Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про поділ майна подружжя. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали та пояснили суду, що 21.07.2001 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, під час якого ними за спільні кошти 08.09.2015 були придбані квартири [ADDRESS] , які були зареєстровані на ім`я відповідача. Враховуючи те, що дані квартири належать позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності в рівних частках, позивач просила суд визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] , а за відповідачем визнати право власності [ADDRESS] . У судовому засіданні відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував та пояснив суду, що квартири [ADDRESS] були придбані за кошти, які були його особистою приватною власністю та які він отримав від своїх батьків, а тому дане майно не підлягає поділу, як таке, що спільно придбано подружжям. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, 21.07.2001 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується рішенням Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 11.07.2017 по справі № 285/1533/17 (а.с. 8-9). Від шлюбу сторони мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 29.07.2009 та серії [NUMBER] від 17.08.2006, виданих Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції Житомирської області (а.с. 6, 7). 08.09.2015 [PERSON] придбав квартири [ADDRESS] , що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 132754176 від 31.07.2018 (а.с. 10-12). 11.07.2017 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується рішенням Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 11.07.2017 по справі № 285/1533/17 (а.с. 8-9). Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до п.1, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як рекомендує п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до п.1, ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оцінюючи належність, допустимість а також достатній зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що квартири [ADDRESS] набуті в період шлюбу, тому суд приходить до висновку, що майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає розподілу між сторонами в рівних частках для кожного. Оскільки що вартість вказаних квартир становить приблизно один мільйон гривень, тому суд вважає необхідним визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS] , та за відповідачем визнати право власності на квартиру № 27 в порядку поділу майна подружжя. Ствердження відповідача щодо того, що обидві спірні квартири були придбані за рахунок коштів його батьків, тому вказане майно є його особистою приватною власністю, суд не може покласти в основу рішення, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, і відповідач, маючи 1 рік та 2 місяців терміну між першим та третім судовим засіданням, з цього приводу належних та допустимих доказів не надав. На підставі ст. 133, 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги судом задоволені у повному обсязі, тому суд приходить до висновку, що з відповідача необхідно стягнути судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що суд розділив майно в рівних частках між двома сторонами, тому сплачений позивачем судовий збір в максимальному розмірі необхідно розділити між сторонами порівну (8810,00 грн./2= 4405,00 грн.).

Outcome: approved