Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-15 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання частково недійсним договору дарування, в котрому зазначено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Яготинської районної державної нотаріальної контори 30 листопада 2005 року за реєстровим номером 3803, вона була власником домоволодіння по [ADDRESS] , до якого фактично належав старий житловий будинок, а також недобудований будинок 80% готовності. Одразу після придбання вказаних об`єктів нерухомості вона вирішила подарувати недобудований будинок 80 відсотків готовності свої доньці - [PERSON] , а старий будинок залишила для проживання. 2 грудня 2005 року згідно договору дарування посвідченого державним нотаріусом Яготинської районної державної нотаріальної контори Лугина Т.В. набула у дар 80% недобудованого будинку, що розташований по [ADDRESS] . З того часу більше ніж 13 років [PERSON] користувалася недобудованим будинком 80% готовності, що розташований по [ADDRESS] , а вона в свою чергу, постійно проживала у старому житловому будинку по [ADDRESS] . 26 листопада 2018 року відповідачка по справі продала [PERSON] недобудований житловий будинок 80% готовності, попередньо змінивши адресу даного об`єкту нерухомості на [ADDRESS] . В той же час, у грудні 2018 року вона вирішила одержати субсидію на сплату комунальних послуг, однак правовстановлюючий документ на належний їй житловий будинок вона не знайшла. Під час її звернення до нотаріуса та перегляду договору дарування від 2 грудня 2005 року, з`ясувалося, що [PERSON] фактично був подарований не лише недобудований будинок 80% готовності, а й старий житловий будинок, в якому вона проживає. Однак, такий договір дарування не відповідає її внутрішньому волевиявленню, оскільки вона була впевнена, що підписує договір дарування лише недобудованого будинку 80 відсотків готовності, а не старого житлового будинку в якому фактично проживає, а отже, враховуючи те, що вона не мала на меті відчужувати даний об`єкт нерухомості на користь відповідачки, зазначений договір дарування підлягає визнанню частково недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В силу ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Положеннями ст. 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Таким чином, виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Приписами ч.1 ст. 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Так як дійсність чи недійсність нікчемного правочину визначається безпосередньо законом і не залежить від волі сторін, наслідки його недійсності визначаються безпосередньо законом. При цьому правові наслідки недійсності нікчемного правочину, встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Двосторонньою реституцією є повернення сторін правочину у той майновий стан, в якому вони перебували до його вчинення, а отже, згідно ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути одна одній у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Таким чином, враховуючи вищевказані вимоги, у разі визнання договору дарування частково недійсним є необхідність у застосуванні наслідків недійсності вказаного договору дарування та повернення стороні у стан, який існував до укладення вказаного договору дарування, шляхом поновлення права власності та реєстрації права власності за нею на житловий будинок. Разом з тим, під час помилкового перебування у власності відповідачки всього домоволодіння по [ADDRESS] , замість недобудованого будинку 80% готовності, нею було приватизовано всю земельну ділянку за даною адресою, яку в подальшому перед укладенням договору дарування, згідно заяви про розподіл було розподілено на дві окремі, а тому враховуючи вимоги ст. 120 ЗК України, у разі задоволення її позовних вимог щодо визнання договору дарування часткового недійсним за нею повинно бути також визнано право власності на земельну ділянку площею 0,0596 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по [ADDRESS] . В силу ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Таким чином, норми статті 120 ЗК України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Аналогічні норми містяться і в ст. 377 ЦК України. Отже, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду; передбачено механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Просила визнати договір дарування недобудованого будинку від 2 грудня 2005 року, що посвідчений державним нотаріусом Яготинської районної державної нотаріальної контори Сушко Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 3821, укладений від її імені на ім`я [PERSON] в частині дарування житлового будинку загальною площею 37 кв. м, що розташований по [ADDRESS] недійсним, застосувати наслідки недійсності договору дарування та визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , а також на земельну ділянку площею 0,0596 га, кадастровий номер [NUMBER] , яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташована по [ADDRESS] . В підготовче засідання позивачка та її представник не з"явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивачки звернулася до суду з заявою, в котрій просила розглянути справу у їх відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідачка в підготовче засідання не з"явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, в заяві до суду просила розглянути справу у її відсутності, позов визнала. Третя особа в підготовче засідання не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, в заяві до суду просив розглянути справу у його відсутності, проти заяви не заперечував. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Перевіривши матеріали справи, роз`яснивши процесуальні наслідки визнання позову, враховуючи, що відповідач позов визнав та визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, суд вважає, що визнання позову може бути прийнято судом, а позов підлягає до задоволення. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні зі статтею 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постановах від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16 та міститься у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року по справі № 554/6604/15-ц.

Outcome: approved