Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

ПАТ КБ "Приватбанк" звернулось до суду із позовом, у якому просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DN81AR17100314 від 02.04.2008 року в сумі 303812,63 грн. вилучити у відповідача [PERSON] ([INFO], ІПН [NUMBER], 73000, [ADDRESS]) та передати в заклад Публічному акціонерному товариству Комерційному банку "Приватбанк" (49094, Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570): предмет застави - автомобіль SKODA, модель: Octavia, рік випуску: 2008, тип ТЗ: Легковий автомобіль, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON]; комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) автомобіля SKODA, модель: Octavia, рік випуску: 2008, тип ТЗ: Легковий автомобіль, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON]. Звернути стягнення на предмет застави: автомобіль SKODA, модель: Octavia, рік випуску: 2008, тип ТЗ: Легковий автомобіль, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить на праві власності відповідачу [PERSON] шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ "Приватбанк" (49094, Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату Свідоцтва про реєстрацію т/з замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по Свідоцтву про реєстрацію т/з або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ "Привабанк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України. Стягнути з відповідача судові витрати. На обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив такі обставини: Відповідно до укладеного договору № DN81AR17100314 від 02.04.2008 року [PERSON] 02.04.2008 року отримав кредит у розмірі 177681,22 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.05.2017 року. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановлені договором строки. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 01.10.2014 року має заборгованість у розмірі 303812,63 грн., яка складається з: - заборгованості за кредитом - 127002,81 грн.; - заборгованості по процентам за користування кредитом - 48973,80 грн.; - заборгованості по комісії за користування кредитом - 11411,40 грн.; - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 14455,36 грн. - штраф (процентна складова). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ "Приватбанк" і відповідач 02.04.2008 року уклали договір застави рухомого майна, згідно з умовами якого відповідач надав в заставу автомобіль SKODA, модель: Octavia, рік випуску: 2008, тип ТЗ: Легковий автомобіль, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON]. В порушення вимог закону та умов договору, відповідач зобов'язання за договором застави не виконує, предмет застави в заклад банку не передав. У судовому засіданні представник ПАТ КБ "Приватбанк" підтримав позов, просив суд його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, звернувся із зустрічним позовом, у якому просить визнати додаткову угоду з додатком № 1 від 29.05.2012 року до кредитно-заставного договору № DN81AR17100314 від 02.04.2008 року недійсною. На обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] зазначив, що згідно кредитно-заставного договору № DN81AR17100314 від 02.04.2008 року позивач зобов'язався надати йому кредит на загальну суму 114114 грн. з відсотковою ставкою 9,60 % річних за умови видачі кредиту не пізніше ніж 02.04.2008 року. 29.05.2012 року укладено додаткову угоду до кредитно-заставного договору № DN81AR17100314 від 02.04.2008 року, якою визначено, що позивач зобов'язався надати [PERSON] кредит на загальну суму 177681,22 грн. з відсотковою ставкою 21,00 % річних за умови видачі кредиту не пізніше ніж 02.04.2008 року, зі сплатою 100 % від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом, 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених Договором та встановленням терміну позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки тривалістю 50 років. Згідно додатку № 1 до Додаткової угоди встановлена щомісячна комісія у розмірі 635,86 грн., яка не є послугою, та заборонено п. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів". Вважає Додаткову угоду з додатком № 1 від 29.05.2012 року недійсною, яка порушує його права як споживача, до якого направлена вимога про звернення стягнення на майно у зв'язку зі сплатою боргу, який не існував на дату укладення спірної Додаткової угоди та не існує на теперішній час. Також зазначив, що не отримував кредитні кошти від позивача у розмірі 177681,22 грн. та не міг їх отримати не пізніш ніж 02.04.2008 року, укладаючи спірну Додаткову угоду через 4 роки - 29.05.2012 року, що вказує на те, що спірна Додаткова угода з додатком № 1 є нікчемною та не пов'язана з виникненням прав та обов'язків у сторін. Умови спірної Додаткової угоди з додатком № 1 від 29.05.2012 року, за якою позивач за зустрічним позовом повинен сплачувати, крім відсотків за користування кредитом, і щомісячну комісію у розмірі 635,86 грн. суперечить п. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" в редакції станом на 29.05.2012 року. Спірна Додаткова угода з додатком № 1 від 29.05.2012 року, за якою [PERSON] зобов'язаний у разі порушення зобов'язання сплатити 100 % від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом, 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених Договором протягом 50 років суперечить п. 5 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" в редакції станом на 29.05.2012 року. Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. При ухваленні рішення про звернення стягнення на предмет застави суд повинен визначити заборгованість за кредитним договором, в рахунок погашення якої має бути звернено стягнення на майно. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що 02.04.2008 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "Приватбанк", та [PERSON] було укладено кредитно-заставний договір № DN81AR17100314, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 114114гривень за відсотковою ставкою за користування кредитними коштами у 9,6% річних зі сплатою щомісячно платежу к розмірі 2149,31 коп. на строк до 01.04.2015року(а.с.13). При цьому позичальник повинен був за договором сплачувати 0,5% щомісячно комісію від суми кредиту. В забезпечення виконання зобов'язань за договором в заставу банку було передано автомобіль Skoda Oktavia Tour: Згідно наданих банком документів - меморіальних ордерів, банк вважає, що на виконання умов договору надав [PERSON] кредитні кошти у розмірі 114 114гривень. Кошти не видавалися безпосередньо позичальнику, а безготівково були перераховані у такий спосіб: 99200гривень було перераховано як платіж на придбання автомобіля Skoda Oktavia Tour: - 496гривень - страхова премія за договором від 02.04.2008року( а.с74); - 6448,00 гривень страхова премія за договором від 02.04.2008року ( а.с.75); - 7936гривень - характер платежу у меморіального ордері невизначений ( а.с.76); - 34гривні за реєстрацію обтяження рухомого майна. У судовому засіданні представник Приватбанку пояснив, що сума у 7936гривень це є комісійна винагорода банку. Представник [PERSON] визнав отримання кредиту у розмірі 106178гривень, суму комісійних, як кредит, не визнав, пояснив, що вказані кошти позичальник не отримував, їх нарахування не передбачено жодним законом, і за користування кредитом позичальник повинен був сплачувати тільки проценти. Відповідачем на погашення отриманого кредиту банку було сплачено 105 970,38грн., чого сторони не оспорюють. Проте, банк отримувані від позичальника кошти, замість того, щоб зараховувати їх в рахунок сплати кредиту та процентів за користування кредитними коштами, списував отримані кошти за рахунок нараховуваної банком комісії. Проценти банк нараховував і на розмір комісійної винагороди банку, як на виданий [PERSON] кредит. Представник банку пояснив, що із отриманих банком 105970,38грн. на рахунок сплати кредиту було віднесено тільки 30000гривень, інша частина в рахунок відсотків та комісії. Яким чином розподілялися банком отримувані від позичальника кошти у позовній заяві не обґрунтовано, не надано такого обґрунтування і в судовому засіданні. Судом встановлено, що сума виданих кредитних коштів складає 106178гривень, і в рахунок погашення тіла кредиту банк зарахував 30000гривень із сплачених позичальником 105970,38грн. Проте банк вимагає від [PERSON] заборгованість по тілу кредиту у розмірі 127002,81грн., що значно перевищує суму виданого кредиту з урахуванням отриманих від позичальника коштів , чого не може бути, оскільки розмір виданого кредиту є величиною сталою, на відміну від інших платежів, і при сплаті частини кредиту заборгованість по тілу кредиту повинна зменшуватися. Представник банку у судовому засіданні пояснив, що дійсно сума кредиту у розмірі 127002, 81грн не видавалася позичальнику, але при укладанні додаткової угоди, яка фактично була реструктуризацією боргу за кредитним договором, було вирішено, що розмір заборгованості за кредитом складається із несплаченого залишку по тілу кредиту плюс розмір пені, яка була нарахована за невиконання зобов'язань. На умовно розраховану суму тіла кредиту з часу укладання додаткової угоди - 29.05.2012року, нараховувалися відсотки, пеня, штрафи та комісія, визначені додатковою угодою, тобто нарахування здійснювалися на суму тіла кредиту, який в такому розмірі не видавався. Представник банку пояснював, що кредитні кошти за Додатковою угодою позичальнику хоч і не видавалися, але процентна ставка у розмірі 21%, яка була передбачена до кредиту за цією Угодою, застосовувалася до кредитного договору від 02.04.2008року, хоч цим договором процентна ставка визначена у розмірі 9,6%. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що розмір кредитної заборгованості, заявленої банком, не відповідає умовам кредитного договору від 02.04.2008року, оскільки проценти, пеня, штрафи , починаючи з 29.05.2012року, нараховувалися за ставками, визначеними Додатковою Угодою до кредиту, який мав бути виданий за цією угодою, але виданий не був. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а згідно ст.4, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Позивач обрав спосіб захисту порушеного права не передбачений ст.16ЦК України. Крім того, обраний спосіб захисту суперечить вимогам закону, а тому не може бути застосований судом. Свій висновок суд обґрунтовує наступним. Такий спосіб захисту, як вилучення заставного майна, не передбачений ст.16Цивільного Кодексу України. Незрозуміло яким чином суд повинен вилучати автомобіль у відповідача. Звернення стягнення на автомобіль з укладенням від імені власника договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою є позасудовим способом звернення стягнення на предмет забезпечувального зобов'язання, визначений ст.26Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень, і не відноситься до такого, що вирішується судом. Звернути стягнення на предмет застави в інший спосіб позивач не просить, а суд відповідно до ч.1 ст.11ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, первісний позов з підстав, зазначений у мотивувальній частині рішення, задоволенню не підлягає. Зустрічний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Позивач за зустрічний позовом вважає позов недійсним з тих підстав, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а спірна Додаткова угода з додатком №1 від 29.05.2012року, за якою позичальник ніби-то отримав кредитні кошти у розмірі 177681,22 до 02.04.2008року не спрямована на реальне настання правових наслідків, за спірною угодою позичальник повинен сплачувати що місячну комісію за користування коштами, що суперечить п.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", спірна угода передбачає сплату позичальником банку 100% від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом, 100% від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених Договором протягом 50 років, що суперечить п.5 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції станом на 29.05.2012року. У судовому засіданні, представник позивача обґрунтовуючи відсутність волевиявлення [PERSON] при укладенні додаткової угоди посилався на те, що угода була підписана тільки з тією метою, щоб забрати у банку, переданий йому автомобіль, оскільки підписання угоди було умовою повернення автомобіля у користування Карпова. За вказаних обставин відсутні підстави вважати, що мав місце примус, оскільки підписання угоди в обмін на отримання автомобіля , було свідомим вибором [PERSON]. Та обставина, що кошти, які Банк в угоді зобов'язався видати позичальнику, не видав, не є підставою для визнання угоди недійсною, а є підставою для розірвання угоди, відмови у задоволенні вимог про стягнення за вказаною угодою, оскільки банк повинен довести, що видав позичальнику кошти у розмірі, передбаченому Додатковою угодою від 29.05.2012року. Якщо зазначені кошти після укладення Додаткової угоди не видавалися, то відповідно і відсутні підстави для стягнення за спірною угодою. Сплата комісії, відсотків та інших виплат за Додатковою угодою передбачена тільки для тих кредитних коштів, які повинні були надані банком за додатковою угодою. Суд повинен вирішувати правомірність стягнення вказаних нарахувань за додатковою угодою тільки в разі вирішення вимог про стягнення заборгованості за угодою. Неправомірність нарахування платежів є підставою для відмови у їх стягненні, а не підставою для визнання всієї угоди недійсною. Оцінивши в сукупності всі докази, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем обставини не є підставками для визнання додаткової Угоди недійсною.

Outcome: dismissed