Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.12.2020 по 19.03.2021 в сумі 42 973,32 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 09.03.2018 на посаді методиста з клубної справи. На підставі наказу №47 від 28.12.2020 її було звільнено із займаної посади за згодою сторін. З 03.08.2020 вона також була прийнята на посаду методиста з інформаційного забезпечення за сумісництвом в Ніжинському районному будинку культури. 31.12.2020 була звільнена згідно наказу №48 від 28.12.2020 за згодою сторін. В день звільнення всупереч вимог законодавства розрахунок з нею відповідачем проведений не був, хоча були проведені нарахування всіх належних до виплати сум. Згідно довідок відповідача заборгованість по заробітній платі становила 9634,09 грн, які відповідач їй виплатив 19 березня 2021 року. Через те, що відповідач не провів повного розрахунку при звільненні, з нього підлягає стягненню середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, який згідно її розрахунку становить 42 973,32 грн. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 02 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. Клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін відсутні. 13 квітня 2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги він визнає частково. Зазначає, що розрахунок середнього заробітку позивачкою здійснено невірно, а саме: відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно довідки про доходи позивачки її середньоденна заробітна плата становить 415,61 грн. Заробітна плата не виплачена в період з 01.01.2021 по 18.03.2021, тобто за 52 робочих дні, а тому середній заробіток за період затримки виплати заробітної плати становить 21 611,72 грн (415,61х52). Крім того, відповідач просить застосувати співмірність при визначенні середнього заробітку з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц, зменшивши суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 21 611,72 грн до 11 000 грн. 19 квітня 2021 року позивачка надіслала відповідь на відзив, згідно якого визнає розрахунок відповідача щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 21 611,72 грн, який просить стягнути з відповідача в повному розмірі, не зменшуючи його до 11000 грн. Вважає аргументи відповідача стосовно зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необґрунтованими та такими, що не можуть братися судом до уваги при вирішенні цієї справи. Дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступних висновків. Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч.1ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відділом культури, сім`ї молоді та спорту Ніжинської районної державної адміністрації і була звільнена 31 грудня 2020 року. У день звільнення позивачці в порушення вимог ст.116 КЗпП України не виплачені всі належні суми. Заборгованість по заробітній платі виплачена [PERSON] 19 березня 2021 року, що не оспорюється сторонами. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається згідно ст.27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 з подальшими змінами та доповненнями. Відповідно до п.8 постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року з наступними змінами передбачено нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Згідно розрахунку, наданого відповідачем, з яким погодилася позивачка, вбачається, що середня заробітна плата не виплачена за 52 робочі дні, середньоденна заробітна плата становить 415,61 грн, а сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 21 611,72 грн (415,61 грн х 52 дні=21 611,72 грн). Разом з тим, статтею 117 КЗпП України встановлений механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) вказала, що заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. При визначенні розміру сум, які підлягають до стягнення з роботодавця, необхідно взяти до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Враховуючи розмір недоплаченої позивачці відповідачем заробітної плати, яка становила 9634,09 грн, враховуючи співмірність цієї суми відносно розміру середнього заробітку позивачки, який складає 21 611,72 грн, що дійсно свідчить про неспівмірність до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, суд дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям буде відповідати розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 11 000,00 грн, що визнає і відповідач. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників, що узгоджується з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеною у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 761/16407/15-ц. Із врахуванням викладеного та заявлених позовних вимог на користь позивачки підлягають стягненню 11 000 грн середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Вказана сума визначена без прибуткового податку з громадян та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата цього податку та інших обов`язкових платежів є відповідно обов"язком роботодавця та працівника. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачкю заявлені позовні вимоги на загальну суму 21 611 грн 72 коп., судом стягнуто 11 000 грн, тобто позовні вимоги задоволені на 50,90% (11 000 х 100 : 21611,72 =50,90%), що є підставою для стягнення на користь позивачки з відповідача 462 грн 17 коп. судового збору (908 х 46,27:100 =462,17). Докази, що спростовують висновки суду, станом на час розгляду справи відсутні.

Outcome: partial