Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

09 серпня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування садовим будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником зазначеного будинку, в якому зареєстроване місце проживання її доньки та онуки. Однак, відповідачі вже понад вісім років проживають за кордоном та наміру повернутися до України не мають. Дані обставини свідчать про те, що [PERSON] та [PERSON] протягом тривалого часу в помешканні [PERSON] не проживають, витрати по його утриманню не несуть. Таким чином, посилаючись на те, що реєстрація місця проживання відповідачів створює позивачу перешкоди у здійсненні свого права власності, оскільки перешкоджає отриманню пільг на комунальні послуги (субсидію), остання, з посиланням на ст. 319, 391, 405 ЦК України, просить суд задовольнити її позов. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала на підставах викладених в позовній заяві та просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися своєчасно та у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомили, відзиви не подавали. Згідно ч.3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідачів і ухвалює заочне рішення, проти чого позивач у судовому засіданні не заперечував. Заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши та оголосивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Правовідносини сторін, щодо володіння будинком регулюються Житловим Кодексом України та Цивільним кодексом України. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення виконавчого комітету Голопристанської міської ради від 23.04.2008р. №117, [PERSON] є власником садового будинку [ADDRESS] . Вказані обставини підтверджені свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягом про державну реєстрацію права власності реєстраційний номер 23452220 в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації. Частиною 4 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. Відповідно до записів в будинковій книзі, в будинку [ADDRESS] зареєстрована з 15.06.2010р. [PERSON] , [INFO] та з 11.06.2009р. [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що проживає по сусідству з позивачем за адресою: [ADDRESS] постійно проживає [PERSON] та її чоловік. Донька та онука з батьками не проживає. Свідок [PERSON] зазначила, що приходиться рідною сестрою позивачу та їй відомо, що донька [PERSON] проживає в Португалії разом зі своєю донькою [PERSON] вже понад десять років. [PERSON] там працює на фабриці, а донька навчається. Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 405 ЦК України особу може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням лише внаслідок відсутності цієї особи без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Також згідно п.10 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилплощу. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням проводиться в судовому порядку. З огляду на зазначені положення законів, суть спірних правовідносин, мети захисту прав позивача, суд вважає, що право позивача порушене і підлягає захисту у вибраний нею спосіб, а тому враховуючи добровільну відсутність відповідачів за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік, останні втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved