Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Позивачка звернулася до суду із позовом, в якому зазначила, що в період часу з 01.09. 2004 року по 06.04. 2016 року перебувала у трудових правовідносинах із відповідачем. 06 квітня 2016 року позивачка було звільнено з ПАТ "Азовмаш" на підставі ст. 40 КЗпП України. Також зазначила, що на час звільнення роботодавець не сплачував їй заробітну плату з січня 2016 року, після звільнення позивач не отримала усі належні їй виплати при звільненні. Крім того, відповідач затримав також позивачу заробітну плату за січень-квітень 2016 року, більш ніж як на один місяць, а тому позивачка вважає, що має право на отримання компенсації за несвоєчасно виплату заробітної плати. А крім того позивачка зазначила, що у звязку із тим, що відповідач не виплатив всі належні їй суми, то вона має право на стягнення середнього заробітку з часу затримки по день фактичного розрахунку. Просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період часу з січня по 06 квітня 2016 року включено, компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату січень-квітень 2016 року по день прийняття рішення судом, а також просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 07 квітня по день прийняття рішення судом. Під час судового розгляду позивачка уточнила свої позовні вимоги та просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з січня 2016 року по 06 квітня 2016 року включно у розмірі 5029,69 гривень, компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату в січні-квітні 2016 року у розмірі 71,31 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 07 квітня 2016 року по 04 листопада 2016 року включно у розмірі 14018,60 гривень, судові витрати просила покласти на відповідача. В судове засідання позивачка [PERSON] надала суду письмову заяву, в якій підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні, просила провести розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача ПАТ "Азовзагальмаш" [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судове засідання надала заперечення проти позову. В обґрунтування своїх заперечень посилалась на те, що відповідач визнає позов частково, а саме в частині заборгованості із заробітної плати у розмірі 5029,69 гривень, з яких 1147,81 гривень компенсація за невикористану відпустку. В задоволенні решти позовних вимог просила відмовити, посилаючись на те, що в день звільнення 06.04. 2016 року позивач повинен був предявити відповідну вимогу про розрахунок, а оскільки позивачка не зверталася з такою вимогою про здійснення остаточного розрахунку, тому і права такої вимоги у позивачки не настало. Також зазначила, що в супереч положення ст. 60 ЦПК України позивач не надала підтвердження того, що зверталася до відповідача з вимогою про виплату компенсації. В задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку, компенсації просили відмовити у повному обсязі. В подальшому в своїх запереченнях щодо уточненої позовної заяви представник відповідача зазначила, що позиція їх не змінилася та вони визнають тільки позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати у розмірі 5029,69 гривень, в задоволенні решти позовних вимог просили відмовити. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що позивачка в період з 01 вересня 2004 року по 06 квітня 2016 року працювала в ПАТ "Азовмаш". 06.04.2016 року позивача звільнено з підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. (а.с.6) З довідки № А/08-168 від 27.09. 2016 року, виданої відповідачем, заборгованість підприємства по заробітній платі перед позивачкою [PERSON] становить 5029,69 гривень, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку у розмірі 1147,81 гривень. (а.с.21) Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено та визнано відповідачем в своїх запереченнях, що відповідачем при звільненні [PERSON] не була виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 5029,69 гривень, у тому числі компенсація невикористаної відпустки 1147,81 гривень, яка не виплачена і станом на день прийняття рішення судом. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20\~Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі\~ст. 117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція міститься у Постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. Також, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 177 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум в строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальним є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Стосовно визначення дати з якої повинно бути обраховано середній заробіток, суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо того, що позивачкою в день звільнення, а саме 06 квітня 2016 року не було предявлено вимогу щодо здійснення із нею остаточного розрахунку, оскільки виплата середнього заробітку настає за умови невиплати з вини підприємства належних сум при звільненні, а такий факт був визнаний відповідачем та підтверджено відповідними довідками. Отже визначаючи кількість робочих днів, суд перевіривши правильність розрахунку зробленого позивачем, погоджується із ним та враховує, що розрахунок проведено із 07.04. 2016 року і таким чином у квітні 2016 року 17 робочих днів, травень 2016 року 19 робочих днів, червень 2016 року 20 робочих днів, липень 2016 року 21 робочий день, серпень 2016 року 22 робочих дні, жовтень 2016 року 20 робочих днів, листопад 2016 року, по день ухвалення рішення суду 4 робочі дні, що загалом становить 145 робочих днів, що також підтверджується табелем робочого часу за графіком № 1 наданого відповідачем. (а.с.20, 28-29) Крім того, суд перевіряючи правильність розрахунку, погоджується з розрахунком позивачки, а тому розмір середнього заробітку за час затримки в розрахунку становить: 145 днів (період з 07.04. 2016 року по 04.11.2016 року) х 96,68 гривень (сума середньоденного заробітку, обрахована відповідачем), що становить 14018,60 гривень. (а.с.22,28-29) Щодо позовних вимог в частині стягнення компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Аналогічні норми закріплені в\~статті 34 Закону України «Про оплату праці», якими передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. До структури заробітної плати, визначеної у\~статті 2 Закону України «Про оплату праці», входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Приймаючи до уваги вказані положення Закону та факт несвоєчасної виплати заробітної плати, відповідач має також обов'язок здійснити позивачу компенсацію, передбачену Законом. З розрахунку № 280/401 від 29.09. 2016 року, зробленого відповідачем, сума компенсації відповідача перед позивачкою [PERSON] становить 71,31 гривень за період з лютого 2016 року по квітень 2016 року, з якою погодилася позивачка та саме цю суму компенсації просила стягнути на її користь з позивача, а тому суд не виходячи за межі позовних вимог задовольняє їх у цій частині. Крім того, відповідно до Закону України "Про судовий збір" позивача звільнено від сплати судового збору, а тому відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі передбаченої ставки судового збору за позовні вимоги майнового характеру, відповідно до Закону України "Про судовий збір" у розмірі 551,20 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved