Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

У січні 2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати [PERSON] , таким, щовтратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Разом з позивачем в даному будинку зареєстровані: син - [PERSON] ; син (відповідач) - [PERSON] . Відповідач [PERSON] із 2014 року і по даний час не проживає за місцем реєстрації, не сплачує комунальні платежі, й не здійснює жодних дій, які б вказували на зацікавленість у користуванні житлом. У зв`язку з тим, що [PERSON] не проживає в будинку позивача, а його реєстрація перешкоджає позивачу у здійсненні користування та розпорядження своїм майном, позивач змушений звернутися до суду. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. від 01 березня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за даним позовом за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. від 24 вересня 2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. Пояснення надав аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач [PERSON] у встановленому законом порядку повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяву про розгляд справи у його відсутність до суду не подав. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 724665 від 23 травня 2014 року, витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 887977, відомо, що [PERSON] , є власником будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9,10). Згідно із довідки форми № 3 від 12 грудня 2018 року, відомо, що окрім позивача у вищезазначеному будинку також зареєстровані: [PERSON] , 1994 року народження; [PERSON] , 1990 року народження (а.с. 8). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 12 грудня 2018 року та 14 листопада 2019 року складеного депутатом Рожівської сільської ради Строй Г.Г. у присутності сусідів: [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] зареєстрований, але понад п`ять років не проживає (а.с. 4). Згідно із квитанцій наданих до суду вбачається, що позивач самостійно сплачує комунальні послуги (а.с. 23-34). Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме враховуючи, що [PERSON] за вказаною вище адресою не проживає понад один рік й не користується будинком, суд вважає за можливе визнати [PERSON] визнати таким, що втратив право користування будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При цьому, позивачем ставиться питання про примусове зняття з реєстрації відповідача. Дана позовна вимога не може бути задоволена судом з огляду на наступне. Відповідно до частини першої ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином відсутні підстави задоволення позовних вимог у частині примусово забов`язати знятти відповідача з реєстраційного обліку, оскільки наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відповідно до вищезазначеного закону є підставою для зняття особи з реєстрації.

Outcome: partial