Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

У листопаді 2020 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] посилаючись на те, що 20.07.2017 року між нею та відповідачкою було укладено договір позики, відповідно до умов якого вона надала відповідачці позику в сумі 9000 доларів США на строк до 25.10.2017 року. На підтвердження факту отримання позики відповідачка написала розписку. Станом на день звернення до суду відповідачка позику не повернула. Позивач просить суд стягнути з неї на свою користь неповернуту позику в сумі 241867,80 гривень, що еквівалентно 9000 доларів США за курсом НБУ на день розрахунку заборгованості, пеню в сумі 34116,91 гривень, інфляційні збитки в сумі 39400,13 гривень та 3% річних в сумі 18758,24 гривень, а також судові витрати. Ухвалою Бериславського районного суду Херсонської області від 01.12.2020 року було відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою від 01.12.2020 року [PERSON] було відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову. Ухвалою від 12.02.2021 року вирішено клопотання представника відповідача про витребування доказів. Ухвалою від 23.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представниця позивачки підтримала позовні вимоги, на підставах, що вказані у позовній заяві. Відповідачка та її представниця в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Відповідачка пояснила, що дійсно вона писала розписку від 20.07.2017 року, брала у борг кошти. Однак повернула борг частково у сумі 45000 гривень у листопаді 2017 року, які взяла у кредит. Надала письмову заяву про застосування до позовних вимог позовної давності, вважає що позивачка пропустила строк звернення до суду з такими позовними вимогами (а.с. 110). Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог в частині повернення основної суми боргу у розмірі 45000 гривень та в частині стягнення інфляційних збитків та пені у зв`язку з необґрунтованістю, в іншій частині відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності. На заяву про застосування позовної давності представниця позивачки надала письмові пояснення про те, що строк позовної давності не пропущено, оскільки позовна давність переривалась (а.с. 116), та додатково посилалась на Закон України №540-ІХ від 30.03.2020 року, яким продовжено строк позовної давності на строк дії карантину (а.с. 132). Вислухавши представницю позивачки, відповідачку та її представницю, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За умовами ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як передбачено частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Судом встановлено, що 20.07.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивачка надала в позику відповідачці грошові кошти в сумі 9000 доларів США на строк до 25.10.2017 року. На підтвердження факту отримання позики в сумі 9000 доларів США [PERSON] власноруч написала розписку від 20.07.2017 року (а.с. 10). Оригінал розписки знаходиться у позивачки. Суд посвідчив відповідність оригіналу копії розписки, що знаходиться у справі (а.с. 11). Факт отримання коштів та написання розписки відповідачка не заперечувала. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи, як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. У якості підтвердження факту повернення позивачці частини боргу у сумі 45000 гривень відповідачка надала копію договору кредиту від 29.11.2017 року з додатками (а.с. 60-63), з якого вбачається що відповідачка 29.11.2017 року отримала кредит від ТОВ "Фінансова компанія "Надія України" у сумі 45000 гривень. Також відповідачка посилається на показання свідка [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила суду, що у 2017 році [PERSON] брала кредит у сумі 45000 гривень, щоб віддати борг [PERSON] . Гроші віддавала чоловіку позивачки - [PERSON] , який розписку про отримання грошей не написав. Наданий відповідачкою кредитний договір підтверджує факт отримання кредитних коштів у сумі 45000 гривень, та не містить будь-яких відомостей про повернення боргу. До показань свідка [PERSON] про повернення частини боргу суд відноситься критично, оскільки вони не підтверджуються іншими будь-якими доказами, і самі по собі вони не можуть бути доказами належного виконання зобов`язання за позикою (повернення грошових коштів), оскільки належними доказами виконання грошового зобов`язання є письмовий доказ або ж повернення розписки боржнику. Згідно з абзацом 2 частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. На час пред`явлення позову та виникнення спору оригінал розписки позичальника про отримання суми позики, знаходився у позивачки (позикодавця), що згідно з положеннями статті 545 ЦК України є одним із свідчень того, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Враховуючи викладене, суд вважає недоведеним факт повернення відповідачкою частини боргу у сумі 45000 гривень. У договорі позики від 20.07.2017 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] зазначені усі істотні умови договору позики: грошова сума позики, строк користування. На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідачка надала позивачці розписку (а.с. 11). Згідно правової позиції викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц, ти відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23.09.1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Крім того, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. За змістом статті 1 Закону України від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Вимоги про стягнення пені не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки ст. 1059 ЦК України, на яку посилається позивачка, передбачає можливість стягнення неустойки лише за своєчасне неповернення речей, що визначені родовими ознаками. Таким чином, враховуючи вищенаведене та факт того що позивачкою не надано розрахунок стягнення 3% річних саме в іноземній валюті та не заявлено вимог про стягнення 3% річних саме в іноземній валюті, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення 3% річних, пені та інфляційних збитків. Вимоги про стягнення суми позики у розмірі 9000 доларів США, яка підлягає стягненню у іноземній валюті (висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №14-134цс18), є обґрунтованими. Відповідачка та її представниця до винесення рішення заявили суду про застосування позовної давності до позовних вимог (а.с. 110). Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На заяву про застосування позовної давності представниця позивачки надала письмові пояснення про те, що строк позовної давності не пропущено, оскільки позовна давність переривалась (а.с. 116), та додатково посилалась на Закон України №540-ІХ від 30.03.2020 року, яким продовжено строк позовної давності на строк дії карантину (а.с. 132). Перевіряючи доводи представниці позивачки щодо позовної давності суд встановив, що позивачка вперше зверталась з позовними вимогами до Новокаховського міського суду Херсонської області в червні 2020 року (справа №661/2351/20) (а.с. 117), вдруге до Бериславського районного суду Херсонської області 22.09.2020 року (справа №647/2538/20) (а.с. 118 -119), втретє в жовтні 2020 року до Бериславського районного суду Херсонської області (справа №647/2781/20) (а.с. 120) та вчетверте в листопаді 2020 року (справа №647/3304/20) (а.с. 121). Згідно правової позиції викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №904/3405/19, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Крім того у вказаній правовій позиції Велика Палата Верховного Суду встановлено, що Велика Палата не погоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.07.2019 року у справі № 639/9642/14-ц та у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.03.2020 року у справі № 713/1548/18, щодо переривання перебігу позовної давності у разі пред`явлення позову та відступає від них. Відповідно до статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців. Згідно зі статтею 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. З наведених норм статей 263 та 264 ЦК України вбачається, що переривання перебігу позовної давності відрізняється від зупинення перебігу позовної давності тим, що після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Натомість у випадку зупинення позовної давності від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг цього строку продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Зупинення перебігу позовної давності має тимчасовий характер, коли до її строку не зараховується час існування визначених законодавством обставин, за наявності яких цей строк не спливає. Натомість переривання позовної давності означає анулювання строку, який сплив до моменту вчинення боржником передбачених законодавством дій щодо визнання боргу або іншого обов`язку. Отже, норма статті 265 ЦК України регулює відносини зупинення перебігу позовної давності в разі залишення позову без розгляду та не регулює відносин переривання або непереривання позовної давності у такому випадку, тому не підлягає застосуванню. Однак позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Доводи представниці позивачки про дотримання позовної давності при зверненні до суду з цим позовом, оскільки на час спливу позовної давності 26.10.2020 року діяв Закон України від 30.03.2020 року № 540-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), на увагу не заслуговують, оскільки цим законом були продовжені строки у зв`язку з установленням карантину лише до 06.08.2020 року (Закон України № 731-ІХ від 18.06.2020 року Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) ), однак позов позивачка [PERSON] подала 23.11.2020 року (а.с. 22), тобто поза межами встановленої законом позовної давності. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.10.2021 року у справі №737/771/20. Враховуючи що строком виконання зобов`язання в розписці вказано 25.10.2017 року, тобто, починаючи з 26.10.2017 року позивачка була обізнана про порушення свого права та у неї саме з цієї дати виникло право вчиняти дії для захисту, які вона вважає, порушенням її права, однак позовну заяву вона подала лише 23.11.2020 року, тобто після спливу строку позовної давності. Таким чином враховуючи, що заявлені позивачкою вимоги в частині стягнення основної суми боргу є обґрунтованими, строк позовної давності заявлених вимог сплинув 26.10.2020 року, тобто до подання позовної заяви, факт того що позивачка не заявляла клопотання про визнання причин пропущення строку позовної давності поважними, суд дійшов висновку про можливість застосування позовної давності у даній цивільній справі, до вимог у цій частині, що є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed