Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

Представник позивача [PERSON] 24.09.2014 року звернувся до Оржицького районного суду Полтавської області з позовом до СФГ "Каміла" про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Просив суд усунути перешкоди в користуванні [PERSON] належною йому земельною ділянкою, площею 3,79 га, що розташована на території Черевківської сільської ради Оржицького району Полтавської області, з кадастровим номером 532367400:00:006:0030, шляхом витребування її у СФГ "Каміла" в стані, в якому вона була на час отримання в оренду, а саме - ріллею, також просив суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] всі понесені ним судові витрати. Представник позивача обґрунтовує свої позовні вимоги наступним. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 658582, виданого 11.10.2007 року Оржицькою районною державною адміністрацією, власником земельної ділянки, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,79 га, розташованої на території Черевківської сільської ради Оржицького району Полтавської області (кадастровий номер 532367400:00:006:0030), є позивач - [PERSON]. У квітні 2014 року дана ділянка була виділена в натурі, жодних обмежень чи обтяжень у її використанні немає, земельні сервітути не встановлювались. На підставі договору оренди землі, укладеного між [PERSON] та СФГ "Каміла" 1 січня 2008 року, дана земельна ділянка знаходилась у користуванні відповідача. Договір оренди землі був укладений строком на 5 років і закінчив свою дію 1 липня 2013 року. До закінчення його дії, в 2012 році, [PERSON] направив СФГ "Каміла" письмове попередження про небажання продовжувати з господарством орендні відносини на новий термін, оскільки він вирішив господарювати на землі самостійно. На цю заяву, а також на послідуючі особисті звернення відповідач належно не відреагував, земельну ділянку позивачу не повернув і продовжував її використання. В квітні 2014 року при спробі уповноваженої особи позивача провести сівбу кукурудзи на належній позивачеві земельній ділянці відповідач створив перешкоди в цьому і не дав можливості провести сільськогосподарські роботи. По цьому факту було звернення до Оржицького РВ УМВС. В сезоні 2014 року відповідач засіяв поле соняшником, чим продовжив виснажувати землю та понижувати її родючі властивості. Виходячи з цього, представник позивача звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом витребування її у відповідача у стані у якому вона перебувала на час отримання в оренду. 16 грудня 2014 року представник позивача [PERSON] уточнив позовні вимоги та прохав суд усунути перешкоди у користування земельною ділянкою шляхом звільнення її та повернення позивачеві у стані , у якому вона була на час отримання в оренду, а саме, -ріллею. Таку заяву подав з огляду на те, що позовні вимоги у первісному позову викладені не коректно, так як усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - це негаторний позов, а витребування земельної ділянки - це віндикаційний позов. Одночасне взаємовиключний позовних вимог неможливе. Прохає прийняти заяву як остаточні позовні вимоги. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позов підтримали в повному обсязі, просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, [PERSON] посилався на обставини, зазначені в позові, адвокат [PERSON] зазначив, що є всі підстави для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, оскільки земельна ділянка належить [PERSON], а відповідач користується нею незаконно. Представник відповідача Куліков С.Ю., позов не визнав, просив суд відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі, вказав, що [PERSON] на момент видачі йому державного акту на право власності на земельну ділянку був громадянином Російської Федерації, тому не мав права бути власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення в Україні. Крім того, 23.08.2011 року між сторонами було укладено ще одну угоду на продовження строку дії договору, хоч договір не зерєстрований у державного реєстратора, але господарство, на підставі ст. 33 Закону України "Про оренду землі" вважає, що договір чинний та відповідач має право використовувати земельну ділянку з 2008 року по 2014 рік. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, заслухавши свідків, вивчивши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до слідуючого висновку. Судом встановлено, що [PERSON], згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 658582, виданого 11.10.2007 року Оржицькою районною державною адміністрацією, є власником земельної ділянки, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,79 га, розташованої на території Черевківської сільської ради Оржицького району Полтавської області (кадастровий номер 532367400:00:006:0030) (а.с. 5). 16 квітня 2014 року дана ділянка була виділена в натурі (а.с.а.с. 10-18). Згідно довідки № 501 від 16.04.2014 року, виданої ПП "Проектант", обмеження на використання даної земельної ділянки, згідно Класифікатора обмежень та обтяжень у використанні земельних ділянок, обмеження прав та земельні сервітути відсутні (а.с. 14). 01.01.2008 року між [PERSON] та СФГ "Каміла" було укладено договір оренди землі, строком на 5 років, даний договір було зареєстровано у Оржицькому районному відділі Полтавської регіональної філії ДП "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01.07.2008 року № 0408559000146 (а.с.а.с. 6-7). 19.10.2012 року [PERSON] на адресу СФГ "Каміла" було направлено лист (вручено 23.10.2012 року) про те, що після закінченням строку дії договору оренди землі, позивач не має наміру поновлювати з відповідачем договірні відносини, а підписані ним раніше угоди не мають юридичної сили (а.с.а.с. 19-20). 25.04.2014 року при спробі [PERSON], який діяв в інтересах позивача, провести сівбу кукурудзи на належній позивачеві земельній ділянці, відповідач створив перешкоди в цьому і не дав можливості провести сільськогосподарські роботи (а.с.а.с. 21-23). В 2014 році відповідач продовжував обробляти і користуватися земельною ділянкою, належною позивачеві. Згідно заяви про подію від 25.04.2014 року [PERSON] звернувся до міліції з приводу вчинення 25 квітня 2014 року перешкод у обробітку земельної ділянки представниками СФГ "Каміла", а висновком Оржицького РВ УМВС України у Полтавській області підтверджено даний факт. У суді було допитано свідка [PERSON], який зазначив, що [PERSON] попросив його посіяти на його земельній ділянці кукурудзу, але охоронець, який був на полі, не допускав їх провести посівні роботи, пізніше приїхала особа, яка назвалася менеджером СФГ "Каміла", [PERSON] подав йому документи про право власності на земельну ділянку, після цього вони поїхали у Черевківську сільську раду, туди ж приїхав [PERSON], представник СФГ "Каміла", і після йорго візиту земельну ділянку працівники СФГ не дали засіяти. Свідок [PERSON], яка є землевпорядником Черевківської сільської ради, зазначила, що 16.04.2014 року до них у сільську раду звернувся [PERSON], який займався виділенням в натурі земельної ділянки, що належала його братові [PERSON], також було звернення до СФГ "Каміла" щодо виділення меж земельної ділянки, але представник відповідача так і не приїхав, ділянку обробляло СФГ "Каміла", [PERSON] ділянку не обробляв, бо відповідач не дозволяв сіяти. Знає, що [PERSON] договір не продовжував. Суд вважає, що твердження представника відповідача про те, що договір про оренду землі від 23.08.2011 року, на основі якого відповідач продовжував обробляти земельну ділянку позивача, вважається укладеним і чинним, є хибним з огляду на слідуючі норми законодавства. Відповідно до ст. 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Зазначена норма відповідає принципу свободи договору, передбаченому у ст. 6 та ст. 627 ЦК України. Крім того, вказані норми кореспондуються із ч. 3 ст. 203 ЦК України, що передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, у зв'язку з чим волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що згідно із статтею 210 ЦК України не є вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Проаналізувавши вимоги чинного законодавства, суд вважає, що договір оренди земельної ділянки від 23 серпня 2011 року, укладений між [PERSON] та СФГ "Каміла" не є вчиненим, оскільки право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до ч.5 ст. 6 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень". Вказане не дає права відповідачеві вільно володіти (користуватися) земельною ділянкою, що належить позивачеві. Суду не надано доказів отримання позивачем орендної плати за період після закінчення дії договору про оренду землі від 01.01.2008 року чи інших доказів, що свідчили б про вчинення позивачем дій, спрямованих на схвалення й виконання умов договору оренди земельної ділянки від 23.08.2011 року. Підстави для набуття права користування земельною ділянкою СФГ "Каміла" відсутні, тому земельна ділянка, що належить на праві власності [PERSON], перебуває у їхньому користуванні безпідставно, оскільки за ст. 125 ЗК України (в редакції від 05.03.2009 року), право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України в редакції від 07.07.2011 року, що діяла на час підписання договору, право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону, а відповідно до тієї ж ст. 126 Земельного кодексу України, але в редакції від 05.07.2012 року зазначалося, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Розділом ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1878-VІ від 11 лютого 2010 року "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" встановлено, що до 1 січня 2012 року, (9 грудня 2011 року дію вказаної норми продовжено до 1 січня 2013 року), державна реєстрація, зокрема договорів оренди земельних ділянок проводиться територіальними органами земельних ресурсів. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За нормами ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до норм ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Суд не приймає до уваги твердження відповідача про відсутність у позивача права на володіння земельною ділянкою у зв'язку з набуттям ним громадянства Російської Федерації, оскільки суду надано державний акт про право власності на вищезазначену земельну ділянку з відміткою про його державну реєстрацію, а відомостей про недійсність цього документа чи про рішення суду, за яким позивача позбавлено права власності на земельну ділянку, суду не надано. За таких обставин позов [PERSON] до СФГ "Каміла" про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та її звільнення та повернення власникові підлягає задоволенню. Остаточно сформульовані позивачем позовні вимоги щодо повернення земельної ділянки у стані в якому вона була на час отримання в оренду, а саме -ріллею, задоволенню не підлягають, оскільки матеріали справи не містять доказів у якому саме вигляді земельна ділянка була передана відповідачеві. Технічна документація, акт встановлення меж земельної ділянки не є належним доказом того у якому стані знаходилась земельна ділянка на момент передачі її орендареві. За положеннями ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами. З огляду на те, що даної норми позивачем при обгрунтуванні позову у цій частині дотримано не було, то і підстав для його задоволення у цій частині суд не вбачає. Згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У зв'язку з цим суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача судових витрат. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved