Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

04 вересня 2014 р. [PERSON], в інтересах якої на підставі довіреності діє [PERSON], звернулась до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись що 12 липня 2008 року вона придбала у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу житлового будинку. 12 серпня 2008 року своє право власності на вищеназваний житловий будинок вона зареєструвала в належному БТІ, ставши повноправним власником житлового будинку [ADDRESS]. 01 червня 2007 року її син [PERSON] уклав шлюб з [PERSON]. [INFO] у подружжя [PERSON] народився син [PERSON]. Після купівлі житлового будинку, за згодою позивачки, [PERSON], [PERSON] та їх син [PERSON], були зареєстровані та мешкали за адресою: [ADDRESS]. Сімейне життя подружжя [PERSON] не склалося. 20 квітня 2010 року їх шлюб було розірвано. Але ще до офіційного розірвання шлюбу, а саме в жовтні 2009 року, відповідачка разом з дитиною пішла з спірного житлового будинку, забравши деякі свої речі, а в березні 2010 року відповідачка забрала з спірного будинку всі свої особисті речі, а також речі дитини. З того часу відповідачка з дитиною в будинку не мешкає. Позивач зазначає на те, що в травні 2012 року вона вже зверталася до Кам'янсько-Дніпровського районного суду з позовом до [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю в ньому більш ніж шість місяців без поважних причин. 22 листопада 2012 Кам'янсько-Дніпровський районний суд Запорізької області по справі №0811/1653/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення, виніс рішення, яким позов [PERSON] залишив без задоволення, а зустрічний позов [PERSON] задовольнив в повному обсязі. Тобто, було вирішено вселити [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в будинок [ADDRESS]. Вищеназване рішення суду набрало законної сили 20 грудня 2012 року. Після винесення рішення пройшло вже майже два роки, але [PERSON] не забажала вселитися до житлового будинку. З її боку не було зроблено жодних дій ні добровільного, ні примусового характеру з метою вселитися та користуватися спірним житловим будинком. Таким чином, з грудня 2012 року і до теперішнього часу [PERSON] взагалі жодного разу не не бачила колишню невістку в цьому будинку. Позивач спілкується з відповідачкою періодично за фактичним містом проживання останньої з дитиною, коли позивач бажає зустрітися з онуком, надаючи допомогу в його утриманні (купує йому додатково одяг, іграшки тощо), між ними, як вважає позивач, нормальні життєві стосунки. На час подання позову в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Але постійно мешкає лише син позивачки - [PERSON]. Позивач зазначила на те, що з грудня 2012 року відповідачка втратила намір відноситись до цього житлового будинку, як до свого постійного місця проживання., але вона разом із сином до теперішнього часу зареєстрована в будинку в владнати з нею питання про реєстрацію зняття з реєстраційного обліку в добровільному порядку [PERSON] не має змоги. Земельна ділянка та житловий будинок доволі великі та, для того, щоб їх тримати в належному стані, необхідно чимало зусиль. Будучи людиною похилого віку та маючи проблеми із здоров'ям, [PERSON] вирішила продати житловий будинок та земельну ділянку, але у зв'язку з тим, що у неї в будинку зареєстровані відповідачка разом із сином, вона не може як власник, повною мірою реалізувати своє право власності, тобто, розпоряджатися цим майном за своїм розсудом, а відповідачкою порушується право власності на розпорядження цією власністю. У судове засідання позивач [PERSON] з'явилась, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, підтримала також все викладене в позовній заяві, додатково доповнивши їх тим, що їй незрозуміло з яких причин так поступає колишня невістка. Нею разом з її чоловіком пропонувалось декілька варіантів відповідачці, в тому числі те, що вона буде сплачувати відповідачці грошові кошти за оренду нею іншого житла, надавались колишній невістці грошові кошти за сплату боргу за спожитий газ в тому будинку, де вона зараз мешкає та інші. Позивач бажає знайти спільну мову з відповідачкою, але остання не йде на будь-які пропозиції. Вона бажає продати будинок та виїхати за межі України де зараз мешкає її син, а саме в Білорусь. Представник позивача за письмовою довіреністю [PERSON] у судове засідання . з'явилась, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, додатково пояснивши, що 9 грудня 2014 року син позивачки та колишній чоловік відповідачки [PERSON] здійснив зняття з реєстраційного обліку за адресою цього будинку та виїхав за межі України. Відповідач [PERSON] у судове засідання з'явилась, позовні вимоги не визнає, від надання будь-яких пояснень відмовилась. Представник відповідача адвокат Галька Н.О. у судове засідання з'явився, позовні вимоги не визнає, пояснивши, що між сторонами по справі існують неприязні стосунки, до теперішнього часу не виконано рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області по справі №0811/1653/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення щодо вселення відповідачки та її дитини, на теперішній час відкрито виконавче провадження. Також Галька Н.О. зазначив, що позивач [PERSON] чинить перешкоди в користуванні будинком відповідачці та її дитині. В грудні 2014 року відповідачка в присутності свідків намагалась потрапити до будинку, але цього не сталося. Через свою юридичну необізнаність відповідачка не вселялась в будинок в примусовому порядку раніше. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог, [PERSON] у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, за довіреністю Орган опіки та піклування Кам'янсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізької області Пугач Л.Г. у судове засідання з'явилась , позовні вимоги не визнає в частині виселення з житлового приміщення дитини. У судовому засіданні пояснила, що дитина повинна бути зареєстрована з ким-небудь з батьків, і відповідно до цього проживати. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, Кам'янсько-Дніпровський районний відділ управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, надали суду заяву про розгляд справи у свою відсутність. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є невісткою позивачки, проживала з листопада 2009 року по вересень 2014 року за адресою спірного будинку, весь цей час жодного разу не бачила там відповідачки, остання жодного разу не намагалась потрапити до будинку, хоча будинок достатньо великий для проживання в ньому двох сімей, і жодних перешкод в користуванні ним не чинилося. ЇЇ чоловік та вона не були б проти проживання відповідачки з дитиною в будинку, але та не вселялась. З вересня 2014 року вона разом з сином позивачки мешкає за межами України, в будинку ніхто не проживає. Свідок [PERSON] пояснив суду, що позивачка є матір'ю його кума [PERSON] та йому відомо, що відповідачку він бачив лише декілька разів до 2009 року. Коли [PERSON] проживав в будинку, то свідок часто бував у цьому будинку, але після зазначеного року ніколи відповідачку з дитиною не бачив. Відповідачка проживає в іншому житловому будинку, хоча спірний будинок є великим і вони б могли там проживати, якщо б цього бажала відповідачка. Батько дитини часто спілкується з сином поза межами будинку. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є давньою подругою позивачки. Відповідачку вона бачила останній раз в спірному будинку влітку 2008 року. Після цього жодного разу в будинку відповідачка з дитиною не перебувала, жодним разом не намагалась вселитись в будинок, жодних перешкод у вселенні та користуванні житлом позивачка не чинила. Відносини між позивачкою і відповідачкою нормальні, позивачка завжди допомагає і грошима відповідачці, і одягом для дитини, вона часто спілкується з онуком, забираючи дитину саме з місця проживання матері та за її згодою. Свідок часто разом зі своїм онуком та позивачка з онуком гуляють в парку м. Енергодар, спілкуються щодо виховання онуків. Свідок бачила особисто, як позивачка надавала 10 жовтня 2014 року грошову допомогу відповідачці у розмірі 2400 грн., оскільки остання мала заборгованість за газом по будинку, в якому зараз мешкає з іншим чоловіком. Позивачка має намір продати цей будинок, а колишня невістка не бажає виписатись з нього разом з дитиною. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона має дачу в с. Дніпровка поряд з житловим будинком позивачки. Після розірвання шлюбу відповідачки з сином позивачки, відповідачка ніколи в будинку не жила, свідок часто перебуває на дачі та заходить до позивачки. Відповідачка ніколи не мала бажання з 2009 року вселитись, хоча житловий будинок великий та дозволяє проживати двом сім'ям. Відповідачка проживає з іншим чоловіком в іншому житловому будинку, хоча і її мати, і бабуся мають також доволі непогані житлові будинки в цьому селі. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: Згідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. 12 липня 2008 року [PERSON] купила у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу житлового будинку посвідчений приватним нотаріусом Кам'янсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області Железняк О.І. та зареєстровано в реєстрі за № 2315 (а.с.5,6) 12.08.2008 року право власності на вищеназваний житловий будинок було зареєстровано позивачем в орендному підприємстві Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації (а.с.7). Таким чином, [PERSON] набула право власності на житловий будинок [ADDRESS] на законних підставах, яке до теперішнього часу ніким не оскаржено. 01 червня 2007 року [PERSON] уклав шлюб з відповідачкою - [PERSON]. 05.05.2008 року у [PERSON] і [PERSON] народився син - [PERSON], про що відділом реєстрації актів цивільного стану Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області в книзі реєстрації народжень був зроблений відповідний актовий запис № 235 (а.с.9). За згодою [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). 20 квітня 2010 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області в Книзі реєстрації розірвань шлюбу був зроблений актовий запис за № 29 (а.с.10). 22 листопада 2012 року Кам'янсько-Дніпровський районний суд Запорізької області по справі № 0811/1653/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення, виніс рішення, яким позов [PERSON] залишив без задоволення, а зустрічний позов [PERSON] задовольнив в повному обсязі. Тобто, було вирішено вселити [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в будинок [ADDRESS] (а.с.123-129). Згідно до листа Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 10 листопада 2014 року за перевіркою справи № 0811/1653/2012 було встановлено, що станом на цю дату виконавчий лист щодо вселення позивачем не отримувався та відповідних заяв не надходило (а.с.117). Листом ВДВС Кам'янсько-Дніпровського районного управління юстиції Запорізької області від 21 листопада 2014 року повідомлено, що на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа №0811/1653/2012 від 21.03.2013 року, виданого Кам'янсько-Дніпровським районним судом Запорізької області про вселення [PERSON] та [PERSON] в будинок [ADDRESS]. Даним листом зазначено, що 13.11.2014 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Позовна заява [PERSON] за даними вимогами надійшла до суду 08 вересня 2014 року (а.с.2-4). Провадження по справі відкрито ухвалою суду від 04 листопада 2014 року та перше засідання по справі було призначено на 12 листопада 2014 року. Ухвала про відкриття провадження по даній справі та копії доданих до неї документів відповідачці було направлено судом 06 листопада 2014 року (а.с.37,40). Таким чином, відповідач почала здійснювати заходи примусового виконання рішення майже через місяць після отримання вищезазначених документів від суду і майже через 2 місяця після подання даного позову. Доказів добровільного вселення відповідачкою або чинення перешкод у вселенні протягом з часу прийняття рішення по справі № 0811/1653/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення до часу подання позовної заяви [PERSON] до [PERSON], яка діє за себе та в інтересах неповнолітнього [PERSON], про визнання втратившими право користування житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю в ньому більше одного року, відповідач не надала. Заявлене в поясненнях представника відповідача Галькою Н.О. про перебування відповідачки [PERSON] в грудні 2014 року біля будинку [ADDRESS] та намагання вселитись в нього, свідчать про дії відповідачки після відкриття судом провадження по справі. При цьому суд зазначає, що наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою для розгляду і задоволення позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад 1 рік, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився. Наймачеві або члену сім'ї, який був відсутній понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права. Відповідачкою не надано належних доказів щодо її намірів протягом зазначеного в позові строку реалізувати поновлені житлові права. Суд критично відноситься до пояснень Гальки Н.О. щодо наявності неприязних стосунків між відповідачем та позивачем, між відповідачем та її колишнім чоловіком, який є третьою особою по справі. Позивач часто спілкується з дитиною, яку забирає саме у відповідачки, що підтверджено поясненнями свідків, та купує для дитини одяг, що підтверджується товарними чеками (а.с.72-78), а від колишнього чоловіка отримує грошові кошти, про що надає особисто розписки (а.с.109-111). При цьому, суд погоджується з позицією сторони позивача щодо не вселення відповідачкою в спірне приміщення після поновлення житлових прав без поважних причин. Відповідно до технічного паспорту на будинок, останній складається з декількох житлових кімнат (а.с.113-116) , що давало б можливість відповідачці разом з дитиною мешкати в ньому. Однак, з вимогами про визначення порядку користування цим приміщенням, остання також не зверталась. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що відповідач втратила зацікавленість до проживання в спірному житловому будинку. Посилаючись на створення позивачем перешкод та наявність неприязних стосунків, вселення в будинок другої дружини колишнього чоловіка, відповідачка не надала жодного доказу, яким би підтверджувалися обставини, що впливають на доведеність цих фактів та поважність причин її відсутності у житловому будинку протягом 1 року після свого поновленого права на користування цим будинком. Підставою для відмови в позові також, не може бути обставина, що відповідачка не має у власності іншого житла та їй ніде зареєструватися. Судом встановлено, що особистих речей відповідачки та дитини за місцем їх реєстрації не має, будь-які платежі за цим будинком вона не сплачує, до компетентних органів з приводу протиправної поведінки позивача та її сина, протягом спірного періоду не зверталась, питання про вселення в примусовому порядку почала ставити після відкриття провадження по справі. Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування (а.с.55-56) щодо неможливості визнання втративши право користування будинком неповнолітньої дитини та зазначає на наступне: Частиною 1 статті 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частиною 4 цієї статті встановлено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Судом встановлено, що відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов (а.с.122) неповнолітній син відповідачки в будинку [ADDRESS] не перебуває, його місцем проживання є інше житлове приміщення, відмінне від спірного житлового приміщення, у якому дитину було зареєстровано. Мати дитини в будинку не мешкає, батько дитини на теперішній час знятий з реєстраційного обліку за адресою цього будинку (а.с.108). Малолітня дитина має батьків, і місцем її проживання повинно бути місце проживання батьків, а не бабусі, яка є позивачем по справі. Місце проживання дитини слідує за місцем проживання батьків або одного з них. Згідно до ст.3 Тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб за місцем проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 року за № 35 місцем проживання фізичної особи є місце, де вона постійно або переважно проживає як власник житлового будинку (приміщення), за договором його наймання, піднаймання, оренди або на інших підставах, передбачених законодавством. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів №2,4,7, та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у власності будинок, користуються ним і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав передбачених законом. Згідно ст. 383 ЦК України - власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання своєї родини, інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 Житлового кодексу України, відповідно до якої до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Ч.2 ст. 405 ЦК України вказує, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цього житла у випадку відсутності члена сім'ї без поважних причин більше одного року, якщо інше не встановлено угодою між ним і власником житла чи законом. Відповідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права приватної власності чи обмежений у його здійснені. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Аналіз наведених вище норм законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права володіння, користування або розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Згідно до Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 р. реєстрація - це внесення відомостей до паспортного столу про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved