Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON], Шпиківської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, мотивуючи свої вимоги тим, що 23.12.1985 вона працевлаштувалась до Шпиківського сепараторного відділення Тульчинського маслосирзаводу, де працювала по 07.11.1999. Того ж 1985 вона познайомилась із [PERSON], який також був працівником вищезазначеного підприємства, з яким стали проживати громадянським шлюбом, після чого Тульчинським маслосирзаводом їм було надано службове житло, а саме житлову квартиру [ADDRESS], у якому вони стали проживати спільно. [INFO] у них народилась дочка, [PERSON], яка також зареєстрована та проживає у даному житловому будинку з народження по теперішній час. Головою домогосподарства, згідно облікових записів у погосподарських книгах щодо даної квартири за 1986-1990 роки значиться [PERSON]. Згідно записів погосподарських книг за 1991-1995 роки, головою домогосподарства значиться [PERSON]. Члени домогосподарства: [PERSON] - дружина, [PERSON] - дочка. Проте, [INFO] [PERSON] помер. Таким чином з 1996 року по теперішній час, згідно погосподарських книг за 1996 по 2015 роки вона є головою зазначеного домогосподарства, а саме житлової квартири [ADDRESS], проте правовстановлюючі документи на зазначене майно у неї відсутні. Вона несе всі витрати по утриманню даної житлової квартири, здійснює поточні та капітальні ремонти, оплачую комунальні послуги за водопостачання та електроенергію. Разом з нею в будинку проживає донька, [PERSON], яка витрати по утриманню будинку не несе, та на частку у спірній квартирі не претендує. Інша частина будинку, а саме житлова квартира №1 належить на праві приватної власності [PERSON]. 10.07.2015 року, вона зареєструвала своє місце проживання у іншому місці, по [ADDRESS], проте фактично продовжила проживати у спірній квартирі. Таким чином, вона добросовісно, відкрито та не приховуючи володіє та користується квартирою №2 зазначеного вище житлового будинку, а тому, набула право власності на неї. По цій причині, позивачка вимушена звернутись з позовом до суду, та просить визнати за нею право власності на житлову квартиру за набувальною давністю. Позивачка в судове засідання не з'явилася, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності позов підтримує, на його задоволенні наполягає. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, через канцелярію суду надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про визнання позову та розгляду за відсутністю їх представника. Дослідивши матеріали справи суд встановив: 23.12.1985, [PERSON] працевлаштувалась до Шпиківського сепараторного відділення Тульчинського маслосирзаводу, де працювала по 07.11.1999, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 16,17). З 1985, [PERSON] проживала в незареєстрованому шлюбі з гр. [PERSON], після чого Тульчинським маслосирзаводом їм було надано службове житло, а саме житлову квартиру [ADDRESS], у якому вони стали проживати спільно. [INFO] народилася [PERSON], батьками якої згідно свідоцтва про народження (а.с. 26) записані [PERSON] та [PERSON]. [PERSON], зареєстрована та проживає в [ADDRESS] з народження по теперішній час, що в свою чергу підтверджується копією паспорта відповідача [PERSON] (а.с. 25). Головою домогосподарства, згідно облікових записів у погосподарських книгах щодо квартири [ADDRESS] за 1986-1990 роки значиться [PERSON] (а.с.9). Згідно записів погосподарських книг за 1991-1995 роки, головою домогосподарства значиться [PERSON]. Члени домогосподарства: [PERSON] - дружина, [PERSON] - дочка (а.с.10). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.24). З 1996 року по теперішній час, згідно погосподарських книг за 1996 по 2015 роки головою житлової квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 11-14), проте правовстановлюючі документи на зазначене майно відсутні. Позивачка несе всі витрати по утриманню житлової квартири [ADDRESS] , здійснює поточні та капітальні ремонти, оплачую комунальні послуги за водопостачання та електроенергію, що підтверджується копіями розрахункових книг за використану воду та квитанцій по оплаті електроенергії (а.с. 33-46). Разом з нею в будинку проживає донька, [PERSON], яка витрати по утриманню будинку не несе, та на частку у спірній квартирі не претендує. Інша частина будинку, а саме житлова квартира №1 належить на праві приватної власності [PERSON], згідно свідоцтва про право на спадщину за законом №2-1283 від 05.04.1995 (а.с.15). 10.07.2015, позивачка зареєструвала своє місце проживання у іншому місці, по [ADDRESS] проте фактично продовжила проживати у спірній квартирі, що в свою чергу підтверджується письмовими заявами сусідів [PERSON], що проживає [ADDRESS], [PERSON] що проживає [ADDRESS], [PERSON], що проживає [ADDRESS] та [PERSON], що проживає [ADDRESS], які завірені секретарем Шпиківської селищної ради від 07.06.2016 та 08.06.2016 (а.с. 20-23). Згідно копії довідки №961 від 08.06.2016, виданої виконкомом Шпиківської селищної ради (а.с.27), [PERSON] є користувачем житлової квартири [ADDRESS] з 1985 року по теперішній час. За вказаний період вона сплачувала платежі за комунальні послуги (електроенергію та водопостачання). Разом із тим, згідно копії довідки №862 від 23.05.2016, виданої виконкомом Шпиківської селищної ради, квартира [ADDRESS] на балансі селищної ради не перебуває (а.с.27). Також, згідно копії довідки №7, від 18.05.2016, виданої ТОВ «Тульчинський маслосирзавод», квартира [ADDRESS] на балансі вказаного підприємства не перебуває (а.с.28). Таким чином, позивачка, більше десяти років, добросовісно, заволоділа і продовжує відкрито, безперервно володіти чужим нерухомим майном, а саме квартирою [ADDRESS]. За весь цей період ніхто не виявляв намірів визнати нерухоме майно своїм, таким чином, позивачка, як фактичний добросовісний володілець, що тривалий час добросовісно, відкрито та безперервно володіє нерухомим майном, як своїм власним, а тому, набула право власності на неї. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном -протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння. Згідно ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Окрім цього, відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК України, особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якою цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем вона є. Згідно п. 9 Постанови №5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником,, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Згідно п. 11 тієї ж Постанови, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК)., що в свою чергу підтверджується довідкою виданою 23.05.2016 за №862 Шпиківською селищною радою Тульчинського району (а.с. 27). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно і регулюються Конституцією України, ЦК України та ЦПК України. Так, згідно з ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 7.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачкою, підлягає зарахуванню в прибуток держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved