Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

У грудні 2013 року Дочірнє підприємство «Кіровоградтепло» Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр науково-технічних інновацій Української нафтогазової академії» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за отриману послугу з централізованого теплопостачання. Зазначало, що підприємство надавало послуги відповідачу з централізованого теплопостачання, однак відповідач ці послуги в період з 01.10.2008 року по 01.12.2013 року належним чином не оплачувала, тому виникла заборгованість, яка становить 8 712,39 грн. У зв'язку з тим, що відповідач не виконала грошові зобов'язання щодо сплати заборгованості за надані послуги, підприємство просило стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість по оплаті за послуги у вказаному розмірі , а також згідно ст.625 ЦК України інфляційні в сумі 328,29 грн.; 3 % річних - 497,49 грн., пеню в порядку ст. 549 ЦК України в розмірі- 1 272,71 грн. та понесені ними судові витрати (а.с.2). В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, зокрема , в частині заборгованості за останні три роки. За період з 2008 року по грудень 2010 року зазначив про застосування строку позовної давності. Щодо інших нарахувань просив відмовити. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо частково задоволення вимог, виходячи з наступного. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частинами 1 та 2 ст. 212 ЦПК України, встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Статтею 13 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" централізоване опалення віднесено до комунальних послуг. Відповідно до ст.24 Закону України «Про теплопостачання» основними обов'язками споживача є, зокрема, своєчасне укладення договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії; додержання вимог договору та нормативно-правових актів; забезпечення безпечної експлуатації систем теплоспоживання. Статтею 19 цього Закону передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію (ст.19 Закону України «Про теплопостачання»). Згідно з п.18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом відповідач [PERSON] зареєстрована та проживає у квартирі [ADDRESS] ( а.с. 5). На її ім'я відкрито особовий рахунок №641007 та видано абонентську книжку (а.с. 3). Суд вважає, що проживаючи у зазначеній квартирі, відповідач споживає послуги з теплопостачання, які надає позивач, в зв'язку з чим між сторонами склалися фактичні договірні відносини і виникли взаємні права та обов'язки. У відповідності до ст.162 Житлового Кодексу України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. В порушення вимог ст.24 Закону України «Про теплопостачання», ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідач договір на постачання теплової енергії з теплопостачальною організацією - позивачем не уклала, однак підприємство вказані послуги з централізованого опалення квартири надавало, а відповідач отримувала ці послуги. На адресу відповідача підприємством було відпущено теплової енергії на суму -8 712,39 грн. за період з жовтня 2008 року по листопад 2013 року, включно. Вказане підтверджено розрахунком про заборгованість по сплаті за теплову енергію (а.с. 3 ). Представник відповідача в судовому засіданні вказав, що заборгованість може бути тільки в межах 3-х років, тому суд не може задовольнити вимогу про стягнення боргу в сумі 8 712,39 грн. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України). Тому, з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів сплати відповідачем вартості отриманих послуг, суд приходить до висновку, що задоволенню підлягає заборгованість за послуги теплопостачання саме за період з 01.12.2010 року по 01.12.2013 року в сумі- 3612,79 грн., з урахуванням строку позовної давності . Правовідносини, які склалися між сторонами у зв'язку з фактичними договірними відносинами щодо надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України ( постанова ВСУ у справі № 6-68цс12 від 20.06.2012 р.). Задоволенню підлягають і позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі-497,49 грн. та інфляційних втрат в сумі -328,29 грн. ( а.с.7) , оскільки у відповідності до вимог частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, позивач також просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 1 272,71 грн., яка виникла внаслідок прострочення виконання зобов'язань, посилаючись на норми ст. 549 ЦК України . У відповідності до приписів частини першої статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою. Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пунктом 10 частини 3 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач повинен сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах. Проте, вказаним актом законодавства розмір пені не встановлений, а сторони у відповідному договорі не встановили конкретного розміру такої відповідальності. За таких обставин, суд вважає за необхідне в задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, відмовити, оскільки договір про надання послуг з централізованого опалення між сторонами у справі відсутній, а чинним законодавством не встановлено розмір пені за несвоєчасне здійснення фізичною особою платежів за комунальні послуги. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки , позивачем сплачено судовий збір в сумі 229, 40 грн., що підтверджується платіжним дорученням (а.с.1 ), то з відповідача на користь підприємства і підлягає стягненню вказана сума. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial