Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», звертаючись до суду, пред`явив позов до [PERSON] , [PERSON] з вимогами: «Стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 3810,83 доларів США, що за курсом 27,66 відповідно до службового розпорядження НБУ від 16 січня 2017 року складає 105407,56 грн. за кредитним договором №k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, яка складається з : 1733,16 доларів США - заборгованість за кредитом(тіло кредиту); 1669,25 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом;158,42 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 250,00 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором». 10 квітня 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва відкрито провадження у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. 08 червня 2017 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду спільний зустрічний позов до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» з вимогами: «Визнати припиненим зобов`язання [PERSON] за Кредитним Договором №k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року у зав`язку з їх належим виконанням. Визнати припиненим правовідносини за Договором поруки від 30 березня 2007 року та Договором застави рухомого майна № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року. Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь [PERSON] безпідставно отримані кошти в сумі 3 298,04 доларів США та незаконно утри манні після 16 жовтня 2011 року винагороду на загальну суму 872,0 Дол. США, а в сього - 4 170,14 доларів США, що по офіційному курсу НБУ станом на 08 червня 2017 року складає в гривнях 109 280,24 грн. Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1732,80 грн. Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн». 20 липня 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про прийняття зустрічного позову [PERSON] , [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання припиненими зобов`язання за кредитним договором, визнання припиненим правовідносини за договором поруки та стягнення коштів. 09 листопада 2017 року представник позивача за первісним позовом [PERSON] подав заперечення на зустрічну позовну заяву з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову та посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просив відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви в повному обсязі. 30 листопада 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про призначення у цивільній справі судово-економічної експертизи, проведення експертизи доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, провадження у справі зупинено до проведення судово-економічної експертизи. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до п.9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 14 серпня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відновлення провадження у цивільній справі. 13 грудня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про призначення у цивільній справі додаткову судову фінансово-економічну експертизу, пролвення експертизи доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, провадження у справі зупинено до проведення додаткової судової фінансово-економічної експертизи. 27 листопада 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відновлення провадження у цивільній справі. Представники позивача просили задовольнити позов у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, відмовити у задоволенні зустрічного позову, вважають вимоги за зустрічним позовм безпісдтавними, оскільки позичальником не доведено відсутність заборгованості за кредитним договором та припинення договірних зобовязань внасмлідок їх викоання, з урахуванням нарахованих банком штрафних-фінансових санкцій, в той же час вимоги банку про стягення заборгованості підтвредженго належними та допустими доказами, серед іншого розрахунком заборгованості по кредитному договору, що зумовлює виконання зобовязань відповідачами, як солідарними боржниками, в межах суми визначнеої у первісному позові. Відповідачі та представник відповідачів просили у задоволенні первісногог позову відмовити в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позов, та задовольнити зустрічний позов в повному обсязі, з підстав та мотивів викладених у зустрічному позову та додаткових пояснень до нього, та на підсмтві зібраних у справі доказів та довдених обставин відстуності заборгованості за кредитним договром на підставі висновків судової експерти, яка проведена в межах розгляду даної цивільної справи. Вислухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані сторонами докази на підтвердження та спростування заявлених вимог за первісним та зустрічним позовами, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі, та дійшов до наступних висновків. Відповідно до частини 1 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. ( ст. 2 Закону України „Про банки і банківську діяльність") Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За приписами ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 30 березня 2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний Договір №k2u4AW01170264. Відповідно до п. 1.1. кредитного Договору, банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 7.1. цього Договору. Відповідно до п. 7.1 Кредитного Договору, банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти на строк з 30 березня 2007 року по 27 березня 2014 ріквключно у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 23 020,00 доларів США на наступні цілі: - купівля автомобіля у сумі 16 218,00 доларів США шляхом перерахування на поточний рахунок автосалона АСФ «Бліц-Авто» АТ «УкрАвто» № [NUMBER] в АТ «Брокбізнесбанк»; - сплата страхових платежів за договором особистого страхування №K2U4LK00036848 від 30 березня 2017 року у момент оформлення кредиту у розмірі 162,18 доларів США шляхом перерахування на поточний рахунок страхової компанії «Інгострах»; - та у розмірі 6 470,84 доларів США на сплату платежів у випадках та згідно порядку передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору. Сплата за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень майна в розмірі 6,80 доларів США на поточний рахунок ДП «Інформаційний центр» МУЮ. - зі сплатою за користування Кредитом, відсотків у розмірі 0,67 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом; винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1% у момент надання кредиту від суми коштів, перерахованих на автосалон/ виданий готівкою; та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,31% щомісяця в період сплати від суми у кредит коштів при оформленні кредиту; відсотків за дострокове погашення згідно з п. 3.1. цього Договору; та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного Договору; період сплати вважати період з «20» по «25» числа кожного місяця. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 30 березня 2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено Договір застави рухомого майна № k2u4AW01170264, відповідно до якого предметом застави є автомобіль марки «Opel», 2007 року випуску, легковий седан, кузов № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . В той же день, 30 березня 2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено Договір поруки, предметом договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором від 30 березня 2007 року № k2u4AW01170264, згідно якого кредитор надає боржнику кредит у сумі 23 020,00 доларів США, а боржник повинен виконати зобов`язання. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України) Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. (ч.2 ст. 615 Цивільного кодексу України) Відповідно до статі 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 554 ЦК передбачено, що в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно з ч.1 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо. Зміст договору як угоди (правочину) становить сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, в яких закріплюються їхні права та обов`язки, що становлять зміст договірного зобов`язання (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України). Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, котрим визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. (ч.1, 2 ст. 553 Цивільного кодексу України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв`язку з порушенням умов договору згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань. Це спосіб цивільно-правової відповідальності боржника. При вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК України і виходити з того, що якщо договором встановлений обов`язок позивальника повернути кредит частинами (з розстрочення), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту. Відповідно до п. 12 Договору поруки, Порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним Договором. 06 лютого 2017 року (вих. №30.1.0.0/2-70330К2U4L278) ПАТ КБ «ПриватБанк» направив на адресу [PERSON] , [PERSON] вимогу щодо погашення заборгованості, повідомляючи про те, що існує прострочена заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за Кредитним договором № k2u4AW01170264 від 30.03.2007 року становить 5415 доларів США 37 центів, у тому числі: 1733,16 доларів США - заборгованість за кредитом; 1697,16 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 158,42 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 1826,63 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, та посилаючись на умови п.п.2,5,6 Договору поруки, ПАТ КБ «ПриватБанк» вимагав від Позичальника та Поручителя у 5-денний строк сплатити прострочену заборгованість за вище зазначеним Кредитним Договором. (а.с.8-9) Відповідно до змісту ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов`язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право і кореспондуючий йому обов`язок перестають існувати. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, Порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений, або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладання договору поруки. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі №6-53цс15 від 17.09.2014р. Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3 - 5, 11, 15, 31 Цивільного процесуального кодексу України) можна зробити висновок про те, що в разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов`язання за договором поруки, передбаченого ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України. Крім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Таким чином, виходячи з наведених вище вимог Закону та умов кредитного договору, договору поруки, з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, яка висловлена у постанові від 21 травня 2012 року у справі № 6-69 цс11, де встановлено, що право поручителів підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою, а не шляхом припинення договору поруки, суд вважає правовірним обраний позивачем за зустрічним позовом [PERSON] спосіб захисту шляхом визнання поруки припиненою. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами; письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показань свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства. ( ст.1 Закону України «Про судову експертизу») Відповідно до положень частини першої статті 103 Цивільного процесуального кодексу України суд призначає експертизу за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами(стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Виходячи з положень статті 105 ЦПК України, призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати. Як роз`яснено у п. п. п. 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», звернути увагу судів на необхідність суворого додержання вимог закону при призначенні судових експертиз та використанні їх висновків. Вказано на неприпустимість призначення експертизи у випадках, коли з`ясування певних обставин не потребує спеціальних знань, а також порушення перед експертом правових питань, вирішення яких віднесено законом до компетенції суду. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. ( ч.1 та ч.2 ст.102 Цивільного процесуального кодексу України). Судово-експертна діяльність - особливий вид діяльності, пов`язаний з організацією та проведенням судових експертиз, експертних досліджень (надання висновків поза межами судочинства), спрямованих на забезпечення судово-слідчих органів, юридичних та фізичних осіб незалежними, кваліфікованими та об`єктивними висновками Організаційно-правові основи забезпечення правосуддя незалежною, кваліфікованою та об`єктивною судовою експертизою встановлено Законом про судову експертизу. Судова економічна експертиза - це процесуальна дія, спрямована на отримання доказів шляхом проведення судовим експертом на основі його спеціальних знань з бухгалтерського обліку, оподаткування та фінансів дослідження об`єктів (первинних документів, облікових регістрів і звітності), які містять інформацію про фактичні дані та обставини справи, що перебуває у провадженні В межах розгляду даної справи, за клопотанням позивача, судом призначено судово-економічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Згідно висновку судового експерта від 31 липня 2018 року за №24416/17-45, по питанню «яка сума коштів фактично сплачена [PERSON] (Позичальник) у валюті кредитування - доларах США, (по сплаті відсотків за кредит, погашення основної суми боргу тощо), на виконання умов Кредитного договор №k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладеного з Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» судовим експертом встановлено з врахуванням, що не всі копії наданих на дослідження квитанцій у читабельному вигляді, визначити ка сума коштів фактично сплачена [PERSON] на виконання умов кредитного договору № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року згідно квитанцій не видалося за можливе. Згідно даних виписки по особовому рахунку [PERSON] № [NUMBER] за період з 30 березня 2007 року по 06 листопада 2017 року проведено погашення заборгованості по Кредитному договору № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року на загальну суму 29226,53 доларів США. При цьому слід зазначити, що вибірковим зіставленням квитанцій та даних виписки за рахунок [NUMBER] встановлено, що не всі платежі (суми зараховані банком (або проведені в день оплати). По питанню «чи відповідає метод нарахування Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» процентів за користування кредитними коштами, умовам п.7.1 Кредитного договором №k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладеного з [PERSON] , та викладено в Розрахунку заборгованості, який долучено до матеріалів цивільної справи на підтвердження заявлених позовних вимог?» Судовим експертом встановлено, що за результатами дослідження розрахунку заборгованості на 16 січня 2017 року встановлено, що розмір відсоткової річної ставки за користування кредитом змінювався наступним чином: за період з 30 березня 2007 року по 28 жовтня 2008 року - 8,04%;за період з 29 жовтня 2008 року по 26 серпня 2010 року - 10,08%; за період з 27 серпня 2010 року по 26 березня 2014 року - 9,58, при цьому відповідно до умов п. 7.1 Кредитного договору, а саме в частині визначення розміру відсотків за користування кредитом, відсотково річна ставка становить 0,67% за місяць, відповідно 8,04% річних (067%*12 місяців) Враховуючи те, що в матеріалах наданих на дослідження відсутні повідомлення банку щодо зміни розміру процентної ставки, що відповідно є змінами до умов Кредитного договору, визначити чи відповідає нарахування Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» процентів за користування кредитними коштами, умовами 7.1 Кредитного Договору № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, не видається за можливе. По питанню «який розмір складає документально обґрунтований щомісячний платіж (в т.ч. за кредитом, процентами, комісією, страховими та іншими платежами), згідно умов зазначених на момент укладання Кредитного договору №k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] ?» Судовим експертом встановлено, враховуючи, те що в матеріалах наданих на дослідження відсутні повідомлення банку щодо зміни розміру процентної ставки, а також те, що будь яких документів щодо видачі коштів в сумі розмірі 6470,84 доларів США на сплату страхових платежів в матеріалах справи не було в наявності, визначити який розмір складає документально обґрунтований щомісячний платіж (в т.ч. за кредитом, процентами, комісією, страховими та іншими платежами) згідно умов зазначених на момент укладання Кредитного договору № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, не видається за можливе. По питанню «Чи існує надлишок фактично сплачених коштів (переплат) з боку [PERSON] по Кредитному договору №k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, за період з 23 травня 2013 року по 25 січня 2014 року, враховуючи здійснені ним платежі згідно з сумами та датами, вказаними в розрахунок оплат по кредитному договору, що здійсненні Позичальником [PERSON] , і якщо так, то на яку суму?» Судовим експертом встановлено, що в матеріалах наданих на дослідження відсутні повідомлення банку щодо зміни розміру процентної ставки, будь яких документів щодо видачі коштів в сумі розмірі 6470,84 доларів США на сплату страхових платежів в матеріалах справи не було в наявності, а також те що не видається за можливе визначити суму коштів фактично сплачених [PERSON] (не всі копії наданих до дослідження квитанцій у читабельному вигляді), визначити чи існує надлишок фактично сплачених коштів (передплат з боку [PERSON] по кредитному договорі №k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, за період з 23 травня 2013 року по 25 січня 2014 року, враховуючи здійсненні ним платежі згідно з сумами та датами, не видається за можливе. За змістом положень ч.1 ст.113 Цивільного процесуального кодексу України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому ж самому або іншому експерту (експертам). Особливістю додаткової експертизи є те, що вона проводиться лише тоді, коли неповноту або недостатню ясність основного експертного висновку не можна усунути за допомогою допиту експерта й останньому потрібні додаткові дослідження. Призначення додаткової експертизи, пов`язане з якістю проведеної первісної експертизи та її повноти, тому необхідність проведення додаткової експертизи виникає у разі, коли експерти не надав відповіді на всі постановлені судом питання, не дослідив у повному обсязі надані йому у розпорядження матеріали або залишив без уваги суттєві обставини, також наявність нових доказів та/або надання сторонами нових матеріалів, які не були предметом дослідження. В межах розгляду даної справи, за клопотанням відповідачів, судом призначено додаткову судово-економічну експертизу, проведення експертизи доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Згідно висновку судового експерта від 31 жовтня 2019 року за №1296/19-72, по питанню «чи існує надлишок фактично сплачених коштів [PERSON] (Позичальник) у валюті кредитування - доларах США, (по сплаті відсотків за кредит, погашення основної суми боргу тощо), на виконання умов Кредитного договору №k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладеного з Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк»?» Судовим експертом встановлено, що згідно річної відсоткової ставки за користування кредитом - 8,04%, з урахуванням щомісячної комісії - 51,30 доларів США, розрахунково визначена сума передплати станом на 24 травня 2013 року складає - 363,33 доларів США, станом на 26 квітня 2014 - 3363,33 доларів США (без врахуванням суми 930,00 доларів США (29 квітня 2008 «страховка») По питанню «сумою кредиту є кошти в розмірі 16 549, 16 доларів США, з яких: сума на купівлю автомобіля 16218 доларів США, сплата страхових платежів за договором особистого страхування у момент оформлення кредиту в сумі 162, 18 доларів США, сплата за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна в розмірі 6,80 доларів США, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1% у момент надання кредиту від суми коштів, перерахованих на автосалон, що склало 162,18 доларів США?». Судовим експертом встановлено, що сумою кредиту станом на 30 березня 2007 року є кошти в розмірі 16549,16 доларів США, з яких: на купівлю автомобіля - 16218 доларів США, сума страхових платіж за договором особистого страхування у момент оформлення кредиту - 162,18 доларів США, сума за реєстрацію в Державному реєстрації обтяження рухомого майна - 6,80 доларів США, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 1% у момент надання кредиту від суми коштів, перерахованих на автосалон - 162,18 доларів США. По питанню «гідно п.7.1 Кредитного договору договором №k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладеного Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] , річна процентна ставка становить 0,67% на місяць, що становить відповідно 8,04% річних і розмір встановленої процентної ставки не змінювався у встановленому законодавством порядку?» Судовим експертом встановлено, згідно п. 7.1 Кредитного договору №k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, річна процентна ставка становить 0,67 % на місяць, що становить відповідно 8,04% річних. В матеріалах справи наданих на дослідження відсутні повідомлення банку щодо зміни розміру процентної ставки, що відповідно є змінами до умов Кредитного договору, при цьому матеріали справи не містять додаткової угоди, відповідно до якої сторони домовилися про новий розмір відсоткової ставки. По питанню «чи є документами, що підтверджують розрахункові взаємовідносини по Кредитному договору №k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладеного Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] , Виписка ПриватБанку по рахунку, відкритому на ім`я [PERSON] (Позичальник), та чеки (квитанції) ПриватБанку, видані [PERSON] (Позичальнику)?» Судовим експертом встановлено, що відповідно до виписки ПАТ КБ «Приватбанк» по рахунку, відкритому на ім`я [PERSON] , а також чеки (квитанції) банку; видані [PERSON] є документами, що підтверджують розрахункові взаємовідносини по Кредитному договору №k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року. Оцінючи встаноені у висновку економічної експертизи обстааини, які стосують спеціальних знань з бухгалтерського обліку, оподаткування та фінансів дослідження об`єктів (первинних документів, облікових регістрів і звітності), які містять інформацію про фактичні дані та обставини справи, суд враховує, що висновки, викладені в мотивувальній частині експертного дослідження, містять факти, виявлені в ході її проведення, які мають значення для справи і з приводу яких експерту були поставлені питання, як-то розбіжності в наданих банком розрахунках заборгованості, тобто експертом виявлений факт відсутності заборгованості за тілом кредиту взагалі, що ставить під сумнів правомірність нарахування заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії та пені. Стосовно нарахованої простроченої заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за Кредитним договором № k2u4AW01170264 від 30.03.2007 року, а саме заборгованості за кредитом у розмірі 1733,16 доларів США, слід зазначити наступне. Згідно ст.626 Цивільного кодексу України, договір є правовою формою (засобом) узгодження волі двох чи декількох сторін, спрямованої на досягнення певного правового результату за своєю правовою природою будь-який цивільно-правовий договір є правочином. Згідно ст. 1056 Цивільного кодексу України, кредитодавець має право відмовитися від надання позичальникові передбаченого договором кредиту частково або в повному обсязі у разі порушення процедури визнання позичальника банкрутом або за наявності інших обставин, які явно свідчать про те, що наданий позичальникові кредит своєчасно не буде повернений. Позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. Уразі порушення позичальником встановленого кредитним договором обов`язку цільового використання кредиту кредитодавець має право також відмовитись від подальшого кредитування позичальника за договором. Згідно п. 1056-1 ст. 1056 Цивільного кодексу України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного розвитку, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлених договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. У відповідності до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року № 2121-ІІІ (зі змінами та доповненнями), відносини банку з клієнтом регулюється законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Відповідно до п 7.4 ст. 7 Закону № 679-ХІV, Національний банк України встановлює для банків правила проведення банківських операцій, бухгалтерського обліку і звітності, захисту інформацій, бухгалтерського обліку і звітності, захисту інформації, коштів і майна. Так, між ПАТ КБ «Приватбанк» (Банк) та [PERSON] укладено Кредитний договір №k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року (надалі - Кредитний договір, Договір), в якому зазначено наступне: «1.1. Банк зобов`язується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п.7.1 цього Договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим Договором, зазначені у розділі 7 Договору. 1.2 Позичальник доручає Банку провадити погашення заборгованості по даному Кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку Позичальника, що відповідає платіжній картці, емітованої Банком. Номер рахунку зазначений у п.7.2 Договору. Зазначене доручення Позичальника не підлягає виконанню Банком у випадку пред`явлення Позичальником документа, що підтверджує сплату заборгованості іншим способом. 2.1.5. Направляти на погашення заборгованості Позичальника кошти, що надійшли на Рахунок відповідно до п. 7.2 цього Договору для зарахування, відповідно до п.п. 3.3 , 7.1 даного Договору. 2.2.2 Сплатити відсотки за користування Кредитом відповідно до п.7.1. 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 3.1, 3.2 Договору, повну сплату відсотків за користування Кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення Кредиту. 2.2.3 Сплатити Банку винагороду згідно пп. 3.7,7.1 та 6.2 даного Договору. 3.1 За користування Кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку з метою погашення Кредиту Позичальник щомісяця в Період сплати сплачує відсотки у розмірі, зазначеному в п.7.1. даного Договору. 3.3 Кошти, отримані від Позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків Банку згідно пп.2.2.9, 2.3.8 цього Договору, далі пені, згідно розділу 4 цього договору, далі - простроченої комісії по Кредиту, далі - простроченої винагороди, далі - прострочених відсотків, далі - простроченої заборгованості за Кредитом, частина суми, що залишилася (у т.ч. сума надана Позичальником понад суму щомісячного платежу), направляється на погашення заборгованості за Кредитом (якщо інше не передбачено п.6.8) далі - комісії, далі - винагороди, далі - відсотків, далі - кредиту. Остаточне погашення заборгованості за Кредитом виконується не пізніше дати, зазначеній в п.7.1 Договору. Сума остаточного погашення заборгованості може відрізнятися від суми щомісячного платежу. При несплаті винагороди, комісії (у випадку її щомісячної сплати згідно п.7.1 даного договору або згідно п.3.11 даного Договору) відсотків, і/або частини Кредиту до останнього дня Періоду сплати, вони вважаються простроченими. 3.4 Нарахування відсотків здійснюється в останню дату їх сплати, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування Кредитом - 360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця, за період з першої дати поточного Періоду сплати включно. Дата погашення Кредиту в розрахунок не включається. Повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня повного погашення Кредиту. 3.5 Для погашення заборгованості за даним Договором, у тому числі винагороди й відсотків за користування Кредитом, Позичальник надає Банку кошти на Рахунки передбачені п.1.2 даного Договору для зарахування коштів. Банк здійснює погашення заборгованості за Кредитом у порядку, зазначеному в п.4.3. даного Договору. 3.8. При непогашенні Кредиту в строки, зазначені в п.7.1 та п.2.3.3 цього Договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми Кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі Кредиту, нараховування відсотків, згідно п.3.2. даного Договору з дати виникнення простроченої заборгованості. 3.9. Позичальник має право сплатити щомісячний платіж достроково, при цьому нарахування відсотків здійснюється в порядку, передбаченому пп.3.4 та 3.11 даного Договору. 4.1 При порушенні Позичальником будь-якого зобов`язання передбаченого п.п.2.2.2, 2.2.3, 7.5 даного договору, Банк має право нараховувати, а Позичальник зобов 'язується сплатити Банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. 7.1 Банк зобов`язується надати Позичальникові кредитні кошти на строк з 30.03.2007року по 27.03.2014року включно, у вигляді непоновлювальної лінії (далі -Кредит) у розмірі 23020, 00доларів США на наступні цілі: -купівля автомобіля у сумі 16 218,00доларів США шляхом перерахування на поточний рахунок автосалону; -сплата страхових платежів за договором особистого страхування у момент оформлення кредиту у сумі 162,18 доларів США шляхом перерахування на поточний рахунок Страхвої компанії «Інгосстрах»; -та у розмірі 6470,84 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пп.2.1.3, 2.2.7 даного Договору; -сплата за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна в розмірі 6,80 доларів США на поточний рахунок ДП «Інформаційний центр МЮУ»; зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,67% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,0% у момент надання кредиту від суми коштів,перерахованих на автосалон/виданих готівкою, та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,31% щомісяця в Період сплати від суми наданих у кредит коштів при оформлені кредиту, відсотків за довгострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного Договору, та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного Договору. Періодом сплати вважати період з «20» по «25» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: Щомісяця в Період сплати Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 310,49 доларів США для погашення заборгованості за цим Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді. 7.4 Згідно ст.212 ЦК України, при порушенні Позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пп.1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього Договору, Позичальник сплачує Банку відсотки за користування Кредитом у розмірі 2,09% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за Кредитом» (т.1, а.с.15 - 16). Відповідно до ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», визначає поняття споживача та споживчого кредиту, так споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15- рп/2011 розтлумачено положення п.1.22, п.1.23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», які поширюються на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. При цьому, як зазначив Конституційний Суд України у своєму Рішенні, одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у п.3.3 ст.3 Цивільного кодексу України. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, а особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом, який визначає права споживачів, а також встановлює механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів, зокрема, імперативного надання відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, права споживача не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах. Таким чином, з умов Кредитного договору вбачається, що кредитні кошти були наданні безпосередньо фізичній особі, у споживчих цілях і для особистах потреб, не пов`язаних із підприємницькою (комерційною) діяльністю, для придбання житлового будинку, а тому Кредитний договір являється договором споживчого кредиту, на який поширюються положення законодавства у сфері захисту прав споживачів, як під час його укладення, так і під час виконання такого договору. Беручи до уваги викладені вище обставини і факти, слід дійти до висновку, що з умов Кредитного договору вбачається, що у ньому відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту. Також матеріали цивільної справи не містять окремого письмового документу з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. Отже, в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», Банк не надав Позичальнику, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту, а також графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів, вартості всіх супутніх послуг, інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних затвердженої Таблиці визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, які надаються Банками перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону, а також права споживача. З огляду на розрахунки надані сторонами та враховуючи наявні докази по сплаті грошових коштів по Кредитному Договору, суд приходить до висновку, що Позичальком не було порушено умови Кредитного Договору та було виконано всі вимоги банку по сплаті за наданий кредит, однак в процесі виконання умов кредитного Договору Банком допущено помилку в розрахунках, що призвело до надлишку сплачених коштів Позичальником за кредитним договором, тому з урахванням вимог за зучтрічним позов суд приходить до висновку про стягенння з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 4170,14 доларів США, як переплату за виконання зобов`язань по Кредитному договору № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] . Стосовно нарахованої простроченої заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за Кредитним договором № k2u4AW01170264 від 30.03.2007 року, а саме заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 1697,16 доларів США, суд враховує наступне. Як убачається з матеріалів справи, ПАТ КБ «ПриватБанк» долучено документ, які майє назву - «Розрахунок заборгованості за договором №к2и4АW01170264 від 30.03.2007 р., укладеним між ПриватБанком та клієнтом - [PERSON] , станом на 16.01.2017» (далі - Розрахунок заборгованості на 16.01.2017), у якому відображено наступні дані про умови договору та його виконання: «дата», «кількість днів», «залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту)», «залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту)», «% ставка поточна», «% ставка прострочена», «ставка пені», «нарахування % на залишок поточної заборгованості», «нарахування % на залишок простроченої заборгованості», «сплачено %» «загальний залишок заборгованості за %», «сума пені», «сума погашеної пені», «загальний залишок пені» «комісія нарахована», «сплачено комісії», «залишок заборгованості за комісією» (т. 1 а.с. 3-6). Так, за умовами п.7.1 Кредитного договору, а саме в частині визначення розміру відсотків за користування кредитом, відсоткова річна ставка становить 0,67% за місяць, відповідно 8,04% річних (0,67%* 12 місяців). За результатами дослідження Розрахунку заборгованості встановлено, що розмір відсоткової річної відсоткової ставки за користування кредитом змінювався наступним чином: за період з 30.03.2007 року по 28.10.2008 року - 8,04%; за період з 29.10.2008 року по 26.08.2010 року - 10,08%; за період з 27.08.2010 року по 26.03.2014 року - 9,58%. Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», якщо договором про споживчий кредит передбачена змінювана процентна ставка, кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити споживача, поручителя та інших зобов`язаних за цим договором осіб про зміну такої ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. Таке повідомлення має містити підставу зміни розміру процентної ставки, нову процентну ставку та зазначення дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. За змістом ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. Відповідно до Закону України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», від 22 вересня 2011 року № 3795-VI, текст ст. 1056-1 ЦК України викладено в такій редакції: «Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною». 10 січня 2009 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2008 року № 661-VI, яким ЦК України доповнено ст. 1056-1, якою передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною потягом строку кредитного договору; установлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку є нікчемною. Виходячи з аналізу ст.ст. 5, 627, 629, 653 ЦК України, слід дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ. Таким чином, рішення банку щодо збільшення процентної ставки за кредитом в односторонньому порядку, є неправомірним. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України ухвалюючи 26 вересня 2012 року рішення у справі №6-89цс12. Згідно з ч.1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до правової позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-57ц12 боржник вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку. У постанові від 14 березня 2018р. у справі № 515/1844/16-ц Верховний Суд встановив, що зміна тарифного плану через SMS-повідомлення не може бути прийнято до уваги, як належне повідомлення споживача про зміну таких послуг, оскільки ці доводи не підтверджені належними та допустимими доказами. Умовами встановлено обов`язок банку, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту) не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці по картрахунку згідно договору, а даних щодо такого інформування матеріали справи не містять. Умовами п п. 2.3.1 п.2.3 Кредитного договору передбачено, що Банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при цьому, Банк надсилає Позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. За своїм розсудом Банк має право зменшувати розмір процентної ставки до рівня, встановленого чинним законодавством. При цьому Банк протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки надсилає письмове повідомлення Позичальникові з наведенням зменшеного розміру процентної ставки й дати, з якої вона встановлюється, що є зміною умов даного Договору (пп.2.3.2 п.2.3 Кредитного договору). Проте, в матеріалах наданих на дослідження відсутні повідомлення Банку щодо зміни розміру процентної ставки, що відповідно є змінами до умов Кредитного договору. Матеріали справи не містять Додаткової угоди, відповідно до якої сторони домовились про новий розмір відсоткової ставки. З викладеного вбачається, що банк зобов`язаний був повідомити позичальника про відповідні зміни відсоткової ставки по кредиту, що позивачем здійснено не було. При цьому, посилання представника позивача на те, що згідно витягу з Умов та правил надання банківських послуг в обов`язок клієнта входить отримувати виписки про стан картрахунку та по проведених операціях на картрахунку, не можуть бути підставою вважати дії позивача правомірними в частині неповідомлення позичальника про зміну відсоткової ставки з урахуванням обов`язку банку здійснити таке повідомлення, як це передбачено Умовами та правилами надання банківських послуг. Таким чином, умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, зміна фіксованої процентної ставки була здійснена банком без згоди позичальника. Тому, виходячи з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором, та часу, з якого позивачем в односторонньому порядку було змінено процентну ставку (29 жовтня 2008 року), суд вважає за необхідне визнати неправомірні дії банку пов`язані зі зміною процентної ставки в односторонньому порядку. Стосовно нарахованої простроченої заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за Кредитним договором № k2u4AW01170264 від 30.03.2007 року, а саме заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 158,42 доларів США, слід зазначити наступне Згідно кредитного договору, умови оплати - щомісячний платіж в сумі 310,49 доларів США, який складається із тіла кредиту, відсотків, винагороди). Винагорода за надання фінансового інструменту - щомісяця 0,31 % від суми наданого кредиту. Статтею 47 «Банківські операції» Закону про банки (в редакції станом на 31.05.2005р.) визначено, що комерційні банки самостійно встановлюють комісійну винагороду по своїх операціях. При цьому, термін «комісійна винагорода» ця редакція Закону та наступні її редакції не містить. Так само, термін «комісійна винагорода» не розкрито й в інших актах чинного законодавства. Відповідно до статті 55 «Регулювання відносин банку з клієнтом» Закону про банки, відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком, серед яких є Правила НБУ №255. Відповідно до пункту 2.4. глави 2 «Класифікація доходів і витрат банку» розділу II «Доходи і витрати банку» зазначених Правил НБУ №255, комісійні доходи і витрати (далі - комісії) - операційні доходи і витрати за наданими (отриманими) послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов`язання чи є фіксованою.» Згідно частині другій глави 2 «Визначення термінів» розділу І «Загальні положення» Правил НБУ №255, активом є балансова вартість відповідного фінансового активу банку. Главою другою розділу І Правил НБУ №255 надано тлумачення терміну «фінансовий інструмент» як «контракт, який одночасно приводить до виникнення (збільшення) фінансового активу в одного суб`єкта підприємницької діяльності і фінансового зобов`язання або інструмента власного капіталу в іншого». Пунктом 1.16 глави 1 «Визнання доходів і витрат» розділу II «Доходи і витрати банків» Правил НБУ №255 визначено: «Доходи (витрати) за безперервними послугами (наприклад, комісії за інформаційно-розрахункове обслуговування в системі електронних платежів, за послуги користування системою електронної пошти тощо) визнаються щомісяця протягом усього строку дії угоди про надання (отримання) послуг і відображаються в бухгалтерському обліку за принципом нарахування. Доходи (витрати) за послугами, що надаються поетапно, визнаються після завершення кожного етапу операції протягом дії угоди про надання (отримання) послуг і відображаються в обліку за принципом нарахування. Нарахування доходів (витрат) здійснюється з дати оформлення документа, що підтверджує надання (отримання) послуги». Відповідно до пункту 2.4 глави 2 «Класифікація доходів і витрат банків» розділу II «Доходи і витрати банків» Правил НБУ №255 комісії банків за наданими (отриманими) послугами поділяються на три частини: а) комісії, що є невід`ємною частиною доходу (витрат) фінансового інструменту, до яких належать - комісії за ініціювання кредиту, що отримані (сплачені) банком і пов`язані зі створенням або придбанням фінансового інструменту, що не обліковується в торговому портфелі з визнанням переоцінки через прибутки/збитки; комісії, що отримані (сплачені) банком за зобов`язання з кредитування (резервування кредитної лінії) під час ініціювання або придбання кредиту; комісії, що отримані (сплачені) банком від випуску боргових зобов`язань, що обліковуються за амортизованою собівартістю. Комісії за ініціювання кредиту, що отримані (сплачені) банком і пов`язані зі створенням або придбанням фінансового інструменту, що не обліковується в торговому портфелі з визнанням переоцінки через прибутки/збитки, включають: комісії за оцінку фінансового стану позичальника; комісії за оцінку гарантій, застав; комісії за обговорення умов інструменту; комісії за підготовку, оброблення документів та завершення операції тощо. Комісії, що отримані (сплачені) банком за зобов`язання з кредитування (резервування кредитної лінії) під час ініціювання або придбання кредиту, визнаються невід`ємною частиною доходу (витрат) фінансового інструменту, якщо є ймовірність того, що кредитний договір буде укладено. б) комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг: комісії за розрахунково-касове обслуговування клієнтів; комісії за обслуговування кредитної заборгованості; комісії за резервування кредитної лінії, які розраховуються на пропорційній часу основі протягом строку дії зобов`язання; комісії за управління інвестицією тощо; в) комісії, що отримуються (сплачуються) після виконання певних дій -визнаються як дохід (витрати) після завершення певної операції. До них належать комісії за розподіл акцій (часток) клієнтів, розміщення цінних паперів за операціями з андеррайтингу, за операціями на валютному ринку та ринку банківських металів для клієнтів, синдикування кредиту, за довірче обслуговування клієнтів тощо. Статтею 901 Цивільного кодексу України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. З урахуванням викладеного вбачається, що винагорода за надання кредитних ресурсів не відносяться до комісій, що є невід`ємною частиною доходу (витрат) фінансового інструменту. Натомість, з положень підпункту «а» пункту 2.4 глави 2 «Класифікація доходів і витрат банків» розділу II «Доходи і витрати банків» Правил НБУ №255 вбачається, що ніяких комісій за управління (обслуговування) власними (них) кредитними (них) договорами (ів) не передбачено. За такими власними кредитними договорами банки можуть отримувати від позичальників комісійні винагороди лише за разовими послугами, пов`язаними з цим кредитним договором, як-то: комісії за оцінку фінансового стану позичальника; комісії за оцінку гарантій, застав; комісії за обговорення умов інструменту; комісії за підготовку, оброблення документів та завершення операції тощо. Пунктом 1.15 Правил НБУ №255 встановлено, що нарахування доходів (в тому числі у формі комісій) здійснюється з дати оформлення документа, що підтверджує надання послуги (заява на видачу готівки від 30.03.2007р). Викладене вище вказує на те, що щомісячна комісійна винагороди за надання кредитних ресурсів Банком власним (не чужим!) фінансовим кредитом, яка за класифікацією Правил НБУ №255, не є невід`ємною частиною доходів за кредитним договором, не може вважатись платою за надані послуги через відсутність самого предмету наданих послуг за цією комісією та невідповідності їх чинному законодавству. Оскільки надання кредитних коштів відбулось станом на 30.03.2007р., грошові ресурси щомісяця Банком не надавались. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення суми простроченої заборгованості по нарахованій комісії за кредитне обслуговування в розмірі 158,42 доларів США, суд правильно виходив із того, що позичальнику кредит було надано на споживчі потреби, тому особливості регулювання відносин сторін по справі визначаються не тільки Цивільним Кодексом України та іншими нормативними актами, а ще і Законом України «Про захист прав споживачів». Суд, обґрунтовуючи свій висновок послався на рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013, в якому зазначено, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Крім того, як зазначив Верховний Суд України 16 листопада 2016 року за результатами розгляду справи № 6-1746цс16 в правовій позиції: «Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язкуз положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи,договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо)». Колегія суддів зазначає, що споживач є вразливою стороною договірних відносин, саме тому законодавець визначився з посиленим захистом споживачів і закріпив це у відповідних нормах Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема за положеннями абзацу 3 частини 4 статті 11 Закону (в редакції, що діяла на час правовідносин, що виникли між сторонами), кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів»). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року в справі № 6-2071цс16. Доводи позивача, про те, що Позичальник, укладаючи кредитний договір та підписуючи його, взяв на себе зобов`язання в тому числі сплачувати комісію за кредитне обслуговування, не заявляв додаткових вимог щодо умов зазначеного договору, зокрема порядку сплати та розміру комісії, в подальшому здійснював її оплату, а також, що суд фактично розглянув законність окремих частин кредитного договору, хоча таких позовних вимог заявлено не було - є необґрунтованими і не впливають на правильність рішення в цій частині. Як зазначено вище, в силу ч.4 ст.11 Закону (в редакції, яка діяла на час правовідносин, що виникли між сторонами), кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до ч.2 ст.ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним, судом не вимагається. Таким чином, оскільки комісія банком нараховувалася відповідачу за дії, які банк здійснює на власну користь, судом не вбачається підстав для задоволення вимог в частині стягнення заборгованості за комісією. Стосовно нарахованої простроченої заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за Кредитним договором № k2u4AW01170264 від 30.03.2007 року, а саме заборгованість по пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 1826,63 доларів США, слід зазначити наступне Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Вказана позиція взаємо узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові суду від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. Разом з тим, позивачем за первісним позовом не було доведено достовірність нарахування пені, оскільки взагалі не було доведено, що відповідачем за первісним позовом було порушено зобов`язання передбачене Кредитним договором про своєчасну сплату внесків. При цьому відповідачем за первісним позовом було надано належні та допустимі докази, які свідчать про відсутність порушених зобов`язань за вище вказаним Кредитним Договором. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Відповідно до положень ст.598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Згідно положень ст.599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 1. Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор(заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Згідно ст. 3 Закону України «Про заставу» застава застосовується у разі забезпеченні будь-якої дійсної існуючої або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання. Правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна визначає Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень. За змістом положень ст. 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна. Відповідно до обтяження в обтяжувача і боржника виникають права і обов`язки, встановлені законом та/або договором. Вимоги до правочину, на підставі якого виникає обтяження, встановлюються законом. Виходячи з положень 593 Цивільного кодексу України , право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою. Відповідно до ст. 28 Закону України «Про заставу», застава припиняється: з припинення забезпеченого заставою зобов`язання; в разі загибелі заставленого майна: в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави: в інших випадках припинення зобов`язань, установлених законом. Застава має похідний характер від основного зобов`язання, що забезпечується нею, вона втрачає чинність з припиненням основного зобов`язання, незалежно від підстав такого припинення. Проте, саме з припиненням основного зобов`язання шляхом його виконання закон (ст. 593 ЦК України, ст. 28 Закону України від 02.10.1992 № 2654-ХІІ «Про заставу») пов`язує виникнення у заставодержателя обов`язку внесення відповідних даних припинення права застави до державного реєстру. Виходячи з предмету позову за зустрічним позовом та встанолені судом обставини за первісним позовом, суд важає доведним той факт, що позичальником в повному обсязі виконано зобов`язання перед Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», які виникли на підставі Кредитного договору № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, що дає підстави визнати припиненою заставу, що виникла на підставі Договору застави рухомого майна № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] . Зняття заборони щодо відчуження транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна здійснюється відповідно до Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 5 липня 2004 року № 830. У відповідності зі ст. 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Заяви про виникнення, зміну, припинення обтяжень та про звернення стягнення на предмет обтяження підписуються обтяжувачем. Згідно ч. 3 ст. 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжував самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю aбo реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. За встаноених обставин, суд приходить до виноску про обгрунтованість заявлених вимог за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором, визнання припиненими правовідносин за договором поруки та стягнення коштів, та ухвалює рішення про хадолення зустрсчного позову в поному обсязі, з підстав наведених у мотивуавлаьніц чатсині судовготрішення. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, в межах задовлених вимог за зустрічним позов, у відповідності до п.п.1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та в порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 640 грн., та на користь позивача [PERSON] підлягають до стягнення судові витрати по оплаті послуг експерта 15 730,00 грн. - 12000,00 грн. судові витрати, пов`язані з проведення експертиз, в розмірі 27 730,00 грн. та по сплаті судового збору в розмірі 1732,80 грн., а всього на загальну суму 29 462 грн. 80 коп., які сплачено при звернні іззустрічним позовом до суду та понесі судовіі витрати під час розгляду цивільної справи, що оригіналами платіжних ждокументіва, які приєдно до справи. На підставі викладеного та

Outcome: approved