Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

01 жовтня 2013 року [PERSON] подала до суду позов до [PERSON] і [PERSON], третя особа - служба у справах дітей Московського району м. Харкова Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням їй, та її двом дочкам [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO], про вселення їх в житлове приміщення - двокімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] та виселення із цієї квартири відповідачів. При розгляді справи позивачка уточнила свої вимоги та діючи у своїх інтересах і інтересах неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], просить суд зобов'язати відповідачів по справі колишніх її свекра та свекруху [PERSON] і [PERSON] не чинити перешкод їй та її дочці [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS], вселити їх до зазначеної квартири, а відповідачів виселити із цієї квартири. (а.с. 93-95). Позивачка свої вимоги у позові обґрунтувала тим, що відповідачі, які є батьками її колишнього чоловіка та батька її дітей [PERSON], чинять перешкоди їй та її молодшій дочці у користуванні квартирою [ADDRESS], а самі неправомірно проживають у цій квартирі, будучи власниками двокімнатної ізольованої квартири [ADDRESS] Відповідачі [PERSON] і [PERSON] подали до суду зустрічний позов до позивачки [PERSON] про зобов'язання [PERSON] не чинити перешкод їм, як власникам квартири [ADDRESS], у користуванні та розпорядженні цією квартирою, і про виселення позивачки із квартири [ADDRESS]. П Відповідачі у зустрічному позові свої вимоги обґрунтували тим, що [PERSON] неправомірно проживає у квартирі [ADDRESS], яка належить їм на праві власності, позивачка після розлучення з їхнім сином оселилася у цій квартирі, самовільно вселила свого співмешканця у квартиру [ADDRESS] та ігнорує вимоги власників стосовно звільнення житла. Позивачка та її представник у суді позов підтримали, зустрічний позов не визнали. Позивачка [PERSON] у суді пояснила, що у 1992 році вона зареєструвала шлюб із сином відповідачів [PERSON], від якого має двох дітей - повнолітню [PERSON] і неповнолітню [PERSON] Після укладення шлюбу вона зі своїм чоловіком та його батьками проживали у двокімнатній квартирі [ADDRESS]. У [INFO] та [INFO] році вона народила двох дочок. У другій половині 90-их років батьки її чоловіка купили двокімнатну квартиру [ADDRESS] У цю квартиру поселилася її сім'я. Квартиру [ADDRESS] приватизували її чоловік та дочки, утрьох на праві спільної власності. У 2005 році вона розлучилася із [PERSON] і залишилася проживати у [ADDRESS], у яку згодом вселився її співмешканець, та поселилася молодша дочка [PERSON]. Відповідачі наполягають, щоб вона переселилася у квартиру [ADDRESS] з молодшою дочкою, а квартиру [ADDRESS] хочуть здавати у піднайом для покращення матеріального становища. Вона згодна поселитися із дочкою та співмешканцем у квартиру [ADDRESS] за умови, що із цієї квартири виселяться відповідачі, які є власниками квартири 3 7 та можуть поселитися у власну квартиру [ADDRESS]. Відповідачі заперечують проти поселення у квартиру [ADDRESS] її співмешканця, а вона хоче мати нову повноцінну сім'ю. Відповідачі і представник відповідача [PERSON] у суді позов не визнали, підтримали зустрічний позов. Відповідач [PERSON] дав суду покази у якості свідка у яких зазначив, що позивачка, колишня невістка, після розірвання шлюбу із їх сином стала погрожувати, що забере двох дочок, виселиться із їх квартири та заборонить їм бачитись із онуками. Трикімнатну квартиру, у якій проживала позивачка до шлюбу, її брат згодом програв у азартні ігри. Через ці погрози вони змушені були змиритися з тим, що невістка після розірвання шлюбу залишилася проживати у належній їм квартирі [ADDRESS] Згодом невістка стала спів мешкати без реєстрації шлюбу із іншим чоловіком та вселила його без їх згоди до квартири [ADDRESS]. У кінці літа 2013 року позивачка поселила у себе молодшу дочку. Старша дочка позивачки весь час проживає з відповідачами, і молодша її дочка також жила з відповідачами постійно до кінця літа 2013 року. У 2013 році їх онука [PERSON] поступила по контракту на навчання до вищого учбового закладу. Виникли великі матеріальні витрати пов'язані із оплатою за навчання, із оплатою вартості проїзду на навчання та на харчування онуки у обідній час, та інші витрати на утримання онуки. Він пенсіонер, має численні захворювання, але грошових коштів не вистачає ні на лікування, ні на витрати пов'язані з утриманням та навчанням [PERSON]. У зв'язку із тяжким матеріальним станом він висунув вимогу, щоб позивачка поселилася у квартиру, у якій вона прописана, а квартиру [ADDRESS] щоб здавали у піднайом для покращення матеріального стану. Але позивачка не погоджується на цю пропозицію тому, що вона хоче проживати зі співмешканцем, який не має права на проживання у квартирі. Позивачці ніколи ніхто не чинив перешкод щодо вселення до квартири [ADDRESS], навпаки, відповідачі просять її поселитися до цієї квартири, щоб була змога належним чином матеріально утримувати онук. Квартира [ADDRESS] була ним отримана як службове житло, він у цій квартирі живе із часу отримання квартири, має усі права на проживання у цій квартирі, після приватизація власниками квартири стали його син та дві онуки. Третя особа дочка позивачки [PERSON] у суді заявила про підтримку вимог за зустрічним позовом і про невизнання первісного позову і як свідок показала, що у 2005 році її батьки розлучилися та стали проживати окремо. Вона з молодшою сестрою [PERSON] стали проживати у квартирі [ADDRESS] з дідом і бабою, а влітку виїжджали з ними та проживали у селищі Слатіно. З 01 вересня 2013 року [PERSON] стала проживати із позивачкою, і з часом все рідше приходить до діда і баби. Її мати позивачка на розмови щодо поліпшення матеріального стану сім'ї стверджує, що вона не має вищої освіти але не відчуває у ній потреби і вважає, що і її дочки можуть прожити без вищої освіти і якщо їй не вистачає грошей на навчання, то нехай кидає навчання і йде працювати. Мати без свого співмешканця не хоче проживати і згодна на вселення до квартири [ADDRESS] тільки разом із співмешканцем. Наступного року її молодша сестра закінчує навчання у середній школі і також має намір поступати до вищого учбового закладу, що збільшить потреби у грошах. Мати цими проблемами не опікується. Третя особа [PERSON] у суді пояснив, що вважає обґрунтованим зустрічний позов та не згоден з первісним позовом. Як свідок [PERSON] у суді показав, що у 1992 році він одружився із позивачкою, яка оселилася у квартирі його батьків як його дружина. У 2005 році шлюб був розірваний, він був зобов'язаний до сплати аліментів на утримання дочок на користь позивачки. У зв'язку із тим, що дочки проживали з його батьками, позивачка надала їм дозвіл на отримання аліментів на утримання дочок. До 01.09.2013 року його дочки проживали із його батьками. З 01.09.2013 року молодша дочка [PERSON] поселилася у квартиру [ADDRESS] до позивачки, яка влітку 2013 року стала проявляти посилену увагу до цієї дочки, дарувати їй коштовні подарунки, та схиляти на свій бік. Згодом стало відомо, що ці дії позивачка вчиняє для того, щоб мати право від імені неповнолітньої дочки судитися із його батьками. Позивачка бажає проживати із своїм співмешканцем, який прав на проживання у квартира [ADDRESS] та [ADDRESS] не має, а тому позивачка не хоче проживати у одній квартирі з його батьками, тому що це унеможливить одночасне проживання з нею співмешканця. Представник служби у справах дітей Московського району м. Харкова Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Представник третьої особи до суду не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. (а.с. 33,87) Суд, заслухавши пояснення сторін, інших учасників судового процесу та їх представників, дослідивши письмові докази, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Сторони у суді визнали, що квартира [ADDRESS] (далі - квартира [ADDRESS]) була надана за службовим ордером [PERSON] 18.08.1978 року. У цій квартирі із часу вселення проживає подружжя відповідачів [PERSON] і [PERSON]. З ними постійно проживає дочка позивачки повнолітня [PERSON], [INFO]. У 1992 році до цієї квартири поселилась із згоди проживаючих там осіб позивачка [PERSON], як дружина [PERSON], сина відповідачів, який також проживав із дитинства. 23.09.1998 року квартира [ADDRESS] була приватизована на праві спільної сумісної власності [PERSON] і його дітьми - [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO], зо підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 23.09.1998 року. З 23.09.1998 року в квартирі [ADDRESS] проживали однією сім'єю відповідачі, позивачка із чоловіком [PERSON] та двоє дітей позивачки і її чоловіка. У 2005 році [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, [PERSON] оселилася в квартирі [ADDRESS] (далі - квартира [ADDRESS]), що належить на праві власності [PERSON] і [PERSON]. Неповнолітні [PERSON] та [PERSON] залишилися жити з відповідачами дідом і бабою у квартирі [ADDRESS]. [PERSON] з вересня 2013 року стала проживати із позивачкою. У квартирі [ADDRESS] [PERSON] і [PERSON] не проживають, вони ще до її придбання проживали як члени сім'ї власників у квартирі [ADDRESS]. Між сторонами виник конфлікт щодо необхідності звільнення [PERSON] квартири [ADDRESS], яка належить відповідачам, після того, як [PERSON] вступила на контрактній основі до вищого навчального закладу. За навчання грошові кошти сплачують відповідачі. Для отримання грошових коштів на оплату вартості навчання відповідачі вирішили здати в найм належну їм квартиру [ADDRESS], проте позивачка проти цього заперечує. Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР в ред. від 30.06.1983, яка була чинною на момент виникнення правовідносин: «До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу». А згідно ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР: «До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство». Згідно ст. 150 ЖК УРСР «Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди». Таким чином громадяни, у власності яких знаходилось житло, мали на законодавчому рівні закріплене право використовувати його як для власного проживання, так і право вселити в це житло членів їх сім'ї, а також укладати щодо власного житла будь-які інші не заборонені законом угоди. Відповідачі проживають у квартирі [ADDRESS] за належної правової підстави - як члени сім'ї власників. Позивачка була вселена до квартири [ADDRESS] на підставі діючого на той момент законодавства. Підтвердженням надання згоди на таке вселення була поведінка власників та їх законних представників протягом тривалого часу, оскільки вони жили однією сім'єю та вели спільне господарство, між ними не існувало спорів щодо права проживання. Таким чином, оскільки позивачка та відповідачі були вселені в квартиру [ADDRESS] як члени сім'ї власника, вони набули встановлених законом прав на проживання в квартирі. Так, згідно ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР «Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням». [PERSON] та [PERSON], які є співвласниками квартири [ADDRESS], допитані судом у якості свідків, не заперечують проти проживання членів їхньої сім'ї - відповідачів за первісним позовом у квартирі [ADDRESS]. Позивачка подавала позов також в інтересах неповнолітньої [PERSON] як один з законних представників, не довела того факту, що її дочка заперечує проти проживання баби та діда у квартирі [ADDRESS]. Відповідачі можуть бути виселені з квартири [ADDRESS] виключно у випадках, передбачених законом, підстав для їх виселення суд не вбачає. Щодо іншої вимоги позивачки за первісним позовом стосовно захисту її права та права її доньки [PERSON] на проживання в квартирі [ADDRESS] шляхом усунення перешкод у користування житлом, суд також вважає, що вона не може бути задоволена, виходячи з наступного. [PERSON] не надала суду жодного доказу того, що відповідачі за первісним позовом перешкоджають їй чи її дочці у проживанні чи в користуванні квартирою [ADDRESS]. [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що не зверталася з вимогою до відповідачів за первісним позовом дозволити їй вселитися до квартири [ADDRESS]. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач не надала жодного доказу того, що відповідачі чинять перешкоди у користуванні нею та її неповнолітньою дочкою [ADDRESS] Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Оскільки відсутні жодні належні та допустимі докази існування перешкод з боку відповідачів у проживанні позивачки та її дочки в квартирі [ADDRESS], не підтвердженим є сам факт порушення чи не визнання прав. Оскільки право позивачки та її неповнолітньої дочки стосовно проживання у квартирі [ADDRESS] не є порушеним, не визнаним або оспореним відповідачами, суд вважає що у цій частині позов заявлено безпідставно. Вимоги за зустрічним позов підлягають задоволенню через наступне. [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] після розлучення з колишнім чоловіком. Позивачі питання про виселення позивачки з квартири [ADDRESS] не підіймали через небажання щодо виникнення спорів та конфліктів, їх влаштовувало те, що обидві онуки проживали з ними. Суд встановив, що позивачка самовільно вселила у квартиру [ADDRESS] свого співмешканця, не бажає у добровільному порядку залишити цю квартиру та переселитися на вимогу власників до квартири, у якій вона зареєстрована. Цими діями позивачка чинить перешкоди власникам квартири [ADDRESS], якими є відповідачі по справі. Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України «Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним». Окрім того ч. 1 ст. 321 ЦК України вказує, що «Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.» У ст. 150 ЖК УРСР зазначено: «Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Аналогічні норми передбачені ст. ст.383, 319 ЦК України. Згідно п. 4 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013, № 24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав": «при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло». Законодавством України передбачені випадки, коли особа має право та підстави на проживання у квартирі, що належить на праві власності іншим особам. Зокрема, ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК УРСР передбачено право членів сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням». При вирішенні питання, чи має особа право та підстави проживати в квартирі, підлягає з'ясуванню те, чи відноситься вона до членів сім'ї власників. Частиною 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї віднесені: дружина, чоловік, діти і батьки. Згідно ч. 4 ст. 3 Сімейного кодексу України «Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства». Виходячи з вказаних норм закону відповідачка за зустрічним позовом на момент виникнення правовідносин не була членом сім'ї власників житла та не є на момент розгляду спору. Відповідачка за зустрічним позовом проживала та проживає у квартирі [ADDRESS] сама, не має спільного господарства з власниками, а, відтак, відсутні будь-які підстави вважати її членом сім'ї позивачів за зустрічним позовом. Виходячи з вказаного, відповідачка за зустрічним позовом не набула ніякої законної підстави для проживання у квартирі [ADDRESS]. Оскільки вказані вище ст.ст. 156 ЖУ УРСР та 405 ЦК України передбачають права на проживання у квартирі виключно членів сім'ї власників, а відповідачка за зустрічним позовом до таких осіб не віднесена, у неї відсутні правові підстави проживати у квартирі [ADDRESS] і вона не вправі перешкоджати власникам у здійсненні повноважень щодо їхнього майна. Згідно ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном». Суд погоджується, що своїми діями позивачка порушує права відповідачів, як власників квартири [ADDRESS], оскільки заважає їм на їхній розсуд користуватися власним майном; не має права та підстав для проживання в квартирі [ADDRESS] та для вселення туди сторонніх осіб. За таких обставин, суд вважає вимоги за зустрічним позовом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved