Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

\~ 06 листопада 2019 року позивач звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на повнолітню доньку, що продовжує навчання, посилаючись на те, що вони з відповідачем від спільного шлюбу мають доньку\~ [PERSON] ,\~ [INFO] , якій [INFO] виповнилось 18 років, у зв`язку із чим закінчився строк стягнення аліментів з відповідача на її утримання, які стягувалися з нього на підставі рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 24.04.2012 року.\~ При цьому з 01.09.2019 року їх донька [PERSON] навчається на І курсі (бакалавр) факультету психології та соціальної роботи Одеського національного університету ім. І.І. Мечнікова за спеціальністю психологія (денна форма навчання за державним замовленням). У зв`язку із навчанням на денній формі навчання, їх із відповідачем донька [PERSON] не має постійного заробітку, стипендію не отримує та не знаходиться на державному забезпеченні, тому усі витрати, пов`язанні з її утриманням та навчанням, здійснює позивач, однак одній утримувати доньку позивачу важко. Тому вона просила стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітньої доньки на період її навчання у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходу щомісяця. Позивач в судове засідання не з`явилася, однак від неї надійшла заява, в якій вона просила розгляд справи провести у її відсутність, на задоволенні позову наполягає /а.с.26/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак від нього надійшла заява, в якій він просив розгляд справи провести у його відсутність, позов визнає /а.с.25/. Тому справа розглянута у відсутність відповідача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Сторони мають повнолітню доньку [PERSON] ,\~ [INFO] /а.с.12/, яка перебуває на утриманні позивача /а.с.9-10/. Рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 24 квітня 2012 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] , до досягнення нею повноліття, тобто до [INFO] /а.с.7-8/. [PERSON] з 01.09.2019 року навчається на 1 курсі (бакалавр) в Одеському національному університеті ім. І.І.Мечникова\~ на факультеті психології та соціальної роботи по спеціальності "психологія", на денній бюджетній формі навчання, стипендію не отримує. Термін закінчення навчання - 30.06.2023 року /а.с.18/. Ст. 199 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно ст.200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Ч.1 ст. 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно роз`яснень викладених в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Таким чином, враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що відповідач визнав позов та не заперечує проти стягнення із нього аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання у розмірі, в якому просить стягувати позивач, то суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно. Разом з тим, алміенти підлягають стягненню на утримання повнолітньої дитини лише на період навчання до досягнення повнолітньою дитиною 23-річного віку. Відповідно до ст.201 СК України, до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються також норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти\~ присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Щодо розміру стягнення з відповідача судового збору, суд,\~ проаналізувавши норми законодавства, прийшов до наступного висновку. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Ч.6 ст.141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При цьому, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Тобто, у разі визнання відповідачем позову, позивачу, який не звільнений від сплати судового збору, з державного бюджету повертається 50 відсотків судового збору, який був ним сплачений при поданні позову, а із відповідача стягуються (відшкодовуються) на користь позивача інші 50 відсотків судового збору. Таким чином із відповідача, у такому випадку, стягується лише 50 відсотків судового збору сплаченого позивачем за подання позовної заяви. При цьому, у державному бюджеті залишається інші 50 відсотків судового збору, які були сплачені позивачем під час подання позову (та які відшкодовуються позивачу відповідачем). Проаналізувавши вищезазначені норми законодавства, зважаючи, що позивач відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору, тому, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, із відповідача слід стягнути судовий збір у доход держави. При цьому, враховуючи, що відповідач визнав позов до початку розгляду по суті,\~ то із нього слід стягнути судовий збір у доход держави у розмірі 50 відсотків від суми судового збору, який підлягав би із нього стягненню у випадку невизнання ним позову, відповідно до ставки судового збору, передбаченої ЗУ «Про судовий збір», що буде відповідати інтересам держави та не порушувати права сторін. П.п.3 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір із позовної заяви немайнового характеру справляється у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подана, що станом на день звернення до суду складає 768,40 грн. Таким чином, з відповідача слід стягнути у доход держави судовий збір у сумі 384,20 грн. (50% від 768,40 грн.)

Outcome: approved