Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом та обґрунтування заявлених вимог вказав, що відповідно до умов кредитного договору №VIV7АК00001675 від 17 травня 2007 року, укладеного між ним та [PERSON], „Приватанк" надав позичальнику кредитні кошти (кредит) на строк з 17 травня 2007 року по 15 травня 2012 року на покупку автомобіля та на сплату страхових платежів. В забезпечення виконання взятих зобов'язань позичальника між позивачем та [PERSON] 17 травня 2007 року був укладений договір застави автомобіля Volkswagen Passat 1.8, 2003 року випуску, легковий седан-В, № кузова/шасі: [NUMBER], що належав на праві власності [PERSON] Через неналежне виконання [PERSON] кредитних зобов"язань у неї утворилась заборгованість перед позивачем, яка станом на 07 листопада 2014 року склала 32130,60 доларів США. Свої зобов'язання за договором застави вона також не виконала, предмет застави банку не передала, в порушення вимог закону, без згоди банку реалізувала заставне майно. Оскільки на даний час автомобіль знаходиться у власності відповідача [PERSON], просив ухвалити рішення про вилучення заставного автомобіля разом з комплектом ключів та свідоцтвом про реєстрацію (технічним паспортом) у [PERSON] та звернути на нього стягнення в рахунок погашення заборгованості шляхом продажу даного автомобіля з наданням ПАТ КБ „Приватбанк" усіх повноважень. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі. В апеляційній скарзі ПАТ КБ „Приватбанк" просить скасувати дане рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області - скасуванню, з наступних підстав. По справі встановлено, що 17 травня 2007 року між ПАТ КБ „Приватбанк" з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони було укладено кредитний договір №VIV7АК00001675, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредитні кошти (кредит) на строк з 17 травня 2007 року по 15 травня 2012 року у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 19999,47 доларів США на наступні цілі: купівля автомобіля 15900,77 доларів США та у розмірі 4098,70 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1% від суми виданого кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту щомісячно з періодом сплати з " 25" по " 30" число кожного місяця (а.с.15-19). Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 07 листопада 2014 року заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором складає 32130,60 доларів США, в т.ч.: 10732,97 доларів США - заборгованість за кредитом; 9358,19 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 333,85 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 11705,59 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (а.с.11-14). В даному розрахунку заборгованості по кредиту, що міститься на а.с. 11-13, вказано номер договору з відмінністю в одну літеру (Е замість К), однак з найменування сторін договору, дати укладення та сум вбачається, що мова йде про один і той же кредитний договір №VIV7АК00001675. На забезпечення виконання зобов'язань по даному кредитному договору 17 травня 2007 року між ПАТ КБ „Приватбанк" з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони було укладено договір застави рухомого майна №VIV7АК00001675, згідно з яким відповідач надав в заставу автомобіль Volkswagen Passat 1.8, 2003 року випуску, легковий седан-В, номер кузова -[NUMBER], державний номер [NUMBER], що був придбаний за кредитні кошти і належав на праві власності [PERSON].(а.с. 20-24,108-112). Згідно п.15.12. договору застави, заставодержатель зобов'язаний надати реєстратору відомості для реєстрації предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна в порядку, встановленому чинним законодавством України. Відповідно до ст. 24 ЗУ „Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" ПАТ КБ „Приватбанк" 20.12.2011 року зареєстрував відомості про звернення стягнення на предмет застави - спірний автомобіль - в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. В подальшому реєстраційні відомості до реєстру внесені 11 грудня 2013 року (а.с.148-149). В ході здійснення моніторингу даного кредиту, позивачем було встановлено, що в порушення вимог ЗУ " Про заставу" без згоди банку [PERSON] продала заставний автомобіль, після чого він неодноразово перепродавався, і його останнім власником є відповідач [PERSON]. У відповідності з інформацією центру з надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Прилуки при УДАІ УМВС України в Чернігівській області від 13 січня 2015 року № 85, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були власниками автомобіля Volkswagen Passat 1.8, номер кузова [NUMBER] в різний період починаючи з 2008 року по 2014 рік. (а.с.65-91). При цьому неодноразово змінювався державний номер автомобіля, на даний час він має номер [NUMBER]. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відомості в реєстрі обтяжень рухомого майна від 20.12.2011 року та в послідуючому 11.12.2013 р. вказані без зазначення прізвища боржника, марки автомобіля, тобто предмета обтяження (2011 рік), крім того невірно вказаний номер договору застави транспортного засобу, а саме з відмінністю в одну літеру (Е замість К), а номер автомобіля не відповідав дійсному державному номерному знаку на момент внесення відомостей, що в сукупності в силу статті 7 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" вказує про недійсність такого обтяження. Суд також вказав, що спірний автомобіль був відчужений [PERSON] у 2008 році, з тих пір і по 2014 рік він перепродавався ще кілька разів, а відомості до реєстру обтяжень позивачем були внесені лише 20.12.2011 р., причому без визначення опису предмета застави та з невірно вказаним договором застави транспортного засобу, тобто автомобіль перепродавався без будь яких обтяжень, оскільки банком (обтяжувачем) відомості для реєстрації предмету застави було надано невірні, що взагалі вказує про неможливість ідентифікації предмета обтяження, отже на момент укладення договорів купівлі продажу ніхто із покупців, в т. ч. відповідач [PERSON], не знали про обтяження рухового майна, тому вони є добросовісними набувачами. Такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам чинного законодавства та не ґрунтується на матеріалах справи. Відповідно до 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Згідно ст. 19 ЗУ «Про заставу», за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення. Банком надана інформація з комп"ютерного програмного комплексу по роботі з Державним реєстром обтяжень рухомого майна, отриманої ним у реєстратора Державного реєстру - приватного нотвріуса Чернігівського міського нотаріального округу Крайчинської Т.В., про те, що спірний автомобіль був внесений до реєстру обтяжень (№ 5061135) 01.03.2007 року, а 12.06.2008 р., 10.11.2011 р., 20.12.2011 р. були здійснені зміни обтяження. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано (ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про заставу»). Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом, або договором застави (ч. 6 ст. 20 ЗУ «Про заставу»). Відповідно до п.п. 23-26 договору застави, звернення стягнення на предмет застави у випадках передбачених п.п. 15.7.1., 15.7.2, 15.7.3., 15.8. цього договору, здійснюється відповідно до чинного законодавства України та цього договору, у тому числі шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладання заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця. Якщо заставодержатель у випадку порушення заставодавцем умови кредитного договору набуває права звернення стягнення на предмет застави, він може використати таке право у випадках: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на 10%, несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5 % суми кредиту; іншого істотного порушення умов кредитного договору. Приймаючи до уваги, що ПАТ КБ «Приватбанк» заявлено позов саме з таких підстав, цілком очевидно, що виконання рішення суду стосовно звернення стягнення на предмет застави шляхом надання права безпосереднього продажу конкретному покупцю неможливо без фактичного знаходження предмету застави у володінні ПАТ КБ «Приватбанк». Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов'язання в натурі. Примусове виконання зобов'язання в натурі, - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобов'язання та полягає в зобов'язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Крім того, згідно зі ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження. Відповідно до ч.3 ст. 9 вказанного вище закону винятком є такі випадки: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна. Як вбачається з матеріалів справи ПАТ КБ «Приватбанк» не надавав згоду на відчуження рухомого майна [PERSON]; відчуження автомобіля не здійснювалось в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу, - а тому зареєстроване обтяження зберегло силу для нового власника - відповідача [PERSON] Здійснивши відчуження заставного автомобіля, [PERSON] порушила умови договору застави, ч.2 ст. 586 ЦК України та ст. 17 Закону України «Про заставу», ч.3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», і як наслідок - права заставодержателя, а також права покупця, не повідомивши йому, що автомобіль є предметом застави. Зважаючи на даний висновок, недоліки відомостей, внесених до реєстру обтяжень рухомого майна, на які посилається суд першої інстанції як на підставу відмови в позові даного висновку не спростовують. Відповідно до ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду. За викладених обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в силу ст. 309 ч.1 п.4 з ухваленням нового рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета застави із застосуванням однієї із процедур, передбачених ст. 26 цього Закону, яка передбачає і продаж предмета застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, які необхідно стягнути з [PERSON] в сумі 5481 грн. (3654 грн. - за розгляд справи в суді першої інстанції, 1827 грн. - за розгляд справи в суді апеляційної інстанції).

Outcome: approved