Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

У лютому 2018 року до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, звернувся позивач [PERSON] та уточнивши заявлені позовні вимоги просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] у звязку з відсутністю його за адресою понад шість місяців без поважних причини. Ухвалою суду від 06 квітня 2018 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення виклику сторін. 03 серпня 2018 року представник позивача [PERSON] [PERSON] подав до суду уточнену позовну заяву. Ухвалою суду від 06 серпня 2018 року прийнято до провадження уточнену позовну заяву [PERSON] та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS], належить йому на підставі ордеру на житлове приміщення № 196 від 21.07.1963 року, який виданий виконавчим комітетом Дзержинської районної ради м. Кривого Рогу. У вищевказаній квартирі зареєстрований син позивача [PERSON]. Разом з позивачем за вище вказаним ордером, як члени його родини вселилися колишня дружина позивача [PERSON] та їх син [PERSON]. В літку 2002 року, після розірвання шлюбу [PERSON], за власним волевиявленням, забравши з собою неповнолітнього сина [PERSON] виїхали на проживання до АР Крим, з того часу [PERSON] та відповідач по справі не повернулися для проживання до вказаної квартири. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2008 року, [PERSON], було визнано такою, що втратила право користування вказаною квартирою за адресою: [ADDRESS], у звязку з відсутністю її за даною адресою більше шести місяців без поважних причин. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] просили суд задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач до суду не зявився про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки за вказаною адресою проживання, з матеріалів справи вбачається, що про розгляд справи відповідач був повідомлений, ухвала не отримана відповідачем, повернулася на адресу суду з відміткою "За закінченням строку зберігання". Відзиву на позовну заяву від [PERSON] до суду не надійшло. Відповідач вважається належним чином повідомлений про розгляд справи відповідно до п. 1 ч. 8\~ст. 128 ЦПК України. Третя особа по справі відділ реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, однак в судове засідання не зявились, причини неявки суду не повідомили. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи положення ч. 4 ст. 10 Цивільно-процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України\~"Про\~виконання рішень\~та застосування\~практики Європейського\~суду з\~прав людини" при розгляді справи, ч. 1 ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод передбачає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами,утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу,та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A.v.Spain). Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Зі змісту п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. Згідно ч. 8\~ст. 178 ЦПК України\~- у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до ч.1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги\~ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Згідно вимог\~ст. 280 ЦПК України\~суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.\~9\~Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до п. 1 ст. 8 вказаної Конвенція кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою цього житла. Пункт 2 ст. 8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно ордеру на житлове приміщення № 196, яке видане виконавчим комітетом Дзержинської районної ради м. Кривого Рогу, [PERSON], надано право на вселення в житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] з сімєю у складі трьох чоловік: дружина [PERSON] та син [PERSON]В . (а.с. 4). Відповідно до Акту від 19.02.2018 року, який складений жителями будинку № 54 по вулиці Криворіжсталі в місті Кривому Розі, вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], однак не проживає за вказаною адресо з серпня 2002 року, вказаний акт завірений майстром ділянки 4/10 ТОВ «Сітісервіс-КР» та начальником дільниці № 4 ТОВ «Сітісервіс КР». (а.с.7) За клопотанням позивача та його представника були допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які повідомили суду, що дійсно за адресою: [ADDRESS], проживає [PERSON], раніше разом з ним за вказаною адресою проживала його дружина [PERSON] та їх син [PERSON], однак з 2002 року [PERSON] розірвав шлюбні відносини з своєю дружина, після чого дружина [PERSON] - [PERSON] разом з їхнім сином покинули вказане місце проживання і після чого за вказаною адресою проживання не зявлялися. Приписами ст.\~321\~ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1 ст.317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.\~47\~Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно вимог ст.\~319\~ЦК України визначено здійснення права власності, а саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.\~383\~ЦК України та ст. 150 ЖК\~Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~71\~ЖК Української\~РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72\~ЖК Української\~РСР передбачено,\~що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» передбачено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156\~ЖК УРСР;\~стаття 405 ЦК), а саме: від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до\~ст.\~7\~Закону України\~від 11\~грудня 2003\~року «Про\~свободу пересування\~та вільний\~вибір місця\~проживання в\~Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що вищезазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.\~7\~цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Саме таку правову позицію висловила колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Таким чином відповідач без поважних причин не проживає з серпня 2002 року в квартирі [ADDRESS]. З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача щодо визнання [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову було сплачено судовий збір у розмірі 704 гривні 80 копійко, який з урахуванням того, що позовні вимоги задоволено, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів у рівних частках. На підставі викладеного,

Outcome: approved