Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

13 січня 2021 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом. Свій позов обґрунтовувала тим, що між сторонами був зареєстрований шлюб 16 березня 2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, про що зроблено відповідний актовий запис №134. Від вказаного шлюбу народилося двоє дітей: син [PERSON] ( [INFO] ), син [PERSON] ( [INFO] ), які проживають разом зі позивачем за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що вона бажає розірвати шлюб оскільки відповідач не піклується про неї та дітей, не працює вже тривалий час та постійно вживає наркотичні речовини. В 2019 році він намагався лікуватися від наркотичної залежності, але згодом припинив лікування - шкідлива звичка повернулася, життя в родині стало нестерпним - повернулися конфлікти та сварки. З травня 2020 року сторони проживають окремо, подружнє життя фактично припинено, почуття, необхідні і достатні для збереження шлюбу втрачені. Із зазначеного часу сторони не мають спільного побуту та бюджету, позивач самостійно піклуюся про дітей.Позивач вказує, що на її рішення розірвати шлюб також вплинуло вчинення відповідачем кримінальних правопорушень. Так, за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України відповідача [PERSON] було засуджено Броварським міськрайонним судом Київської області та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. Відповідно до ст.ст.75, 76 КК України його було звільнено від відбування призначеного покарання та встановлено строк випробовування в три роки (справа №361/5500/18, провадження 1-кп/361/676/18, вирок від 27.09.2018 р., набрав чинності 30.10.2018 р.). Під час випробувального терміну відповідач знову порушив закон і 07 грудня 2020 року Деснянським районним судом міста Києва його було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі. До призначеного покарання частково приєднано покарання, не відбуте за вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 27.09.2018 р. і остаточно за сукупністю вироків визначено к відбуттю покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі (справа №754/6382/20, провадження 1-кп/754/900/20, вирок від 07.12.2020 р., не набрав законної сили). Позивач зазначає, що вона намагалася зберегти сім`ю, неодноразово надавала шанс відповідачу з метою збереження шлюбу та родини, але він не скористався цим шансом, не став на шлях виправлення та нормального життя в родині, а тому вважає, що збереження шлюбу суперечить її інтересам. 28 січня 2021 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання для розгляду по суті на 29 березня 2021 року. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити, пояснення надала аналогічні змісту позову. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. До суду надіслав заяву про визнання позову. Суд, вислухавши представника позивача, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами 16 березня 2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Броварського районного управління юстиції у Київській області був зареєстрований шлюб, актовий запис № 134. Від шлюбу народилось двоє дітей: син [PERSON] ( [INFO] ), син [PERSON] ( [INFO] ), які проживають разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони остаточно припинили сімейні відносини, не ведуть спільного господарства. Позивач наполягала на розірванні шлюбу, продовжувати подальше спільне життя не бажає. Відповідач подав заяву про визнання позову. Так, відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 5 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Водночас, положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням прав дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. У відповідності до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу. За положеннями ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Також, у п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 року роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бут розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитина-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дата й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС. Таким чином, виходячи з аналізу вищенаведених положень законодавства, шлюб має добровільний характер, ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання. При цьому, незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвати шлюбу. Отже, встановивши не бажання позивача продовжувати шлюбні стосунки та відсутність будь-яких переконливих доказів того, що сторони вчиняють дії, направлені на збереження сім`ї, суд дійшов висновку про те, що подальше збереження шлюбу без взаємної згоди є неможливим та буде суперечити інтересам сторін. Враховуючи вищевикладене та враховуючи ті обставини, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач цьому не заперечував, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, а шлюб між позивачем та відповідачем розірванню, оскільки подальше збереження шлюбу без взаємної згоди - є неможливим.

Outcome: approved