Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-24 00:00:00

10 жовтня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні правом власності та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому зазначила, що вона є одноосібним власником житлового будинку №331 по вулиці Центральна (Леніна) у с.Пологи Пологівського району Запорізької області. Відповідач є її колишньою невісткою, і на даний час зареєстрована у належному їй, позивачу, будинку, хоча з 01 серпня 2007 року у ньому не проживає. Реєстрація відповідача у будинку позивача порушує право власності останньої і перешкоджає здійсненню нею права відчуження будинку, якщо це виявиться необхідним. Тому на підставі ст.15, п.4 ч.2 ст.16, ст.386, ст.391, ч.2 ст.405 ЦК України просить усунути перешкоди у користуванні нею правом власності та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку, розташованому за адресою: Запорізька область, Пологівський район, с.Пологи, вул.Центральна (Леніна), 331. Позивач у судове засідання надала письмову заяву, в якій справу просить розглянути в її відсутність, на позовних вимогах наполягає і просить їх задовольнити (а.с.20). Відповідач у судове засідання надала суду письмову заяву, в якій позовні вимоги визнає, просить справу розглянути в її відсутність (а.с.21). У звязку з заявами про розгляд справи у відсутність осіб, які беруть участь у справі, на підставі ст.197 ч.2 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за їх відсутності без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, беручи до уваги підтримання позову позивачем, визнання по суті позову відповідачем, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Із копії договору купівлі-продажу від 21 липня 1999 року, укладеного між представником [PERSON] [PERSON] та [PERSON], зареєстрованого на Пологівській товарній біржі «Агропром-Інвест» в Журналі реєстрації біржових угод, копії технічного паспорта на житловий будинок індивідуального фонду по вул.Леніна, 331, вбачається, що позивач є одноосібною власницею житлового будинку №331 по вулиці Центральна (Леніна) у с.Пологи Пологівського району Запорізької області (а.с.6-8, 11). Відповідно до копії домової книги для прописки громадян, які проживають у [INFO], і копії довідки виконавчого комітету Пологівської сільської ради Пологівського району Запорізької області від 07 жовтня 2016 року №1255 [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], але за вказаною адресою фактично не проживає (а.с.9-10, 12). Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно зі ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно зі ст.169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобовязані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Судом встановлено, що відповідач не є власником жилого будинку, не є членом сімї власника будинку, не є наймачем жилого будинку (його частини), не проживає в ньому з 01 серпня 2007 року, витрати по його утриманню не несе. Тобто на даний час відсутні правові підстави для збереження за нею житлового приміщення. Окрім того, відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Факт реєстрації відповідача у житловому будинку позивача у майбутньому може створити перешкоди для здійснення власницею будинку свого права на його відчуження, а можливість заявлення відповідачем про своє право на проживання у вказаному будинку може створити перешкоди для користування позивачем своїм майном. Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами і не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов у цій частині є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі суд керувався положеннями ч.3 ст.88 ЦПК України, відповідно до якої якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Судом встановлено, що позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", а тому судовий збір у даній справі має бути стягнуто з відповідачки у дохід держави у сумі 551,20 грн.

Outcome: approved