Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-24 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», в якому просить суд встановити нікчемність Кредитного договору №50009518 від 01.06.2013 р. Вимоги позову обґрунтовані тим, що в червні 2013р. на звернення позивача щодо отримання кредиту, відповідач повідомив, що сукупна вартість кредиту не перевищить 240000,00грн. 01 липня 2013р. між сторонами був укладений Кредитний договір №50009518, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався надати позивачу кредит у розмірі 182152,98грн. під 9,9 %річних на 60 місяців та додатковий кредит у розмірі 59681,50грн. для сплати страхових платежів. Кредитний договір складається з кредитного договору, графіку погашення кредиту, додаткової угоди, загальних умов кредитування. Позивач була впевнена, що має повернути відповідачу суму кредиту у розмірі 182152,98грн. В період з 08.08.2013р. по 02.02.2015р. відповідач надсилав позивачу рахунки-фактури, суми в погашення кредиту в яких відповідали підготовленому відповідачем та узгодженому сторонами графіку погашення кредиту та курсу долара США до гривні визначеному у спірному кредитному договорі - 8,2250грн./дол. США. Проте перший рахунок надісланий відповідачем за лютий 2014р. в частині платежів в рахунок сплати процентів не відповідав узгодженій відсотковій ставці в 9,9% річних. Надалі розмір щомісячного платежу постійно збільшувався і таке збільшення відбувалось в частині нарахованих відсотків. З вимоги про дострокове повернення кредиту від 04.02.2015р. з'ясувалось, що заборгованість з Кредиту становить 336376,51грн. Також з'ясувалось, що фактична сукупна вартість кредиту не відповідає узгодженій сторонами. Таким чином сукупна вартість кредиту у грошовому виразі та процентному значенні, які були розраховані відповідачем у Графіку погашення кредиту від 02.07.2013 року не відповідали фактично нарахованим. Відповідач в письмовій формі інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту не надавав, жодного бюлетеня довідки, повідомлення позивачу на ознайомлення також не надавалось. Орієнтовна сукупна вартість кредиту була зазначена одним рядком у Графіку погашення кредиту і ввела в оману щодо витрат позивача за кредитним договором, оскільки визначена як у валюті кредиту так і в іноземній валюті. Внаслідок умисного невиконання відповідачем вимог законодавства щодо зазначення у спірному кредитному договорі детального розпису сукупної вартості кредиту для позивача, а зазначення замість нього орієнтовної сукупної вартості кредиту, позивача, який не має ані юридичної, ані економічної освіти введено в оману щодо суттєвої для нього обставини - грошових коштів, що вона повинна сплатити на користь відповідача протягом строку дії спірного кредитного договору та позбавлено свідомого вибору при укладенні договору про надання споживчого кредиту. Отже, узгоджена сукупна віртість кредиту та процентна ставка не відповідають фактичним. Оскільки під час укладення кредитного договору позивачу не було надано інформацію про сукупну вартість кредиту та введено в оману, щодо відсоткової ставки за кредитним договором, у відповідності до ч. 6 ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів" даний правочин, який здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними, що, на думку позивача є підставою для встановлення нікчемності правочину. Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, надав додаткові письмові пояснення (а.с.124-127), в яких пояснив, що відповідачем з метою введення позивача в оману орієнтована сукупна вартість кредиту визначена одночасно як у валюті зобов'язання (доларах США), так в у валюті виконання зобов'язання (гривні). Відповідачем не зазначений детальний розпис сукупної вартості кредиту. Наведене підпадає під ознаку надання інформації у двозначний спосіб, що також є ознакою нечесної підприємницької практики. При визначенні, що є сукупною вартістю кредиту в грошовому виразі еквівалент у доларах США чи суми зазначені в гривні, враховуючи ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Інтересам позивача відповідає визначення сукупної вартості кредиту в національній валюті. Щодо обраного способу захисту порушеного права, зазначив, що ст..19 Закону України «Про захист прав споживачів» установила недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, що полягає у введенні споживача в оману. Додатково в судовому засіданні представник зазначив, що в ході виконання договору кредиту сукупна вартість не відповідає фактичним нарахуванням. Винагорода за надання додаткового кредиту 1500,00грн. вказана в еквіваленті, що є безпідставним. Сума відсотків складає фактично складає суму набагато більшу, ніж було узгоджено сторонами договору. Замість сукупної вартості позивачеві повідомлено орієнтовану сукупну вартість. Сукупна вартість кредиту в грошовому еквіваленті не зазначена. Договір містить посилання на неіснуючий курс долара США. При розрахунку орієнтованої сукупної вартості відповідачем не було враховано витрати, позивача пов'язані з обслуговуванням та погашенням кредиту. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив в позові відмовити у повному обсязі з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до матеріалів справи (а.с.67-73), в яких зазначив, що позовні вимоги позивача є безпідставними, необгрунтованими, не і відповідають нормам чинного законодавства України. Відповідачем зазначено, що ним надано повну достовірну та детальну інформацію про сукупну вартість кредиту відповідно до Кредитного договору. В Графіку погашення кредиту передбачено розмір платежів в еквіваленті до долара США, який при сплаті відповідного щомісячного платежу відповідатиме певній сумі у гривні. В першому рядку Графіку чітко зазначені, що усі платежі за Кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалента суми кредиту у доларах США. Загальних умов кредитування. Наприкінці Графіку погашення встановлено вартість послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням Кредитного договору та орієнтовна сукупна вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом у еквіваленті доларів США та гривні на день укладення Кредитного договору. Графік погашення кредиту відповідає вимогам ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», містить детальну інформацію про сукупну вартість кредиту на кожний платіжний період. Постанова НБУ прямо не розповсюджується на діяльність позивача. Факт досягнення згоди між сторонами стосовно всіх умов Кредитного договору, з якими позивач був попередньо ознайомлений, підтверджується підписанням Кредитного договору. При укладенні Кредитного договору позивач вільно та свідомо погодився виконувати усі зазначені в ньому зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Таким чином, доводи позивача про те, що відповідач при укладенні Кредитного договору начебто діяв із застосуванням нечесної підприємницької практики не відповідають дійсності. Твердження позивача про нібито введення його в оману стосовно умов Кредитного договору не підтверджено жодними належними та допустимими доказами у справі. Крім того, обставини, встановлені Ленінським районним судом м. Запоріжжя в рішенні від 22.03.2016 р., Апеляційним судом Запорізької області в ухвалі від 15.06.2016 р. щодо належного повідомлення позивача про умови кредитування та зазначення в Графіку погашення кредиту сукупної вартості кредиту відповідно до вимог чинного законодавства України, доказуванню не підлягають. Додатково представник в судовому засіданні зазначив, що договір укладено за ініціативою позивача, відповідач не є банком, а є фінансовою установою. Валютний курс у договорі встановлено відповідно до курсу ПАТ «Креді Агріколь Банк». Сума платежів відповідає договору. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.10.2016р. до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] (а.с.83) Третя особа в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, заяв чи клопотань до суду не направив. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно вимог ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Судом встановлено, що 01.07.2013 року між [PERSON] та ТОВ «Порше Мобіліті» укладено Кредитний договір №50009518, відповідно до умов якого ТОВ «Порше Мобіліті» зобов'язався надати позивачу кредит в сумі 182152,98грн., що в еквіваленті становить 22329,51 доларів США та додатковий кредит в сумі 59681,50грн., що в еквіваленті становить 7316,15 доларів США, строком 60 місяців під 9,90% річних - змінна ставка відповідно до п.2.3. Загальних умов кредитування, а позичальник зобов'язувався своєчасно повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, а також інших платежі згідно загальних умов кредитування. Поручителем в кредитному договорі зазначений [PERSON] (а.с.7-18). Також сторонами підписано Графік погашення кредиту (а.с.16-18). Відповідно до умов Кредитного договору, цільове призначення кредиту - придбання автомобіля марки VW, модель Golf Team, рік випуску 2012. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.03.2016 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до ТОВ "Порше Мобіліті", приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу Балтакса І.В. про захист прав споживачів, визнання кредитного договору № 50009518 від 01.07.2013р. і договору застави №50009518 від 04.07.2013р. укладеними між нею та ТОВ "Порше Мобіліті", посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Балтаксою І.В. за №1095 та зобов`язання приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Балтакса І.В. скасувати запис про обтяження на автомобіль Volkswagen Golf, д/н [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER], виданого РП РЕР 2 УДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 04.07.2013р., накладений на підставі договору застави №50009518 від 04.07.2013р. (а.с.103-109). Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 15.06.2016 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.03.2016 року залишено без змін (а.с.74-80, 110-116). Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 15.06.2016 року встановлено наступне: «За умовами кредитного договору всі платежі сплачуються у гривнях і підлягають сплаті за розрахунком відповідно до обмінного курсу гривні до долара США, встановленим «КІБ «ПАТ «Креді Агріколь Банк». При укладенні кредитного договору сторони погодили, що цей договір складають у тому числі і Загальні умови кредитування. Також між сторонами досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду, серед іншого, договір містить положення про сплату усіх платежів за кредитним договором у гривнях з перерахунком за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначених у Графіку погашення кредиту. За змістом п. 1.3.1. Загальних умов кредитування, розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти станом на робочий день, що передував дню укладення кредитного договору, в графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору. У подальшому позичальник сплачує платежі в повернення кредиту відповідно до виставлених компанію рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування обмінного курсу за безготівковими операціями банку до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту; при цьому для розрахунку використовується обмінний курс, чинний станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунка з урахуванням передбачених нижче особливостей. Пунктом 2.4 Загальних умов кредитування передбачено, що нарахування процентів відбувається щомісячно, 15 числа поточного місяця. Період нарахування процентів починається з першого календарного дня місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. Проценти нараховуються за методом "30/360", відповідно до графіка погашення кредиту. Проценти нараховуються на еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, яка залишається неповернутою, відповідно до графіка погашення кредиту. У п. 2.5 Загальних умов кредитування зазначено, що термін сплати процентів: одночасно із поверненням чергового платежу в терміни та в сумі відповідно до Графіка погашення кредиту, за винятком випадків, у яких цими загальними умовами кредитування передбачено інші строки сплати процентів. Відповідно до п.п. 9.5.-9.7. Загальних умов кредитування, [PERSON] своїм підписом засвідчила, що відповідач належним чином ознайомив її, зокрема, з Правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією, з інформацією, передбаченою статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з Правилами надання фінансових послуг (кредитів), також їй надана вичерпна інформація про умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 04 липня 2013 року між [PERSON] та ТОВ «Порше Мобіліті» було укладено договір застави транспортного засобу №50009518, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Балтакса І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1095. ТОВ «Порше Мобіліті» виконав перед позивачем зобов'язання, передбачені кредитним договором, та видав кредитні кошти відповідно до умов договору, що визнається сторонами в межах даного спору. Зобов'язання, за статтею 524 ЦК України, має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно із статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. У статті 533 ЦК України зазначено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України у справі від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, згідно з частини 1 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина 2 статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Отже визначення сторонами в договорі еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті узгоджується з положеннями статті 533 ЦК України.» За таких обставин, апеляційний суд встановив та визнав, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору. Також ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 15.06.2016 року, в розрізі правовідносин, що склалися між сторонами, встановлено що «Істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором внаслідок підвищення курсу іноземної валюти та ріст суми боргу, яку необхідно сплачувати, не може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору. Крім того, положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на встановлення у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, грошового еквівалента таких зобов'язань в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті У частині 1 статті 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1,3 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом статей 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у частині 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Пунктом 1.3 Загальних умов кредитування зазначено, що сторони погодили, що кошти у повернення кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання компанією очікуваної станом на дату сплату таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти. Положення п. 1.3.2 Загальних умов кредитування не позбавляють позивача права на висловлення своєї незгоди щодо застосування нового обмінного курсу. За умовами договору при здійснені розрахунків за Кредитним договором застосовується як позитивне так і від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти за безготівковими операціями, що забезпечує дотримання інтересів як кредитора, так і позичальника. Також, договором не передбачено можливості ТОВ «Порше Мобіліті» змінювати умови договору на власний розсуд. [PERSON] не довела того, що умови кредитного договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві. Згідно статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до п.п. 9.5.-9.7. Загальних умов кредитування, які є невід'ємною частиною кредитного договору, позивач своїм підписом підтвердив, що відповідач належним чином ознайомив його, зокрема, з правилами надання фінансових послуг, передбаченою ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" інформацією, умовами надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника тощо. Також, у п. 9.6. кредитного договору зазначено, що додатково до положень п. 9.5. загальних умов кредитування позичальник підтверджує, що йому надано вичерпну інформацію про: умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальників; умови надання додаткових фінансових послуг, пов'язаних з фінансовим кредитом, та їх вартість (за умови надання таких послуг); розмір винагороди компанії у разі, коли вона пропонує послугу фінансового кредиту, що надається іншими фінансовими установами; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо). В укладеному між сторонами у письмовій формі договорі, який складається з: кредитного договору; графіку погашення кредиту; додаткової угоди; загальних умов кредитування, чітко визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін. Крім того, відповідно до положень частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним. Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що графік погашення кредиту не містить докладно розписаної сукупної вартості кредиту за кожним платіжним періодом, як і не містить сукупної вартості кредиту для споживача, що відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" є обов'язковою умовою договору про надання споживчого кредиту, апеляційним судом зазначено наступне. Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються, зокрема, детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. В укладеному між сторонами у письмовій формі договорі, який складається з: кредитного договору; графіку погашення кредиту; додаткової угоди; загальних умов кредитування, чітко визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін, тому зазначене дає підстави вважати, що відповідачем надано позивачу повну, достовірну та детальну інформацію про сукупну вартість кредиту відповідно до умов кредитного договору. Стаття 11 Закону України "Про захист прав споживачів", на яку посилається апелянт, не встановлює обов'язковість зазначення валюти у детальному розписі сукупної вартості кредиту, а встановлює обов'язок кредитодавця розписати сукупну вартість кредиту у процентному та грошовому виразі. Крім того, зі змісту Графіку погашення кредиту вбачається, що усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені у гривнях і підлягають сплаті за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту у доларах США, відповідно до п. 1.3 Загальних умов кредитування. Також, зазначеним Графіком встановлено вартість послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладанням кредитного договору та орієнтовна сукупна вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом у еквіваленті долара США та гривні на день укладення договору.» З викладених підстав, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про безпідставність доводів апелянта про те, що в оспорюваному договорі в порушення вимог Закону України "Про захист прав споживачів" відсутня сукупна вартість кредиту для споживача. Доводи апеляційної скарги про те, що згідно ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється, не спростовують правильності вирішення справи. Оскільки статті 524, 533 ЦК України містяться в розділі 1 "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 Цивільного кодексу України, вони поширюють свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. З наведеного слідує, що положення цивільного законодавства, в тому числі і статті 1054 ЦК України, не містять заборони на визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти, в тому числі і в кредитному договорі. Таким чином, при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів", в редакції, яка діяла на час укладення договору. З цього приводу, судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції вказаних норм матеріального права в постанові від 02 липня 2014 року по цивільній справі № 6- 79цс14 дійшла наступних висновків: "Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня". Таким чином, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Дана правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України від 04 липня 2011 року у справі № 3-62гс11. Враховуючи викладене, умови вказаного вище кредитного договору стосовно суми зобов'язання та суми погашення зобов'язання (суми платежу) викладені у відповідності з чинними нормами цивільного законодавства. Згідно з вищезазначеними умовами договору як основні кредитні кошти, так і додатковий кредит надавалися позивачу саме в українських гривнях, також і договором і додатками до нього, передбачено, що всі платежі повинні бути сплачені в гривнях, а не в іноземній валюті, із зазначення еквіваленту у доларах США, а коригування суми процентів відповідно до загальних умов кредитування здійснюється в інтересах як позивача, так і відповідача, а, отже, відповідає принципам справедливості та добросовісності.» Таким чином, Апеляційний суд Запорізької області в ухвалі від 15.06.2016р. встановив, що при укладанні з [PERSON] кредитного договору №50009518 від 01.07.2013р., відповідачем ТОВ «Проше Млбіліті» було дотримано вимог ст.ст.11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Як убачається зі змісту позовної заяви [PERSON], у справі що розглядається в даному провадженні, позивач, з тих же підстав, з яких вже звертався до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним, - ст.ст.11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», заявив вимогу про встановлення нікчемності правочину, що на думку позивача прямо зазначено в ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів». Проте, погодитися з такими доводами та обґрунтуванням, підстав немає. Верховний Суд України в п. 4 Постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року роз'яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Як роз'яснено у п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК), недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). У п.16 Постанови №5 від 30.03.2012 р. визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Так, відповідно до положень частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним. Крім того, згідно з ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочин, здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсним. Відповідно до положень частин 2, 3 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виходячи з аналізу зазначених вище положень Закону України «Про захист прав споживачів», вимог цивільного законодавства України та роз'яснень, викладених в наведених вище постановах Пленуму Верховного Суду України та Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних, укладений між сторонами кредитний договір в розрізі заявлених позивачем підстав позову, є саме оспорюваним правочином. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимога цього позову про встановлення нікчемності кредитного договору, є безпідставною, оскільки суперечить зазначеним вище вимогам діючого законодавства України. Тому суд вбачає визначені законом підстави для відмови в задоволенні позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», третя особа [PERSON] про встановлення нікчемності кредитного договору №50009518. В своїх усних поясненнях представник позивача зазначив, що кредитним договором встановлений валютний курс для обчислення - філії банку, отже такого курсу не існує. Проте, позов у справі, що розглядається, заявлений не з цих підстав. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України №6-79цс14 від 02.07.2014р., відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Отже визначення в договорі еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті відповідає вимогам статті 533 ЦК України. При цьому сплата за таким зобов'язанням має здійснюватися в гривні за офіційним курсом Національного банку України на дату оплати. Виходячи з наведеного, зазначення в кредитному договорі курсу для обчислення за курсом філії «КІБ» ПАТ «Креді Агріколь Банк», суперечить зазначеним вище вимогам цивільного законодавства. Проте, зазначена обставина не є визначеною Цивільним кодексом України чи Законом України «Про захист прав споживачів» підставою для визнання кредитного договору в цілому недійсним, а тим більше для встановлення нікчемності правочину, як про це заявлено у позові. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи що при зверненні позивача з даним позовом до суду її було звільнено від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed