Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

У квітні 2014 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що між нею і [PERSON] 22 листопада 1997 року був зареєстрований шлюб. В шлюбі у них народилось дві дочки: [PERSON], [INFO], і [PERSON]., [INFO]. Шлюб виявився невдалим. За час перебування у шлюбі між сторонами часто виникали непорозуміння. Різні погляди на життя призвели до втрати почуттів. Подальше сумісне життя, збереження сім»ї і примирення стало неможливим, а тому нею до Голосіївського районного суду м. Києва було подано позов про розірвання шлюбу. Розглянувши позовну заяву [PERSON], Голосіївським районним судом м. Києва 14 січня 2014 року було ухвалено рішення, яким позов задоволено і шлюб, укладений між нею і [PERSON], було розірвано. Діти залишились проживати разом із нею. Проте, на даний час між нею і [PERSON] не досягнуто згоди і порозуміння щодо поділу майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. Так, під час перебування у шлюбі 25 травня 2012 року [PERSON] набув у власність земельну ділянку внаслідок приватизації площею 0,0643 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222486601:009:5004, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 741904. Дана земельна ділянка на момент набуття права власності на неї не була об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, набута внаслідок безоплатної передачі із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. На даний час ч. 5 ст. 61 Сімейного кодексу України виключена відповідно до внесених змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, але даний Закон набрав чинності 12 квітня 2013 року. Зокрема, вказана вище земельна ділянка була набута відповідачем під час перебування у шлюбі з нею, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, внаслідок чого кожен із подружжя має рівні права щодо володіння, користування і розпорядження цим майном. Вартість вказаної земельної ділянки становить 128 401 грн., що підтверджується висновком про вартість земельної ділянки, виконаного ТОВ КФ «Ріва» та ФОП [PERSON]. Крім того, на вказаній земельній ділянці знаходиться об»єкт незавершеного будівництва (житловий будинок) загальною площею 166,1 кв.м., будівництво якого здійснювалось за спільні кошти подружжя. Вартість об»єкту незавершеного будівництва становить 162 672 грн., що підтверджується висновком про вартість майна, виконаного суб»єктом підприємницької діяльності-оцінювачем [PERSON]. Зокрема, в 2012 році вона отримала грошові кошти у кредит для будівництва будинку, що підтверджується кредитним договором № 3039-Л від 19 жовтня 2012 року. На дані грошові кошти були придбані будівельні матеріали для будівництва житлового будинку. Даний факт підтверджує її участь у спільному будівництві жилого будинку. За таких обставин вона має право на отримання у власність ? частини земельної ділянки загальною площею 0,0643 га, кадастровий номер 3222486601:01:009:5004, що розташована за адресою: [ADDRESS], та ? частину об»єкту незавершеного будівництва в [ADDRESS]. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] з посиланням на вимоги ст. ст. 60, 61, 68, 70, 71 СК України, ст. ст. 368, 370 ЦК України просила визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки загальною площею 0,0643 га, кадастровий номер 3222486601:01:009:5004, що розташована за адресою: [ADDRESS]; Визнати за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки загальною площею 0,0643 га, кадастровий номер 3222486601:01:009:5004, що розташована за адресою: с. Тарасівка, Києво-Святошинського району, Київської області; Визнати за [PERSON] право власності на ? частину об»єкту незавершеного будівництва загальною площею 166,1 кв.м., який розташований в [ADDRESS]; Визнати за [PERSON] право власності на ? частину об»єкту незавершеного будівництва загальною площею 166,1 кв.м., який розташований в [ADDRESS]; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати за проведення оцінки майна в сумі 2500 грн.; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в розмірі 1455 грн. 37 коп.. Ухвалою суду від 20 червня 2014 року судом залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON]. У жовтні 2014 року позивач [PERSON] подала суду заяву в порядку вимог ст. 31 ЦПК України, в якій зазначала, що 25 травня 2012 року [PERSON] набув у власність земельну ділянку внаслідок приватизації площею 0,0643 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 741904. Дана земельна ділянка на момент набуття права власності була об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, набута внаслідок безоплатної передачі із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана земельна ділянка була набута [PERSON] під час перебування з нею в шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, внаслідок чого кожен із подружжя має рівні права щодо володіння, користування та розпорядження майном. Під час розгляду справи було встановлено, що земельна ділянка, щодо якої виник спір, належить та є спільною сумісною власністю подружжя, вибула із власності [PERSON] і належить [PERSON]. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об»єкта нерухомого майна земельна ділянка площею 0,0643 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], на підставі договору дарування, р. № 1307, виданий 26 червня 2013 року приватним нотаріусом [PERSON]. належить [PERSON]. [PERSON], не маючи достатніх і законних підстав, уклав з [PERSON] договір дарування від 26 червня 2013 року земельної ділянки, яка є спільною сумісною власністю подружжя і без її дозволу. Вона і [PERSON] були співвласниками земельної ділянки площею 0,0643 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], під час перебування в шлюбі. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] з посиланням на вимоги ст. ст. 13, 41 Конституції України, ст. ст. 3, 15, 16, 23, 25, 202, 203, 215, 216, 236, 237-240, 244, 248, 317, 321, 368, 370, 387, 388, 392, 638, 655, 658 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 68, 70, 71 СК України просила визнати договір дарування р. № 1307 від 26 червня 2013 року земельної ділянки загальною площею 0,0643 га, кадастровий номер 3222486601:01:009:5004, що розташована за адресою: [ADDRESS], недійсним; Визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки загальною площею 0,0643 га, кадастровий номер 3222486601:01:009:5004, що розташована за адресою: [ADDRESS]; Визнати за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки загальною площею 0,0643 га, кадастровий номер 3222486601:01:009:5004, що розташована за адресою: с. Тарасівка, Києво-Святошинського району, Київської області; Визнати за [PERSON] право власності на ? частину об»єкту незавершеного будівництва загальною площею 166,1 кв.м., який розташований в [ADDRESS]; Визнати за [PERSON] право власності на ? частину об»єкту незавершеного будівництва загальною площею 166,1 кв.м., який розташований в [ADDRESS]; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати за проведення оцінки майна в сумі 2500 грн.; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в розмірі 1455 грн. 37 коп.. В судовому засіданні 17 жовтня 2014 року судом ухвалено залучити до участі у справі як співвідповідача [PERSON]. В послідуючому позивач [PERSON] подала суду заяву в порядку вимог ст. 31 ЦПК України, в якій зазначала, що у неї і [PERSON] від шлюбу є двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON]., [INFO]. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 червня 2014 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей, встановлених рішенням суду, у задоволенні позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2014 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 червня 2014 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] задоволено частково і зменшено розмір стягнутих з [PERSON] аліментів в сумі 2000 грн. на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON]., [INFO], з 2000 грн. до ? частини з усіх видів заробітку; стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі ? частини з усіх його видів заробітку, щомісячно, але не менше30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обгрунтування своїх вимог [PERSON] посилався на те, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31 липня 2013 року з нього стягнуто аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 2000 грн. щомісячно, проте його матеріальний стан на даний час унеможливлює сплату аліментів у вказаному розмірі, оскільки він працює охоронцем в ПП «Юридична фірма «Оріон Н.Н.», та отримує заробітну плату, сума якої дорівнює 1220 грн.. Колегія суддів апеляційного суду м. Києва ухвалила рішення, яким вважала за можливе зменшити розмір аліментів, що стягується з [PERSON] з 2000 грн. щомісячно до ? частини з усіх видів заробітку, що на даний час виходячи з заробітної плати складає 610 грн.. [PERSON] зазначала, що [PERSON] жодного разу не сплатив аліменти на утримання дітей, починаючи з 30 травня 2013 року по теперішній час пройшло більше року, загальна сума заборгованості по сплаті аліментів становить близько 28 000 грн.. При вирішенні спору про поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках суд може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім»ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Із вищевказаного вбачається необхідність відступити від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні, врахувати інтереси неповнолітніх дітей, що заслуговують на увагу при визначенні розміру поділу спільного майна в натурі. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] просила визнати договір дарування № 1307 від 26 червня 2013 року земельної ділянки загальною площею 0,0643 га, кадастровий номер 3222486601:01:009:5004, що розташована за адресою: [ADDRESS], недійсним; Визнати за нею право власності на ? частин земельної ділянки загальною площею 0,0643 га, кадастровий номер 3222486601:01:009:5004, що розташована за адресою: [ADDRESS]; Визнати за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки загальною площею 0,0643 га, кадастровий номер 3222486601:01:009:5004, що розташована за адресою: с. Тарасівка, Києво-Святошинського району, Київської області; Визнати за [PERSON] право власності на ? частин об»єкту незавершеного будівництва загальною площею 166,1 кв.м., який розташований в [ADDRESS]; Визнати за [PERSON] право власності на ? частину об»єкту незавершеного будівництва загальною площею 166,1 кв.м., який розташований в [ADDRESS]; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати за проведення оцінки майна в сумі 2500 грн.; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в розмірі 2304 грн. 85 коп.. У листопаді 2014 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю майна, посилаючись на те, що 22 листопада 1997 року він уклав шлюб з [PERSON]. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2014 року шлюб розірвано. Спірна земельна ділянка по [ADDRESS] була набута ним внаслідок приватизації згідно зі ст. ст. 81, 116 ЗК України, право власності на яку виникло на підставі державного акту серії ЯМ № 741004 від 25 травня 2012 року. На час набуття ним права власності на вказану земельну ділянку він дійсно перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], але в період окремого проживання з нею у зв»язку з припиненням шлюбних відносин. В період шлюбу вони тривалий час не проживали спільно, про що свідчить, зокрема, те, що ще у 1999 році [PERSON] за рішенням суду стягнула з нього аліменти на дитину, [PERSON], 1998 року народження, оскільки у 1999 році вони припинили шлюбні відносини і протягом трьох років не поновлювали їх. З 2002 року і до кінця 2011 року вони з [PERSON] і дітьми проживали разом у [ADDRESS] в орендованому житлі. Наприкінці 2011 року вони остаточно припинили шлюбні відносини внаслідок розпаду сім»ї. Він став проживати окремо від [PERSON], будучи зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] та фактично проживаючи у найманому житлі. Вони не вели спільного господарства, він працював охоронником у фірмі ПП «Юридична фірма «Оріон», організовуючи своє життя на власний розсуд, самостійно розпоряджався своїми коштами. В цей же час [PERSON], проживаючи разом з дітьми, також мала свій бюджет. Він відвідував дітей за місцем проживання відповідачки, не поновлюючи шлюбних відносин з нею. [PERSON] не була обізнана про його особисте життя, рід його занять, місце роботи, розмір доходів, про що свідчить наведені нею дані про його соціальний і матеріальний стан у позовній заяві про стягнення аліментів на дітей, з якою вона звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва в травні 2013 року, в якій вказала, що він працює неофіційно, має нерегулярний і мінливий заробіток, хоча він з 2011 року працює в ПП «Юридична фірма «Оріон» охоронником і має постійну заробітну плату, і вказане підтверджується рішенням апеляційного суду м. Києва за його позовом про зменшення розміру аліментів. Крім того, наскільки йому відомо, щодо розірвання шлюбу з ним, але в період окремого проживання, вона одержала житло на сім»ю, в склад якої він не входив. Саме в цей період, вирішивши самостійно влаштувати своє життя, після фактичного припинення шлюбних відносин з [PERSON], він використав своє право на приватизацію земельної ділянки, отже, спільне майно, земельна ділянка, набута ним внаслідок приватизації, хоча і в період зареєстрованого шлюбу з [PERSON], але на час окремого проживання з нею у зв»язку із фактичним припиненням шлюбних відносин. Таким чином, він [PERSON] вважав, що спірна земельна ділянка до її відчуження ним була його особистою приватною власністю і не підлягає поділу, в порядку, передбаченому відповідними нормами Сімейного кодексу України, які регулюють правовідносини щодо спільного майна подружжя. Враховуючи викладене, позивач за зустрічним позовом [PERSON] просив визнати його особистою приватною власністю земельну ділянку по [ADDRESS], Києво-Святошинського району, Київської області на час її відчуження за договором дарування його особистою приватною власністю. Ухвалою суду від 05 листопада 2014 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна, і об»єднано в одне провадження зустрічні позовні вимоги [PERSON] з первісним позовом [PERSON]. У листопаді 2014 року позивач [PERSON] подала до суду заяву, в якій уточнила позовні вимоги, і зазначила, що на земельній ділянці площею 0,0643 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222486601:01:009:5004, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 741904, знаходиться об»єкт незавершеного будівництва загальною площею 166,1 кв.м., будівництво якого здійснювалось за спільні кошти подружжя. Вартість об»єкту незавершеного будівництва (житловий будинок) становить 162 672 грн., що підтверджується висновком про вартість майна, виконаного суб»єктом підприємницької діяльності-оцінювачем [PERSON]. Таким чином, вона має право на матеріали незавершеного будівництва, що становить 162 672 грн.. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] просила визнати договір дарування р. № 1307 від 26 червня 2013 року земельної ділянки загальною площею 0,0643 га, кадастровий номер 3222486601:01:009:5004, що розташована за адресою: [ADDRESS], недійсним; Визнати за нею право власності на ? частин земельної ділянки загальною площею 0,0643 га, кадастровий номер 3222486601:01:009:5004, що розташована за адресою: [ADDRESS]; Визнати за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки загальною площею 0,0643 га, кадастровий номер 3222486601:01:009:5004, що розташована за адресою: [ADDRESS]; Визнати за [PERSON] право власності на ? частини матеріалів, які були використані в процесі будівництва об»єкту незавершеного будівництва загальною площею 166,1 кв.м., який розташований в [ADDRESS]; Визнати за [PERSON] право власності на ? частину матеріалів, які були використані в процесі будівництва об»єкту незавершеного будівництва загальною площею 166,1 кв.м., який розташований в [ADDRESS]; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати за проведення оцінки майна в сумі 2500 грн.; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в розмірі 2304 грн. 85 коп.. Судом залучено до участі у справі за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю третьою особо, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON]. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] позов підтримав і просив його задовольнити, зустрічний позов [PERSON] не визнав і заперечував проти його задоволення. У судовому засіданні представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] позов [PERSON] не визнав і заперечував проти його задоволення, зустрічний позов [PERSON] підтримав і просив його задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача за позовом [PERSON] (третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору за зустрічним позовом [PERSON]) [PERSON] позов [PERSON] не визнав і заперечував проти його задоволення, зустрічний позов [PERSON] підтримав і просив його задовольнити. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з"ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Згідно вимог ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що з 22 листопада 1997 року [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі подружжя має дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2014 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу позов [PERSON] задоволено, шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 22 листопада 1997 року Стодулецькою сільською радою Жмеринського району Вінницької області, про що 22 листопада 1997 року зроблено відповідний актовий запис № 10,-розірвано. За час перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 741904 від 25 травня 2012 року, згідно якого на підставі рішення Тарасівської сільської ради № 13/5 14 сесії 6 скликання від 20 березня 2012 року він є власником земельної ділянки площею 0,0643 га, земельна ділянка розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки 3222486601:01:009:5004. Відповідно до наданої довідки виконавчого комітету Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 13 червня 2014 року № 963 земельна ділянка, яка знаходиться в [ADDRESS] площею 0,0643 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд згідно кадастрового номеру 32212486601:01:009:5004 дійсно належить [PERSON]. З наявних матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 26 червня 2013 року подарував [PERSON] вказану земельну ділянку, яка знаходиться в [ADDRESS] площею 0,0643 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд. Представник відповідача [PERSON] відмовився надати суду для огляду оригінал Договору дарування земельної ділянки від 26 червня 2013 року між [PERSON] і [PERSON]. Відповідно до наданої довідки виконавчого комітету Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 13 червня 2014 року № 963 земельна ділянка, яка знаходиться в [ADDRESS] площею 0,0643 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд згідно кадастрового номеру 32212486601:01:009:5004, дійсно належить [PERSON]. Вказані обставини також підтверджуються Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об»єкта нерухомого майна, згідно якої земельна ділянка площею 0,0643 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], на підставі Договору дарування від 26 червня 2013 року, р. № 1307, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], дійсно належить на праві приватної власності [PERSON]. Згідно Звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки площею 0,0643 га, яка належить [PERSON] і розташована за адресою: [ADDRESS], проведеного ТОВ КФ «Ріва» ФОП «[PERSON].», 23 вересня 2013 року, на підставі документів, наданих замовником, маркетингу ринку земельних ділянок, розрахунків, виконаних згідно з методологією та стандартами, експертна грошова оцінка земельної ділянки площею 0,0643 га, кадастровий номер 3222486601:01:009:5004, що розташована за адресою: [ADDRESS], становить 128 401 грн.. Щодо поділу між подружжям [PERSON] і [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0,0643 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, то вона підлягає поділу з огляду на наступне. Згідно вимог Закону України «Про внесення змін до ст. 61 Сімейного кодексу України щодо об»єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року, який набрав чинності 8 лютого 2011 року, статтю 61 СК України доповнено частиною п»ятою, згідно якої об»єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Таким чином, враховуючи наведене, а також ту обставину, що в Законі України «Про внесення змін до ст. 61 СК України щодо об»єктів права спільної сумісної власності подружжя» положення ч. 5 ст. 61 СК України можуть застосовуватись щодо набуття вказаних у ній об»єктів права спільної сумісної власності подружжя з 8 лютого 2011 року, тобто даний Закон поширюється на юридичні факти і правовідносини, які виникли після набуття ним чинності. Відповідно до вимог ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯМ № 741904 від 25 травня 2012 року [PERSON] належала на праві власності земельна ділянка площею 0,0643 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, державний акт видано на підставі рішення Тарасівської сільської ради № 13/5 14 сесії 6 скликання від 20 березня 2012 року, кадастровий номер земельної ділянки 3222486601:01:009:5004. Вказана земельна ділянка на момент набуття права власності на неї [PERSON] згідно державного акту на право власності на земельну ділянку була об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Слід зазначити, що частину п»яту статті 61 СК України виключено на підставі Закону № 4766-VІ від 17 травня 2012 року, який набрав чинності лише з 13 червня 2012 року. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно вимог ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вказана земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON], і кожен з подружжя має рівні права щодо володіння, користування та розпорядження майном. За таких обставин [PERSON] не вправі був без згоди [PERSON], як другого з подружжя, відчужувати вказану земельну ділянку за договором дарування [PERSON]. Згідно вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно вимог ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб»єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вказаний Договір дарування не може залишатись в силі, і тому слід визнати недійсним Договір дарування від 26 червня 2013 року між [PERSON] і [PERSON] земельної ділянки площею 0,0643 га за адресою: [ADDRESS], цільове призначення-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки 3222486601:01:009:5004, і в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки загальною площею 0,0643 га, кадастровий номер 3222486601:01:009:5004, що розташована за адресою: [ADDRESS], і також в порядку поділу майна подружжя слід визнати за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки загальною площею 0,0643 га, кадастровий номер 3222486601:01:009:5004, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Що стосується заявлених зустрічних вимог [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, то вони не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як зазначав позивач [PERSON] в своєму зустрічному позові, що на час набуття ним права власності на вказану земельну ділянку він дійсно перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], але в період окремого проживання з нею у зв»язку з припиненням шлюбних відносин. В період шлюбу вони тривалий час не проживали спільно, про що свідчить, зокрема, те, що ще у 1999 році [PERSON] за рішенням суду стягнула з нього аліменти на дитину, [PERSON], 1998 року народження, оскільки у 1999 році вони припинили шлюбні відносини і протягом трьох років не поновлювали їх. З 2002 року і до кінця 2011 року вони з [PERSON] і дітьми проживали разом у [ADDRESS] в орендованому житлі. Наприкінці 2011 року вони остаточно припинили шлюбні відносини внаслідок розпаду сім»ї. Він став проживати окремо від [PERSON], будучи зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] та фактично проживаючи у найманому житлі. Вони не вели спільного господарства, він працював охоронником у фірмі ПП «Юридична фірма «Оріон», організовуючи своє життя на власний розсуд, самостійно розпоряджався своїми коштами. В цей же час [PERSON], проживаючи разом з дітьми, також мала свій бюджет. Він відвідував дітей за місцем проживання відповідачки, не поновлюючи шлюбних відносин з нею. [PERSON] не була обізнана про його особисте життя, рід його занять, місце роботи, розмір доходів, про що свідчить наведені нею дані про його соціальний і матеріальний стан у позовній заяві про стягнення аліментів на дітей, з якою вона звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва в травні 2013 року, в якій вказала, що він працює неофіційно, має нерегулярний і мінливий заробіток, хоча він з 2011 року працює в ПП «Юридична фірма «Оріон» охоронником і має постійну заробітну плату, і вказане підтверджується рішенням апеляційного суду м. Києва за його позовом про зменшення розміру аліментів. Крім того, наскільки йому відомо, щодо розірвання шлюбу з ним, але в період окремого проживання, вона одержала житло на сім»ю, в склад якої він не входив. Саме в цей період, вирішивши самостійно влаштувати своє життя, після фактичного припинення шлюбних відносин з [PERSON], він використав своє право на приватизацію земельної ділянки, отже, спільне майно, земельна ділянка, набута ним внаслідок приватизації, хоча і в період зареєстрованого шлюбу з [PERSON], але на час окремого проживання з нею у зв»язку із фактичним припиненням шлюбних відносин. Таким чином, він [PERSON] вважав, що спірна земельна ділянка до її відчуження ним була його особистою приватною власністю і не підлягає поділу, в порядку, передбаченому відповідними нормами Сімейного кодексу України, які регулюють правовідносини щодо спільного майна подружжя. Однак, вказані доводи [PERSON] спростовуються іншими доказами у справі. Так, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2014 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу позов [PERSON] задоволено, шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 22 листопада 1997 року Стодулецькою сільською радою Жмеринського району Вінницької області, про що 22 листопада 1997 року зроблено відповідний актовий запис № 10,-розірвано. Судом при вирішенні вказаного спору між сторонами було встановлено, що спільне життя сторін у справі не склалось, у зв»язку з тим, що останні мають різні погляди на сімейне життя, що призвело до втрати взаємопорозуміння та почуття любові та поваги одне до одного. Примирення між собою та збереження сім»ї вважають неможливим та таким, що суперечило б інтересам як сторін у справі, так і інтересам їх дітей. Судом було встановлено, що більше півроку сторони не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, мають окремі бюджети, проживають окремо. Вказане рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2014 року набрало законної сили. Згідно вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, суд дійшов висновку, що на час приватизації і одержання державного акта на право власності на земельну ділянку [PERSON] і [PERSON], як подружжя, перебувало у шлюбних відносинах і підтримувало подружні стосунки. За таких обставин суд відмовляє [PERSON] у задоволенні зустрічного позову. Також, як зазначила позивач [PERSON] у позовній заяві, на вищевказаній земельній ділянці знаходиться об»єкт незавершеного будівництва (житловий будинок) загальною площею 166,1 кв.м., будівництво якого здійснювалось за спільні кошти подружжя. Вартість об»єкту незавершеного будівництва становить 162 672 грн., що підтверджується висновком про вартість майна, виконаного суб»єктом підприємницької діяльності-оцінювачем [PERSON]. Так, дійсно, згідно наданого суду Звіту про оцінку майна, проведеного суб»єктом підприємницької діяльності [PERSON], дата виконання звіту-29 липня 2013 року, майно являє собою домоволодіння та складається з недобудованого житлового будинку та господарської споруди: бетонного колодязя для зливної ями, матеріали стін та перегородок будинку-комбіновані з піноблоків, шлакоблоків, цегли, фундаменти-бетонні, зроблена підготовка під укладення бетонної основи для підлоги з арматури, площа земельної ділянки-0,0643 га, рік забудови-2012 р., метою визначення ринкової вартості для розподілу майна, і оцінювачем зроблено висновок, що ринкова вартість незавершеного будівництвом домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], коефіцієнт будівельної готовності складає 20%, визначена за порівняльним підходом на дату оцінки без ПДВ, станом на 25 липня 2013 року становить 162 672 грн.. В обгрунтування заявлених вимог позивач [PERSON] додала до позовної заяви копію Кредитного договору № 3093-Л від 19 жовтня 2012 року, згідно п. п. 1.1.-1.3. якого Кредитна спілка «Профспілкова скарбниця» за цим Договором надає позичальнику [PERSON] грошові кошти у кредит в сумі 14000 грн. зі сплатою річних процентів, що передбачені в п. 1.4. цього договору, а позичальник зобов»язується повернути отриману суму і сплатити проценти в строки та в порядку, визначених у цьому договорі. Строк дії договору становить 12 місяців, тобто з 19 жовтня 2012 року по 19 жовтня 2013 року і діє до повного виконання зобов»язань позичальником. Цільове призначення кредиту: будівництво (будівництво будинку). Як зазначала позивач [PERSON], на дані грошові кошти були придбані будівельні матеріали для будівництва вказаного житлового будинку, і тому даний факт підтверджує її участь у спільному будівництві жилого будинку. Представник відповідача [PERSON] за позовом [PERSON] пояснила суду, що вказаний жилий будинок почав будувати новий власник за Договором дарування від 26 червня 2013 року [PERSON] виключно за свої власні грошові кошти, однак доказів на підтвердження своїх доводів представник відповідача [PERSON] суду не надав. Згідно вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно вимог ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання, тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). За таких обставин суд дійшов висновку, що вказане майно є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, і тому в порядку поділу майна подружжя слід визнати за [PERSON] право власності на ?? частину будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва будинку, коефіцієнт будівельної готовності якого складає 20%, за адресою: [ADDRESS], і в порядку поділу майна подружжя слід визнати за [PERSON] право власності на ? частину будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва будинку, коефіцієнт будівельної готовності якого складає 20%, за адресою: [ADDRESS]. Також у поданій позовній заяві позивач [PERSON] просила суд відступити від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні, врахувати інтереси неповнолітніх дітей, що заслуговують на увагу при визначенні розміру поділу спільного майна в натурі, та визнати за нею право власності на ? частин вищевказаної земельної ділянки і ? частин будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва будинку за адресою: [ADDRESS], і визнати за [PERSON] право власності на ? частину вказаної земельної ділянки і ? частину будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва будинку за адресою: [ADDRESS]. Судом встановлено, що в шлюбі подружжя має дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2014 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу позов [PERSON] задоволено, шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 22 листопада 1997 року Стодулецькою сільською радою Жмеринського району Вінницької області, про що 22 листопада 1997 року зроблено відповідний актовий запис № 10,-розірвано. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 червня 2014 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей, встановлених рішенням суду, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2014 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 червня 2014 року скасовано та ухвалено нове наступного змісту. Позов [PERSON] до [PERSON] задоволено частково. Зменшено розмір стягнутих з [PERSON] аліментів в сумі 2000 грн. на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], з 2000 грн. до ? частини з усіх видів його заробітку. Стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини з усіх видів заробітку, щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд дійшов висновку, що дані позовні вимоги [PERSON] не можуть бути задоволені з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 70 Сімейного кодексу України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім»ї. За рішенням суду частка майна, дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Суд вважає, що вимоги [PERSON] щодо збільшення частки спірного майна до ? частин і зменшення [PERSON] до ? частини на підставі вимог ст. 70 СК України є необгрунтованими, оскільки збільшення частки майна на користь того з подружжя, з ким проживає дитина, можливе лише за певної умови: якщо розмір аліментів, які така особа одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини та її лікування, однак [PERSON] не надала суду належних доказів, які ж саме конкретно порушені відповідачем інтереси дітей, що стало б підставою відступу від принципу рівності часток подружжя в праві на майно. З наданої позивачем [PERSON] суду довідки-розрахунку заборгованості від 30 квітня 2014 року ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві, лише вбачається, що станом на 30 квітня 2014 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів становить 22 129 грн. 03 коп., і згідно копії постанови про закінчення виконавчого провадження державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві від 08 травня 2014 року вбачається, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/752/3177/13, виданого 11 вересня 2013 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів закінчено, оскільки згідно відповіді Пенсійного фонду України боржник працює в ПП «Юридична фірма «Оріон» Н.Н.», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Тургенівська, буд. 65, кімн. 22, що за адміністративно-територіальним розподілом відноситься до Шевченківського району м. Києва, в зв»язку з чим виконавчий документ підлягає направленню за належністю до ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві для подальшого виконання. Судові витрати відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України підлягають розподілу між сторонами, і суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] понесені витрати за проведення оцінки нерухомого майна в розмірі 1250 грн., 727 грн. 68 коп. понесених витрат по сплаті судового збору, та слід стягнути з [PERSON] 2 411 грн. 11 коп. судового збору на користь держави. Також підлягає стягненню з [PERSON] 641 грн. судового збору на користь держави.

Outcome: partial