Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «РАДОГОСТ» (далі - ТОВ «РАДОГОСТ»), через свого представника Поляк М.В. звернулося в суд з позовом до [PERSON], виконавчого комітету Сокирянської міської ради Чернівецької області про визнання договору купівлі-продажу державного майна та рішення виконавчого комітету про надання дозволу на приватизацію державного майна недійсними, визнання права власності на нежитлові приміщення та витребування цих приміщень від [PERSON] Вказувало на те, що на підставі договору купівлі-продажу державного майна від 11 січня 1996 року, укладеного між представництвом Фонду державного майна України у Сокирянському районі Чернівецької області та товариством покупців жителів м. Сокиряни Чернівецької області, правонаступником якого є ТОВ «РАДОГОСТ», товариство придбало цілісний майновий комплекс - Сокирянський колгоспний ринок, який знаходиться по вулиці Васильєва № 17 (нині - вулиця Гетьмана Сагайдачного № 15) у м. Сокиряни Чернівецької області. Вказане майно було передано товариству покупців за актом приймання-передачі від 29 березня 1996 року. При цьому товариству було передано інвентарну справу цілісного майнового комплексу Сокирянський колгоспний ринок, яка була виготовлена Сокирянським районним бюро технічної інвентаризації 14 грудня 1994 року. У листопаді 2016 року при виготовлені Сокирянським РБТІ технічного паспорта на будівлі і споруди ринку товариство дізналося, що приміщення 1-5 площею 21,7 кв.м. та приміщення 1-12 площею 22,10 кв.м., які зазначені в інвентарній справі 1994 року під літ. „Б", виключені з числа приміщень цілісного майнового комплексу на підставі рішення виконкому Сокирянської міської ради від 24 січня 2007 року № 27 про підтвердження права власності [PERSON] на ці приміщення, присвоєння їм літ. «А»„ та нової поштової адреси. Згодом товариство дізналося, що рішенням виконкому Сокирянської міської ради від 25 листопада 1992 року № 202 [PERSON] було надано дозвіл на приватизацію приміщення художньої майстерні площею 24,0 кв.м., яке знаходиться на території ринку, і на підставі цього рішення 27 листопада 1992 року виконком продав [PERSON] приміщення 1-5 площею 21,7 кв.м. та приміщення 1-12 площею 22,10 кв.м., які входять до складу цілісного майнового комплексу Сокирянського колгоспного ринку. Вважаючи, що відчуження вказаних приміщень відповідачу [PERSON] відбулося з порушенням положень Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», позивач просив визнати недійсними рішення виконавчого комітету Сокирянської міської ради від 25 листопада 1992 року № 202, договір купівлі-продажу державного майна від 27 листопада 1992 року, укладений між виконавчим комітетом Сокирянської міської ради та [PERSON], визнати право власності на нежитлові приміщення [ADDRESS] та [ADDRESS] що знаходяться по вулиці Гетьмана Сагайдачного у м. Сокиряни, та витребувати ці приміщення від відповідача [PERSON] В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги та підтвердили обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечував, посилаючись на те, що придбані [PERSON] приміщення за оспорюваним договором, не є складовими цілісного майнового комплексу. Згідно акту прийому-передачі придбаного майна товариство покупців прийняло лише 31 приміщення, а по факту, згідно технічної документації їх більше 50-ти. Вважає, що у позивача відсутні докази придбання та прийняття за актом спірних приміщень. Крім того, вважає, що товариство пред'явило позов після спливу строку позовної давності, оскільки керівник товариства Ярова Н.М. ще з моменту придбання комплексу ринку знала про те, що спірні приміщення займаються відповідачем, що може підтвердити свідок [PERSON] Представник відповідача виконавчого комітету Сокирянської міської ради Телешман І.В. в судове засідання не з'явився, звернувшись до суду з письмовою заявою розглянути справу без його участі. При цьому, від міського голови м. Сокиряни Равлика В.С. до суду надійшов відзив на позов, в якому представник міської ради проти його задоволення заперечував, вказуючи що рішенням Сокирянського районного суду від 01 серпня 2017 року, яке набрало законної сили, позивачу вже було відмовлено в задоволенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки ТОВ «РАДОГОСТ» не довело своє право власності на спірне нерухоме майно. Відповідач [PERSON] з часу придбання спірних приміщень, тобто з 27 листопада 1992 року по даний час відкрито володіє спірними приміщеннями, а позивач, з часу купівлі майна колгоспного ринку, тобто з 11 січня 1996 року, не маючи доступу до приміщень, якими володіє [PERSON], не пред'являючи до нього ніяких майнових претензій на протязі 20 років, в установленому законом порядку не витребував це майно, тобто пропустив строк позовної давності. Заслухавши доводи учасників судового процесу, показання допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «РАДОГОСТ» підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу державного майна Сокирянського колгоспного ринку від 11 січня 1996 року, укладеного між представництвом Фонду державного майна України у Сокирянському районі Чернівецької області та товариством покупців, створеним жителями м. Сокиряни Чернівецької області, останнє придбало цілісний майновий комплекс - Сокирянський колгоспний ринок, який знаходиться по вулиці Васильєва № 17 (нині - вулиця Гетьмана Сагайдачного № 15) у м. Сокиряни Чернівецької області. 29 березня 1996 року за актом приймання-передачі, підписаного сторонами договору купівлі-продажу від 11 січня 1996 року, майно цілісного майнового комплексу - Сокирянського колгоспного ринку, в тому числі 31 будівлю і споруду, було передано товариству покупців. При цьому, товариству покупців було передано інвентарну справу цілісного майнового комплексу, яка була виготовлена Сокирянським районним бюро технічної інвентаризації 14 грудня 1994 року та в якій були зазначені всі будівлі колгоспного ринку. Відповідно до установчого договору від 1 лютого 1996 року товариство покупців перетворилося у товариство з обмеженою відповідальністю «РАДОГОСТ» (далі - ТОВ «РАДОГОСТ»), яке є правонаступником товариства покупців та набуло статус юридичної особи з 10 квітня 1996 року. У листопаді 2016 року комунальне підприємство «Сокирянське районне бюро технічної інвентаризації» на замовлення ТОВ «РАДОГОСТ» виготовило технічний паспорт на будівлі і споруди ринку, згідно з яким приміщення 1-5 площею 21,7 кв.м. та приміщення 1-12 площею 22,10 кв.м., зазначені в інвентарній справі 1994 року під літ. «Б», виключені з числа приміщень, що належить товариству на праві власності. Судом встановлено, що підставою для виключення вказаних приміщень з майна цілісного майнового комплексу - Сокирянського колгоспного ринку є рішення виконавчого комітету Сокирянської міської ради від 24 січня 2007 року № 27 про присвоєння цим приміщенням літ. «А» та нової поштової адреси - [ADDRESS] і [ADDRESS] а також підтвердження право власності [PERSON] на ці приміщення. Зазначеним рішенням також доручено Сокирянській філії Чернівецького КОБТІ оформити на ім'я [PERSON] свідоцтво про право власності на нежитлові будівлі літ. «А» на підставі договору купівлі-продажу від 27 листопада 1992 року. З договору купівлі-продажу державного майна від 27 листопада 1992 року, укладеного між виконкомом Сокирянської міської ради та [PERSON] вбачається, що предметом цього договору є майно цілісного майнового комплексу, а саме приміщення художньої майстерні, яке знаходиться на території колгоспного ринку на земельній ділянці площею 50 кв.м. та відчужене покупцю на підставі рішення виконкому міської ради від 25 листопада 1992 року № 202. Водночас рішенням виконавчого комітету Сокирянської міської ради від 25 листопада 1992 року № 202 [PERSON] надано дозвіл на приватизацію приміщення художньої майстерні площею лише 24,0 кв.м. Отже, із змісту вказаного договору та рішення виконкому вбачається, що відчуження спірних приміщень було здійснено виконавчим комітетом Сокирянської міської ради в порядку приватизації державного майна цілісного майнового комплексу. Правовий механізм приватизації єдиних майнових комплексів невеликих державних підприємств визначено Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» від 6 березня 1992 року № 2171-ХІІ (далі - Закон № 2171-ХІІ), який був чинний на час виникнення спірних правовідносин. Відповідно до ч.1 ст.2 Закону № 2171-ХІІ (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу спірних приміщень) об'єктами малої приватизації є, зокрема, цілісні майнові комплекси невеликих державних підприємств, балансова вартість основних фондів яких, станом на 1 травня 1992 року, не повинна перевищувати 20 мільйонів карбованців. У випадку, коли до складу підприємств входять структурні підрозділи (магазини, перукарні, майстерні тощо), що можуть бути виділені у самостійні підприємства, об'єктами малої приватизації є названі структурні підрозділи (ч.2 ст.2 Закону № 2171-ХІ). Отже, в розумінні ст.2 Закону № 2171-ХІ спірні приміщення 1-5 площею 21,7 кв.м. та 1-12 площею 22,10 кв.м., які знаходяться у нежитловій будівлі літ. «Б» та входять до складу майна Сокирянського колгоспного ринку, не можуть бути окремими об'єктами малої приватизації, оскільки вони є складовими цілісного майнового комплексу, а у складі ринку не було структурних підрозділів, що могли бути виділені у самостійні підприємства. Крім того, за правилами ст.3 Закону № 2171-ХІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) способами малої приватизації є викуп об'єктів, що підлягають приватизації, працівниками цих об'єктів; продаж на аукціоні, за конкурсом. Відповідач [PERSON] придбав спірні приміщення шляхом викупу, відповідно до договору купівлі-продажу від 27 листопада 1992 року, однак він не був на той час працівником Сокирянського колгоспного ринку та не був учасником товариства покупців. Статтею 4 Закону № 2171-ХІ передбачено, що продавцями об'єктів малої приватизації, що перебувають у загальнодержавній та комунальній власності, є відповідно Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва; органи приватизації, створені місцевими Радами народних депутатів. З листа регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області від 23 жовтня 2017 року № 18-02-04009 вбачається, що у 1992 році регіональне відділення не здійснювало приватизацію приміщень 1-5 площею 21,7 кв.м. та 1-12 площею 22,10 кв.м., які знаходяться у нежитловій будівлі літ. «Б» Сокирянського колгоспного ринку, та не надавало дозвіл на їх приватизацію, а Сокирянською міською радою у 1992 році не було створено орган приватизації, що підтверджується довідкою архівного відділу Сокирянської районної державної адміністрації від 2 квітня 2018 року № 6 (а.с.49, 59). З огляду на викладене суд дійшов висновку, що виконавчий комітет Сокирянської міської ради не мав права відчужувати вказані спірні приміщення, а тому його рішення від 25 листопада 1992 року № 202 про надання [PERSON] дозволу на приватизацію приміщення художньої майстерні слід визнати незаконним. Водночас, позивач набув право власності на цілісний майновий комплекс - Сокирянський колгоспний ринок, у тому числі на спірні приміщення 1-5 площею 21,7 кв.м. та 1-12 площею 22,10 кв.м., на законних підставах. Так, за змістом ст.21 Закону України «Про власність», який був чинний на час придбання позивачем вказаного майна, право колективної власності виникає, зокрема, на підставі викупу колективами трудящих державного майна та інших цивільно-правових угод. Відповідно до ч.1 ст.128 ЦК УРСР 1963 року, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Пунктом 1.2. договору купівлі-продажу державного майна Сокирянського колгоспного ринку від 11 січня 1996 року передбачено, що право власності на майно цілісного майнового комплексу переходить до покупця з моменту підписання акта приймання-передачі. 29 березня 1996 року за актом приймання-передачі, підписаного сторонами договору купівлі-продажу від 11 січня 1996 року, майно цілісного майнового комплексу - Сокирянського колгоспного ринку, у тому числі спірні приміщення, було передано позивачу. Отже, позивач набув право власності на майно Сокирянського колгоспного ринку, у тому числі на спірні приміщення, 29 березня 1996 року. Проте, відповідач [PERSON] не визнаючи право власності позивача на нежитлові будівлі площею 22,0 кв.м. та 21,80 кв.м., які були виключені з майна цілісного майнового комплексу - Сокирянського колгоспного ринку, на підставі рішення виконавчого комітету Сокирянської міської ради від 24 січня 2007 року № 27, у березні 2007 року зареєстрував за собою право власності на ці будівлі (а.с.60-63). Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За таких обставин позовна вимога ТОВ «РАДОГОСТ» про визнання права власності на вказані будівлі є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Водночас вимога позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу державного майна від 27 листопада 1992 року, укладеного між виконкомом Сокирянської міської ради та [PERSON], задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Судовий захист права власності здійснюється, зокрема, шляхом розгляду позовів про визнання права власності на майно, витребування його із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача, про визнання правочину недійсним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину. Метою звернення до суду з таким позовом є застосування наслідків його недійсності (реституції), відшкодування збитків або моральної шкоди у випадках, коли її відшкодування передбачено законом. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. Однак, як роз'яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 209 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. У п.22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. За змістом п.3 ч.1 ст.388 ЦК України власник вправі витребувати у добросовісного набувача придбане майно за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, у разі, коли майно вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом. З огляду на викладене та враховуючи, що спірні нежитлові приміщення були передані відповідачу [PERSON] у власність в березні 2007 року, суд дійшов висновку, що порушене право позивача на ці приміщення підлягає захисту шляхом витребування їх у відповідача [PERSON] з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.388 ЦК України. При цьому, суд вважає необґрунтованими доводи представників відповідачів стосовно пропуску позивачем строку позовної давності у зв'язку із обізнаністю керівника ТОВ «РАДОГОСТ» Ярової Н.М. з 2008 року про придбання [PERSON] за договором купівлі-продажу приміщень художньої майстерні, з посиланням на показання допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON] з огляду на таке. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що у листопаді 2016 року КП «Сокирянське РБТІ» виготовило новий технічний паспорт на приміщення Сокирянського колгоспного ринку, з якого вбачається, що приміщення 1-5 площею 21,7 кв.м. та 1-12 площею 22,10 кв.м. виключені з цілісного майнового комплексу. Листом від 15 листопада 2016 року КП «Сокирянське РБТІ» повідомило позивача про виключення вказаних приміщень з цілісного майнового комплексу колгоспного ринку на підставі рішення Сокирянської міської ради від 24 січня 2007 року № 27. Отже, про порушення свого права власності на спірні приміщення ТОВ «РАДОГОСТ» дізналося у листопаді 2016 року, а тому з даним позовом товариство звернулося до суду в межах позовної давності. Показання свідка [PERSON], який в судовому засіданні повідомив лише про те, що в період з 1996 року по 2008 рік він обіймав посаду директора ТОВ «РАДОГОСТ», підтвердив, що Ярова Н.М. входила до членів правління та зазначив, що з чужих слів йому було відомо про те, що [PERSON] займає одне з приміщень товариства в якості художньої майстерні, проте яке саме приміщення, в якій кількості та на підставі яких документів йому не відомо, суд не може оцінювати як належний доказ обізнаності позивача про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про задоволення позовник вимог ТОВ «РАДОГОСТ» про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Сокирянської міської ради від 25 листопада 1992 року № 202, визнання права власності на нежитлові приміщення [ADDRESS] та [ADDRESS] що знаходяться по вулиці Гетьмана Сагайдачного у м. Сокиряни, витребування цих приміщень від відповідача [PERSON] та відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу державного майна від 27 листопада 1992 року, укладеного між виконавчим комітетом Сокирянської міської ради та [PERSON] Згідно ч.ч. 1, 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ст.141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст.137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так, з наданого представником позивача Поляк М.В. звіту (акту) про надані послуги у зв'язку з розглядом даної справи, остання надала позивачу правничу допомогу щодо надання юридичної консультації, підготовки позовної заяви, збору доказів, виготовлення копій документів та інше на загальну суму 19200 грн. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V). Так, в своїх роз'ясненнях, наданих у п.п.47-48 Постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2017 року №10, ВССУ зазначив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Надання платної правової допомоги регламентується ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05.07.2012 року (із змінами і доповненнями), згідно частини 1 статті 26 якого, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Згідно копій меморіальних ордерів №Н11277А2Y0 від 27.11.2017 року, №@2PL995622 від 13.11.2017 року, №@2PL442576 від 05.12.2017 року, №@2PL382875 від 11.07.2018 року, №@2PL376904 від 23.10.2018 року, №@2PL893021 від 30.10.2018 року, №@2PL911476 від 29.11.2018 року та платіжного доручення №2 від 17.05.2018 року ТОВ «РАДОГОСТ» перерахувало на користь АО «Поляк і партнери» 13644 грн. в рахунок оплати вартості наданих юридичних послуг. За таких обставин, суд вважає вищевказані платіжні документи належним доказом на підтвердження здійснення ТОВ «РАДОГОСТ» фактичних витрат на правничу допомогу в сумі 13644 грн., внаслідок чого дані процесуальні витрати саме в такій сумі підлягають стягненню з відповідачів в рівних частках, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Сплачений позивачем судовий збір також підлягає стягненню з відповідачів в рівних частках, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст.128 ЦК УРСР, ст.ст. 15, 16, 388 ЦК України та,

Outcome: partial