Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

03.02.2016 року позивач звернулася до суду з позовом та уточнивши позовні вимоги просила усунути перешкоди [PERSON] у здійсненні права власності шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] Свої вимоги мотивує тим, що позивачу належить на праві власності квартира [ADDRESS], згідно Договору дарування квартири від 22.01.2016 року. Зазначає, що на момент укладення Договору у спірній квартирі крім неї, значиться зареєстрованим відповідач [PERSON], який не є власником квартири та членом сім'ї позивача. Позивач посилається, що добровільно знятися з реєстрації відповідач не має наміру, чим порушує право користування та розпорядження позивачем своєю власністю. Відповідач не має родинних стосунків з позивачем, не є членом її сім'ї, був зареєстрований за згоди колишнього власника квартири. З огляду на те, що за договором дарування вона є новим одноосібним власником спірної квартири, вважає, що відповідач втратив право користування спірною квартирою. Враховуючи вищевикладене, позивач просила позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив суд його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначив, що з 08.04.2005 року відповідач зареєстрований у спірній квартирі, як чоловік та батько колишніх власників. Посилається, що відповідач не проживає у спірній квартирі через те, що його у квартиру не пускають та змінили замки на дверях. Вважає, що він має право проживати у спірній квартирі, та таке право не було втрачено ним у зв'язку з зміною її власника. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. 22.01.2016 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], тобто позивачем по справі було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поповченко Ю.В. (зареєстровано в реєстрі за № 57), згідно з яким [PERSON] набула права власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.6). Даний договір дарування є чинний та у порядку передбаченому законом не оспорений та не скасований. Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 150 Житлового кодексу України, власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності. Положення цієї статті кореспондуються з вимогами ст. 405 ЦК України, згідно частини першої якої члени сім'ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже право члена сім'ї власника квартири щодо користування квартирою, є похідним від прав власника на це житло. Згідно матеріалів справи вбачається та не спростовано відповідачем, що у квартирі [ADDRESS] значаться зареєстрованими [PERSON] (бувший власник та колишня дружина відповідача), [PERSON] (бувший власник) та [PERSON] (а.с.8). З матеріалів справи вбачається, що відповідач у родинних стосунках з позивач не перебуває та відповідно житлового сервітуту ні в силу закону, ні в силу договору відповідач не набув. З матеріалів справи вбачається, що відповідач був зареєстрованим у спірній квартирі, як член сім»ї [PERSON] В подальшому шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, що не заперечувалося сторонами по справі. Таким чином вбачається, що відповідач [PERSON] є членом сім'ї попереднього власника спірної квартири, який, як підтверджено матеріалами справи, здійснив відчуження спірної квартири на користь позивача. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Тобто, право члена сім'ї власника квартири користуватись цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування цим житлом та обсяг їх прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на неї, а припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів сім'ї на користування цією квартирою. Таким чином, з огляду на припинення права власності [PERSON] та [PERSON] на спірну квартиру, суд вважає, що одночасно з цим припинилось право члена їх сім'ї, тобто відповідача [PERSON] на користування цією квартирою, оскільки право користування є похідним від права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями (бездіяльністю) відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з ч.1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи те, що відповідач в добровільному порядку не знявся з реєстраційного обліку та у спірній квартирі не проживає, що вбачається з його заперечень проти позову та пояснень представника відповідача у суді, суд вважає, що звернення позивача до суду з даним позовом відповідає обраному способу поновлення порушених прав. З огляду на викладене вище, оцінюючи зібрані по справі і досліджені у судовому засіданні докази, суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] є законними, обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Заперечення відповідача, доводів позивача не спростовують та не є підставою для відмови у задоволенні заявленого позову. Також, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема, належать: 1) витрати на інформаційно-технічне забезпечення; 2) витрати на правову допомогу; 3) витрати, пов'язані із залученням перекладачів, проведенням судових експертиз. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до положення Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», вбачається, що витрати пов'язані з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи не можуть перевищувати 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за сукупність дій, необхідних для розгляду справи. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», розмір мінімальної заробітної плати становить з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1550 гривень. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася до суду з позовом 03.02.2016 року. Виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за 2016 рік, який з 01.01.2016 року становив - 1378,00 грн., з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 689,00 грн. (1378 / 2 = 689,00 грн.), тобто за складання позовної заяви. Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved