період часу позивач фактично працювала, однак, заробітну плату їй було виплачено лише за жовтень-листопад 2011 року, на підтвердження чого суду було надано копію видаткового касового ордеру від 29.12.2011 року про виплату [PERSON] заробітної плати в сумі 602 грн. 56 коп. Інших видаткових документів, які б підтвердили факт виплати позивачці заробітної плати за відпрацьований на підприємстві час, у відповідності з положеннями ст.115 КЗпП України, за період з січня 2012 року і по 10 травня 2012 року, день її звільнення, відповідач не надав. Враховуючи, що ДП «Чернігівторф» не надало суду належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення повного розрахунку з [PERSON] при звільненні станом на 10 травня 2012 року, апеляційний суд дійшов висновку про те, що такого розрахунку здійснено не було. Наведені обставини спростовують висновки суду першої інстанції щодо недоведеності наявності заборгованості по заробітній платі, оскільки в силу положень ст. 60 ЦПК України, відповідач на спростування позиції позивача, мав довести обставини, на які посилався як на підставу своїх заперечень. З огляду на те, що день звільнення позивача з роботи - 10 травня 2012 року являвся її останнім робочим днем за табелем обліку робочого часу, за правилом ст. 116 КЗпП України, в указаний день ДП «Чернігівторф» мало здійснити виплату позивачеві всіх сум, що належали їй від підприємства. Оскільки зазначені виплати з дня звільнення позивача з роботи і по день звернення до суду з даним позовом, відповідачем проведено не було, позовні вимоги [PERSON] до ДП „Чернігівторф" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 травня 2012 року по 13 січня 2015 року підлягають задоволенню на підставі положень ст. 117 КЗпП України Обчислена на підставі приписів Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата [PERSON] за останні повні 2 календарні місяці роботи, що передували події звільнення позивача з роботи за сумісництвом, склала 455 грн 51 коп. (497 грн. 14 коп. + 413 грн. 88 коп. = 911 грн. 02 коп., які слід поділити на два). Виходячи з наведеної вище середньомісячної заробітної плати, за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] з роботи за сумісництвом, за період з 11.05.2012 року по 13.01.2015 року, на підставі положень ст. 117 КЗпП України, з ДП„Чернігівторф" на користь [PERSON] підлягає стягненню середньомісячний заробіток в сумі 14 621,97 грн (за травень 2012 року - 341,7 грн., за червень-грудень 2012 року - 3188,57 грн., за 2013 рік - 5466,12 грн., за 2014 рік - 5466,12 грн., за січень 2015 року - 159,46 грн). Вирішуючи питання відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України, апеляційний суд враховує характер правопорушення, зокрема порушення відповідачем протягом тривалого часу права позивача на отримання плати за працю, та виходячи із засад розумності та виваженості, приходить до висновку про стягнення на користь [PERSON] з відповідача компенсації морального відшкодування в сумі 300 грн. Оскільки на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» при зверненні до суду [PERSON] було звільнено від сплати судового збору, виходячи із задоволеної частини вимог, як майнового так і немайнового характеру, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, судовий збір за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій в сумі 730 (сімсот тридцять) грн. 80 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial