Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

03.06.2016 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому, із врахуванням уточнень, даних в усному порядку в судовому засіданні, просить шлюб з відповідачем розірвати, дочку [PERSON] залишити проживати з нею, стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки [PERSON] в твердій грошовій сумі в сумі 800,00 грн. щомісячно до повноліття дитини. Вимоги обґрунтовані тим, що шлюб з відповідачем був зареєстрований 05.08.2012 року. Від подружнього життя мають дочку [PERSON], [INFO]. Вказує, що сімейне життя з відповідачем не склалося через постійні сварки, які відбувалися в присутності дитини, застосування відповідачем фізичної сили, подружні стосунки не підтримують, спільного господарства не ведуть. Також зазначає, що відповідач матеріально не допомагає, жодних коштів на утримання дочки не дає. Позивач у судовому засіданні просить уточнені позовні вимоги задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково та пояснив, що офіційно ніде не працює, тому згідний сплачувати на користь позивача аліменти в розмірі 600,00 грн. щомісячно. На розірвання шлюбу та залишення дочки [PERSON] проживати з позивачем погоджується. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що сторони з 05.08.2012 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від подружнього життя у сторін є дочка [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про її народження. В той же час встановлено, що сімейне життя в сторін не склалося, позивач вказує на негідну поведінку відповідача у шлюбі та сімї, останні втратили один до одного почуття любові та поваги, спільного господарства не ведуть. При таких обставинах суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання сторін та збереження їх сім'ї є неможливе та суперечитиме моральним засадам суспільства, відтак шлюб між ними слід розірвати на підставі частини 2 статті 112 СК України. Що стосується позовної вимоги про залишення дитини проживати з матірю, суд дійшов висновку про задоволення такої, виходячи з наступного. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою . Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст. 141 Сімейного кодексу України). Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків . Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом . Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.161 Сімейного кодексу України) Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК( 2947-14 ), якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що\~в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім цього, принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної асамблеї ООН 29.11.1959 року, передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір'ю. З урахуванням вищенаведеного та визнання відповідачем цієї позовної вимоги, суд, враховуючи інтереси малолітньої дитини [PERSON], приходить до висновку, що останню слід залишити проживати з позивачем. Відповідач в добровільному порядку коштів на утримання дочки [PERSON] не дає. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положення статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відтак, обов'язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов'язання батьків. Обов'язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Згідно з пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року №3 вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. З урахуванням матеріального становища позивача, яка сама утримує дочку [PERSON], однак самостійно не може повноцінно утримувати дитину, оскільки несе інші витрати пов'язані з її фізичним, духовним та моральним розвитком, а також те, що суд немає достатніх доказів офіційного працевлаштування відповідача, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягувати на утримання малолітньої дочки [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 800,00 грн. щомісячно до досягнення нею повноліття. За таких обставин, позов задовольняється в повному обсязі.

Outcome: approved