Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним заповіту, вчиненого [PERSON], [INFO], яка померла [INFO], посвідчений 02 лютого 2011 року приватним нотаріусом Конотопського міського нотаріального округу [PERSON]. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що [INFO] померла її мати [PERSON]. За життя вона мешкала за адресою: [ADDRESS], разом з [PERSON] 15 січня 2013 року вона звернулась до Конотопської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець за законом. Перевіривши документи, які підтверджують її родинні стосунки з померлою і переконавшись, що вона дійсно є спадкоємицею першої черги за законом, нотаріус вказаної контори відкрив спадкову справу, про що надав їй витяг. Перевіривши інформацію у реєстрі заповітів, нотаріус повідомив, що існує заповіт, вчинений [PERSON] на ім'я інших осіб, посвідчений 02 лютого 2011 року приватним нотаріусом Конотопського міського нотаріального округу [PERSON], яким усе своє нерухоме майно її мати заповіла цим особам. Пізніше при розгляді в Конотопському міськрайонному суді цивільної справи №2/577/1246/13 за її позовом до [PERSON], який було залишено без розгляду, їй стало відомо, що особами, на ім'я яких мати вчинила 02.02.2011 року свій останній заповіт є відповідачі по справі. Вважає, що останній заповіт, вчинений її матір'ю, повинен бути визнаний недійсним враховуючи наступне. На час вчинення заповіту її матері виповнилось 67 років. Останні 20 років свого життя вона хворіла на цукровий діабет ІІ-го типу, а приблизно з 2000 року на додаток і цукровим діабетом 1-го типу, наслідком чого стало неадекватне сприйняття нею дійсних подій. Вона купувала матері ліки для зниження рівня цукру в крові, але лікування не допомагало. Крім того, у 2000 році відбулась трагедія: в результаті злочину було вбито її брата [PERSON], сина її матері. Це призвело до сильного потрясіння та подальшого розладу психіки у матері. Стан її здоров'я продовжував погіршуватись. Вона перестала контролювати рівень цукру, перестала дотримуватись дієти. Врешті це призвело до ампутації 2-х пальців правої стопи у 2003 році, а потім і ампутації усієї правої стопи у 2007 році та визнання її інвалідом 2-ї групи 23.11.2007 року довічно. Починаючи з 2008 року стан здоров'я матері значно погіршився. Вона скаржилась на те, що не пам'ятає та не розуміє значення деяких своїх дій, слів та дій оточуючих, погано бачить та чує, погано ходить, намагається взагалі не виходити на вулицю, щоб не потрапити в халепу, оскільки їй стало важко орієнтуватись в місті. Після встановлення інвалідності її мати взагалі втратила усякий інтерес до життя. Вона доклала багато зусиль, щоб мати почала лікуватись у стаціонарі Конотопської ЦРЛ. І вона там практично щомісячно стаціонарно лікувалась до самої смерті. Оскільки поведінка її матері становилась після встановлення інвалідності все більше і більше загрозливою та неконтрольованою, вона та її син [PERSON] постійно доглядали за нею. Купували ліки, які призначали лікарі під час лікування матері в стаціонарі Конотопської ЦРЛ, діабетичні продукти, які вона особисто купувала у Москві, де тоді тимчасово працювала, і передавала їх до м. Конотоп. Оплачували додаткові медичні послуги (масаж, термінові уколи, обстеження). Але її зусилля не допомагали. Стан здоров'я матері продовжував погіршуватись. Почастішали приступи неконтрольованої агресії до своїх близьких та неадекватної поведінки. Вона взагалі почала відмовлятись від лікування, зокрема від лікування у кардіоцентрі в м.Суми, оскільки у неї на додаток до існуючих хвороб прогресувала ішемічна хвороба серця. Тому, починаючи з 2008 року [PERSON] вже не могла самостійно себе обслуговувати, не могла вчиняти дрібні побутові правочини, усвідомлювати значення своїх дій та свідомо керувати ними при вчиненні більш відповідальних правочинів, зокрема заповітів, передбачати їх наслідки. Вона вважає, що під час вчинення заповіту [PERSON] внаслідок хворобливого стану не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що призвело до того, що її волевиявлення не було вільним і не відповідало її волі. Тому заповіт має бути визнаний недійсним на підставі ст. 225 ЦК України. Позивачка [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] в сьогоднішнє