Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

У лютому 2018 року позивач звернувся в суд із позовом, яким просить стягнути із відповідача на користь підприємства борг за послуги теплопостачання в сумі - 27 067,21 грн., 3 % річних в розмірі -1 389,54 грн., індекс інфляції, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України- 7 561,22 грн., пеню в розмірі 7 151,88 грн., всього на суму боргу- 43 169,85 грн., а також понесені судові витрати- 1 762,00 грн. В судове засідання представник позивача надав, через канцелярію суду, заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав та не заперечував щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся, відзиву на позов не подавав. За таких обставин, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо часткового задоволення вимог, виходячи з наступного. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частинами 1 та 2 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Статтею 13 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" централізоване опалення віднесено до комунальних послуг. Відповідно до ст.24 Закону України «Про теплопостачання» основними обов'язками споживача є, зокрема, своєчасне укладення договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії; додержання вимог договору та нормативно-правових актів; забезпечення безпечної експлуатації систем теплоспоживання. Статтею 19 цього Закону передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію (ст.19 Закону України «Про теплопостачання»). Згідно з п.18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом відповідач [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] ( а.с. 8) . На його ім'я відкрито особовий рахунок [NUMBER] та видано абонентську книжку. Суд вважає, що проживаючи у зазначеній квартирі, відповідач споживає послуги з теплопостачання, які надає позивач, в зв'язку з чим між сторонами склалися фактичні договірні відносини і виникли взаємні права та обов'язки. У відповідності до ст.162 Житлового Кодексу України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. В порушення вимог ст.24 Закону України «Про теплопостачання», ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідач договір на постачання теплової енергії з теплопостачальною організацією - позивачем не уклав, однак підприємство вказані послуги з централізованого опалення квартири надавало, а відповідач отримував ці послуги. На адресу відповідача підприємством було відпущено теплової енергії на суму 27 067,21 грн. за період з грудня 2012 року по січень 2018 року, включно, за яку ним сплачено не було. Вказане підтверджено розрахунком про заборгованість по сплаті за теплову енергію (а.с. 4 ). Тому, суд приходить до висновку, що задоволенню підлягає заборгованість за послуги теплопостачання саме за період з 01.12.2012 року по 01.02.2018 року в сумі- 27 067,21 грн. Правовідносини, які склалися між сторонами у зв'язку з фактичними договірними відносинами щодо надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України (постанова ВСУ у справі № 6-68цс12 від 20.06.2012 р.). Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому, задоволенню підлягають і позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі - 1 389,54 грн. та інфляційних втрат в сумі- 7 561,22 грн. (а.с. 5-6), оскільки у відповідності до вимог частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, позивач також просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 7 151,88 грн., яка виникла внаслідок прострочення виконання зобов'язань, посилаючись на норми ст. 549 ЦК України . У відповідності до приписів частини першої статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою. Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пунктом 10 частини 3 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач повинен сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах. Проте, вказаним актом законодавства розмір пені не встановлений, а сторони у відповідному договорі не встановили конкретного розміру такої відповідальності. За таких обставин, суд вважає за необхідне в задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, відмовити, оскільки договір про надання послуг з централізованого опалення між сторонами у справі відсутній, а чинним законодавством не встановлено розмір пені за несвоєчасне здійснення фізичною особою платежів за комунальні послуги. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку з тим, що позовні вимоги майнового характеру задоволено частково, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір майнового характеру виходячи з такого розрахунку. Загальна сума задоволених вимог позивача складає в розмірі 36 017,97 грн., тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 1 470,09 грн. ( 36 017,97 грн. х 100% : 43 169,85 грн. х 1 762,00 грн.). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial