Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

08 червня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини мотивуючи свої вимоги тим, що 04 серпня 2016 року померла її мати [PERSON], [INFO], яка на час смерті знаходилась за адресою: Донецька область, м. Ясинувата, вул. Комарова, будинок №44. Після її смерті залишилась спадщина. 25 травня 2017 року позивачка зареєструвала смерть своєї матері належним чином, отримавши свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Авдіївського міського управління юстиції у Донецькій області. Упродовж передбаченого законом строку вона не встигла звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки в наслідок проведення АТО на території м. Ясинувата Донецької області нотаріальні контори міста не працюють, в області введено пропускний режим з територією яка тимчасове не контролюється органами державної влади України. Також, для отримання свідоцтва про смерть знадобився час, а саме на розгляд відповідної справи про встановлення факту смерті на зазначеній території. Після встановлення факту смерті та отримання свідоцтва про смерть, позивачка звернулась до приватного нотаріуса м. Авдіївка Донецької області із заявою про прийняття спадщини, але нотаріусом було запропоновано звернутися до суду з відповідною заявою для визнання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Звертаючись з даним позовом до суду вважає, що викладені обставини які стали причиною пропуску встановленого законом для прийняття спадщини є поважними та суттєво вплинули на здійснення нею прав на спадкування. 13 вересня 2017 року рішенням Селидівського міського суду Донецької області у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачка [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не вимагалося надання нею документів для вирішення справи, тому у неї була відсутня можливість надати копію постанови приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій, а також копії заповіту, який був складений на її імя померлою матірю. Зі змісту заповіту вбачається, що спадкодавець заповідала усе належне їй майно на користь позивачки. У судове засіданні апеляційної інстанції позивачка [PERSON] та відповідач не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать телефонограми за №5411-5412, які зареєстровані у журналі телефонограм та знаходиться в матеріалах справи (а.с.79). Від відповідача військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області до апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності (а.с.85). Представник позивача [PERSON] [PERSON] просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю - доповідача, представника позивача [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови « Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК , вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З матеріалів справи вбачається наступне. Позивачка [PERSON], [INFO], є донькою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження виданим бюро записів актів громадянського стану м. Красний Лиман Сталінської області, 09 січня 1960 року, актова запис №10 (а.с.6). 06 березня 1984 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу, актова запис №111 (а.с.6 зворт.). Суд першої інстанції відмовляючи у задоволення позовних вимог виходив з положень ст.ст. 1261, 1268, 1270, 1272 ЦК України та зазначив, що позивач до нотаріальної контори з належним чином оформленою заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину не зверталась, постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії відсутня, отже відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Але, з таким рішення суду першої інстанції погодитися не можливо. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1222, ч.1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Тобто право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За змістом ч. 3 ст. 1272 ЦК України поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Ураховуючи викладене, правила цієї статті можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкову масу, то положення ч. 3 ст. 1272 ЦК України не застосовуються. Указаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року № 6-85цс12 та від 4 листопада 2015 року № 6-1486цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. У п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30 травня 2008 року, судам роз'яснено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Апеляційним судом встановлено, що [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], яка померла 04 серпня 2016 року. Проте, 02 червня 2017 року нотаріус відмовляючи їй у видачі свідоцтва про право на спадщину виходив з положень п.3.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, зазначив, що серед документів наданих [PERSON] відсутнє рішення суду про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини, а тому підстав передбачених п.3 та п.4 ст.1268 ЦК України, які б свідчили про прийняття спадщини спадкоємцем незалежно від подання позовної заяви не має. Крім того, позивачем до апеляційної скарги була долучена копія заповіту про те, що 04 серпня 2009 року державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори був посвідчений заповіт, за яким [PERSON] заповіла [PERSON], належний їй на праві власності житловий будинок з господарсько побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: м. Красний Лиман, Донецької області, вул.. Комарова, будинок №44 (а.с.38). Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Тому, апеляційним судом на адресу Лиманської державної нотаріальної контори та до приватного нотаріусу Авдіївського міського нотаріального округу були направлені запити про направлення копії спадкової справи та / або інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори), після смерті [PERSON], яка померла 04 серпня 2016 року. Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори) вбачається, що 04 серпня 2009 року Лиманською державною нотаріальною конторою посвідчено заповіт [PERSON], номер в реєстрі нотаріальних дій №2555, номер у Спадковому реєстру №47593728, який є чинним (бланк ВМЕ 834699) (а.с.89). Також, відповідно до інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкової справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) щодо заведення спадкової справи до майна [PERSON], яка померла 04 серпня 2016 року зазначено про відсутність у Спадковому реєстрі такої інформації (а.с.88). Отже, позивачка [PERSON] як спадкоємець за заповітом мала право подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, але закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], пр.-т Комсомольський[ADDRESS], що підтверджується даними паспорта (а.с.3-4). Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №0000051773 від 07 грудня 2016 року, позивачка [PERSON], фактично проживає/ перебуває за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Її мати [PERSON], [INFO], померла 04 серпня 2016 року за місцем реєстрації: Донецька область, м. Ясинувата, вул.. Комарова, будинок №44. Даний факт підтверджується рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 23 травня 2017 року, яким встановлено факт смерті [PERSON], [INFO], уродженки [INFO] та визнана дата її смерті 04 серпня 2016 року, місце смерті Україна, м. Ясинувата, Донецької області (а.с.96-99). На підставі судового рішення, 25 травня 2017 року Авдіївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області видано свідоцтво про смерть [PERSON], яка померла 04 серпня 2016 року, у віці 92 років, про що 25 травня 2017 року складено відповідний актовий запис №179, місце смерті м. Ясинувата Донецької області (серія І-НО №975178) (а.с.5). Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Отже, звертаючись до суду з даним позовом позивач [PERSON] посилалась на поважні причини пропуску нею строку у розумінні ст.1272 ЦК України, тому що, її мати мешкала на території яка тимчасово непідконтрольна органам державної влади України, факт її смерті необхідно було встановити судовим рішенням для отримання свідоцтва про смерть, після чого вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а отримавши відмову у вчиненні нотаріальних дії звернулась для захисту своїх прав до суду першої інстанції. Наведеного суд першої інстанції не врахував та у порушення ст. ст. 212- 214, ЦПК України не дав належної правової оцінки поважності причин пропуску позивачем строку звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, зокрема, чи пов'язані ці причини із об'єктивними, непереборними істотними труднощами. Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, факт смерті спадкодавця підтверджується свідоцтвом державного органу реєстрації актів цивільного стану про смерть, яке позивач міг отримати лише після встановлення зазначеного факту на території яка тимчасова непідконтрольна Україні на підставі судового рішення, а тривалість отримання відповідних документів стало причиною несвоєчасного звернення до нотаріусу у передбачений законом строк. Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог та визначення додаткового строку для подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, виходячи з поважності причин пропуску строку. Отже, рішення суду першої інстанції ухвалено із порушенням норм матеріального і процесуального права, що у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з наведених підстав.

Outcome: approved