судове засідання не з"явилися, однак в попередніх судових засіданнях позовні вимоги підтримували з обставин викладених в позові. Представник позивачки за довіреністю [PERSON] в сьогоднішньому судовому засіданні, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив визнати недійсним заповіт, вчинений [PERSON], яка померла [INFO], посвідчений 02 лютого 2011 року приватним нотаріусом Конотопського міського нотаріального округу [PERSON]. Відповідачка [PERSON] та її законний представник [PERSON] в сьогоднішнє судове засідання не з"явилися, однак в попередніх судових засіданнях проти позовних вимог заперечували та пояснювали, що [PERSON] завжди усвідомлювала значення своїх дій та завжди керувати ними, вони це знають, оскільки кожного року приїздили до [PERSON] та майже кожну неділю спілкувалися з нею по телефону. Також надали суду заяви про подальший розгляд справи без їх участі, оскільки мешкають в АР Крим та просять в задоволенні позову відмовити (а.с.66-68,78,79). Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували та пояснили, що при вчиненні заповіту, який посвідчений 02 лютого 2011 року приватним нотаріусом Конотопського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON], яка померла [INFO], усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними. Третя особа: Конотопська міська державна нотаріальна контора в судове засідання не з"явилася, надала заяву про розгляд справи без участі її представника, при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Також повідомила, що після померлої[INFO] [PERSON] до нотаріальної контори 15.01.2013 року надійшла заява про прийняття спадщини за законом від дочки померлої [PERSON], на підставі якої заведена спадкова справа 15/2013 рік. Також 25.04.2013 року надійшла заява про прийняття спадщини за заповітом ( посвідченим 16.08.2005 року за р. №3251 приватним нотаріусом Конотопського міського нотаріального округу [PERSON]) від онука померлої - [PERSON]. 01.06.2013 року надійшла заява про прийняття спадщини за заповітом ( посвідченим 02.02.2011 року за р. №90 приватним нотаріусом Конотопського міського нотаріального округу [PERSON]) від онуки померлої - [PERSON], підпис якої на заяві був посвідчений 29.05.2013 року приватним нотаріусом Сакського міського нотаріального округу [PERSON] Інших заяв про прийняття або про відмову від спадщини не надходило (а.с.39). Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкоємство здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] (а.с.9). За життя [PERSON] мешкала за адресою: [ADDRESS] в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с. 8 на звороті) про що, також підтвердили в судовому засіданні сторони. 15 січня 2013 року позивачка звернулась до Конотопської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець за законом. Перевіривши документи, які підтверджують її родинні стосунки з померлою і переконавшись, що вона дійсно є спадкоємицею першої черги за законом, нотаріус вказаної контори відкрив спадкову справу, про що надав їй витяг. Перевіривши інформацію у реєстрі заповітів, нотаріус повідомив, що існує заповіт, вчинений [PERSON] на ім'я інших осіб, посвідчений 02 лютого 2011 року приватним нотаріусом Конотопського міського нотаріального округу [PERSON], яким усе своє нерухоме майно [PERSON] заповіла цим особам (а.с.11,12, 39). Згідно ст. 10 ч.3, ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаним заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ст.1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У відповідності до ч. 1 ст.56 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. 02 лютого 2011 року [PERSON], яка померла [INFO], був вчинений заповіт на користь відповідачів по справі, про що свідчить її власноручний підпис та посвідчений приватним нотаріусом Конотопського міського нотаріального округу [PERSON], тобто при складанні заповіту були додержані встановлені законом вимоги щодо його складання та оформлення, та посвідчено уповноваженою на те посадовою особою - нотаріусом. (а.с. 32). Відповідно до ч.1 ст. 225 Цивільного кодексу України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Таким чином, предметом доказування в даному випадку є наявність у фізичної особи такого стану, при якому вона в момент вчинення правочину не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Тобто, це тимчасовий стан, при якому особа внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ не може розуміти значення своїх дій або керувати ними. Згідно п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак в момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивачка завжди ходила до матері в лікарню. В 2010 році вона в лікарні бачила [PERSON], яка з нею не розмовляла та їй показалось, що остання її не впізнала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] бачила часто, яка її завжди впізнавала, але показалось, що погано бачила. Також, одного разу, [PERSON] невірно назвала купюри грошей. З метою встановлення, чи дійсно [PERSON] в силу свого хворобливого стану розуміла значення своїх дій і могла керувати ними в момент складання та посвідчення заповіту від 02.02.2011 року на користь відповідачів за клопотанням позивачки було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу (а.с.98). Згідно акту посмертної судово-психіатричної експертизи № 91 від 17.03.2014 року [PERSON] станом на 02.02.2011 року (на момент вчинення заповіту) хронічним, психічним захворюванням, тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності не страждала, за своїм психічним станом могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В матеріалах цивільної справи та представленій медичній документації на [PERSON] відсутні які-небудь дані, які б давали підставу вважати особу недієздатною. (а.с. 101-107). Крім того, допитані в судовому засіданні свідки, а саме: лікарі хірургічного відділення Конотопської ЦРЛ - [PERSON], [PERSON], [PERSON], молодша медсестра Конотопської ЦРЛ - [PERSON], сусіди [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON], свідок [PERSON] та її чоловік [PERSON], який разом лежав з [PERSON] у лікарні, а також колишня свекруха позивачки - [PERSON] підтвердили, що [PERSON] хворіла на цукровий діабет ІІ-го типу, а потім на цукровим діабетом 1-го типу. Врешті це призвело до ампутації 2-х пальців правої стопи у 2003 році, а потім і ампутації усієї правої стопи у 2007 році та визнання її інвалідом , але не зважаючи на це, вона завжди адекватно сприймала дійсні подій та у неї був відсутній розладу психіки. Вона ніколи не скаржилась на те, що вона не пам'ятає та не розуміє значення деяких своїх дій, слів та дій оточуючих, погано бачить та чує. Поведінка [PERSON] завжди була контрольованою та адекватною. Також, допитана в якості свідка приватний нотаріус Конотопського міського нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що 02 лютого 2011 року [PERSON], під час вчинення заповіту на користь відповідачів по справі, усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними, її волевиявлення було вільним і відповідало її волі. Дослідивши добуті докази і даючи їм оцінку, суд вважає, що в судовому засіданні не здобуто і позивачкою та її представниками не надано достатніх доказів, що 02 лютого 2011 року [PERSON], під час вчинення заповіту на користь відповідачів по справі не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними внаслідок хворобливого стану. Суд не приймає до уваги пояснення позивачки та її представників, оскільки вони спростовуються поясненнями відповідачів та їх представників, висновком посмертної судово-психіатричної експертизи, поясненнями свідків, а саме: лікарів хірургічного відділення Конотопської ЦРЛ - [PERSON], [PERSON], [PERSON], молодшої медсестри Конотопської ЦРЛ - [PERSON], сусідів [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON], свідків [PERSON] та її чоловіка [PERSON], колишньої свекрухи позивачки - [PERSON] та приватного нотаріуса Конотопського міського нотаріального округу [PERSON] та матеріалами цивільної справи в сукупності. Відповідно до ст. 10 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім показань свідків [PERSON] та [PERSON] , які суд не бере до уваги, оскільки з даних показань достовірно не вбачається, що на момент вчинення заповіту 02.02.2011 року [PERSON] перебувала у стані, в якому не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, позивачка та її представники не надали суду переконливих, належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed