Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

08.11.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги мотивує тим, що 08 вересня 2012 року зареєстрували з відповідачем шлюб. Від шлюбу мають сина [PERSON] [INFO]. Проте спільне життя не склалось через різні погляди на сімейне життя та побут, шлюбні відносини фактично припинили з січня 2016 року. Вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливим, а тому просить про його розірвання. В судове засідання сторони не зявилися, направили до суду письмові заяви, в яких просять розглянути справу без їх участі. Позивач вказав, що позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні, відповідач зазначила, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. Під час розгляду справи по суті встановлено, що [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Фурдуй) [PERSON] з 08 вересня 2012 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області за актовим записом № 196, що вбачається зі свідоцтва про шлюб (а. с. 13). Згідно копії свідоцтва про народження, мають сина [PERSON], [INFO] (а.с. 3). Шлюбне життя подружжя не склалося через різні погляди на сімейне життя. Сторони припинили шлюбні відносини, разом не проживають, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають. На примирення не згодні. Згідно ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Вивчивши матеріали справи, враховуючи позиції сторін, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, так як подальше спільне життя та збереження сімї є недоцільним. У відповідності до ст. 113 СК України, відповідачу [PERSON] після розірвання шлюбу залишити прізвище, яке вона отримала під час державної реєстрації шлюбу. У відповідності до ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України передбачено, що коли позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що позивач [PERSON] при зверненні до суду з позовом про розірвання шлюбу, був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9) ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" (а.с. 6). За такого, суд вважає, що судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved