Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

В липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом з подальшим уточненням позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, в якому остаточно просив зобов'язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, викладену у заяві від 26.05.2015р. та у заяві від 23.06.2015р., шляхом подачі відповідної заяви на ім'я голови Первинної організації [PERSON] профспілки машиністів України ( далі - ПО ВПМУ) [PERSON]; зобов'язати [PERSON]спростувати недостовірну інформацію, викладену у заяві від 03.06.2015р. , шляхом подачі відповідної заяви на ім'я керівництва Укрзалізниці, керівництва ДП "[PERSON] залізниця", Голови [PERSON] профспілки машиністів України, Голови Дорожнього комітету [PERSON] залізниці [PERSON] профспілки машиністів України; стягнути з [PERSON], [PERSON] у солідарному порядку на користь [PERSON], як відшкодування завданої моральної шкоди грошову суму у розмірі 50 000,00 грн.; розподілити судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з червня 2010 року по жовтень 2015 року працював на посаді начальника Пасажирського вагонного депо "Миколаїв" (скорочена назва ЛВЧД- 13), що є структурним підрозділом ДП "[PERSON] залізниця". 14-15 липня 2015 року була здійснена комісійна перевірка ЛВЧД-13 стосовно фактів зазначених у листі голови Первинної організації [PERSON] профспілки машиністів України (далі ПО ВПМУ) ЛВЧД-13 - [PERSON], яка в свою чергу під час перевірки надала голові комісії заяви начальника пасажирського поїзда [PERSON] В цих заявах була викладена недостовірна інформація, яка грубо порушує його честь, гідність та ділову репутацію, а саме : - в заяві від 26.05.2015р. була викладена інформація про те, що в звязку з тим, що [PERSON] є членом ПО ВПМУ на нього [PERSON] здійснюється тиск і як засобом тиску останній скористався своїм службовим становищем, забрав пропуск для проїзду на територію депо, чим позбавив [PERSON] права користуватися територією депо для парковки особистого автотранспортного засобу; - в заяві від 23.06.2015р. була викладена наступна інформація про те, що «начальник депо [PERSON] за останні півроку не допускає [PERSON] до обслуговування поїздів міжнародного сполучення, а протягом декількох років неодноразово намагається зняти його з посади з особистої неприязні. Вимагав з нього кошти за займану посаду начальника поїзда в сумі 500 у.о.». Також в ході роботи цієї комісії [PERSON] у своєму виступу перед членами комісії доводила інформацію, що провідники пасажирських вагонів, які належать до ПО ВПМУ, були відсторонені від обслуговування міжнародних поїздів, не маючі дисциплінарних стягнень, а внаслідок членства у [PERSON] профспілці від позивача надходили усні погрози щодо не продовження дії контрактів з членами цієї спілки . Але підбор працівників - начальників та провідників пасажирських вагонів здійснюється виключно на підставі нормативного Порядку підбору працівників поїзних бригад для обслуговування пасажирських поїздів та вирішується комісією структурного підрозділу, яким є ЛВЧД- 13, з обовязковою участю профспілок шляхом голосування, а результати засідання комісії структурного підрозділу оформляються протоколом, екземпляр якого передається до Пасажирської служби ДП "[PERSON] залізниця" для прийняття остаточного рішення про підбор працівників. Отже, до компетенції позивача не належали повноваження щодо прийняття одноособового рішення про продовження або припинення термінів дії контрактів з працівниками структурного підрозділу. Тим більше, що в подальшому саме комісією ДП "[PERSON] залізниця" одноголосно було прийнято рішення щодо не продовження дії контракту [PERSON], який мав на час роботи комісії дисциплінарні стягнення - догани, що унеможливлювало роботу на обслуговуванні міжнародного напрямку. Також зазначеною перевіркою не було зафіксовано порушень з боку [PERSON] як посадової особи, отже інформація, яку розповсюдили відповідачі, не знайшла свого підтвердження, що свідчить про її недостовірність . Стосовно заборони пропуску автомобіля [PERSON] на територію Пасажирського вагонного депо "Миколаїв", то таке відбулося не за ініціативою позивача з метою певного тиску на працівників, а на підставі телеграфної вказівки керівництва ДП "[PERSON] залізниця" з метою виконання вимог окремого доручення першого заступника Міністерства інфраструктури України від 29.04.2015р. № 382/18/11-15 щодо вжиття заходів, спрямованих на забезпечення безпечної життєдіяльності громадян і захисту найважливіших об'єктів інфраструктури, запобігання виникненню надзвичайних ситуацій та терористичних загроз - отже в пасажирському депо "Миколаїв" було заборонено пропуск будь -якого автотранспорту, крім службового. Оскільки такими діями відповідачів були порушені його особисті немайнові права на повагу до гідності та честі та на недоторканність ділової репутації, просив про задоволення позову з викладених в ньому підстав. В обґрунтування завдання моральних страждань та розміру компенсації моральної шкоди посилався на те, що внаслідок проведення перевірок керівництва Управління залізниці щодо його ділових якостей та професіоналізму він мав постійні хвилювання та переживання як за власну репутацію, так і за стан справ на підприємстві. Як наслідок - у нього погіршився стан здоровя і в липні та листопада 2015 року він вимушений був лікуватися в неврологічному відділенні Вузлової лікарні ст. Миколаїв. Також, як зазначає позивач, він не витримав необґрунтованих обвинувачень і 02 жовтня 2015 року написав заяву про переведення за власним бажанням з посади начальника Пасажирського вагонного депо "Миколаїв" на посаду головного інженера Пасажирського вагонного депо "Миколаїв". В судове засідання позивач не зявився, просив слухати справу у його відсутність, направив свого представника [PERSON], яка в судовому засіданні підтримала вимоги позову та просила про його задоволення. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в минулих судових засіданнях проти позову заперечували за його безпідставністю. Суду пояснили, що позивач дійсно з незрозумілих підстав упереджено до нього відносився, безпідставно не допускав до праці на поїзді міжнародного сполучення "Миколаїв-Москва" , останнім часом погрожував зробити так, що він взагалі не зможе займати посаду начальника поїзда. В той же час до інших працівників, які мали навіть і більше дисциплінарних стягнень , чим він, [PERSON]Д ставився інакше, не перешкоджаючи і навіть допомагаючи достроково зняти догани і працювати саме на поїзді міжнародного сполучення. Майже одразу після того, як він став членом [PERSON] профспілки , у нього позивач відібрав пропуск, без будь-яких пояснень позбавивши права заїжджати власним автомобілем на територію пасажирського депо, в той час, як всі інші працівники продовжували залишати свої автомобілі на території депо. Коли він намагався з'ясувати причини такого ставлення до себе, [PERSON] запропонував заплатити йому 500 доларів США і після цього він надасть можливість спокійно працювати і надалі на міжнародному поїзді. Оскільки він не бажав давати хабара позивачеві, але разом з тим і не мав на меті вчиняти скандал і шкодити позивачеві, він не став звертатися до правоохоронних органів з цього приводу, а звернувся до профспілки за допомогою у захисті своїх прав. Відповідачка [PERSON]О, яка діяла від свого імені і як представник співвідповідача Первинної профспілкової організації працівників пасажирського вагонного депо [PERSON] профспілки машиністів України, головою якої за посадою вона є, в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог , оскільки жодним чином не розповсюджувала недостовірну інформацію стосовно позивача. Суду пояснила, що діяла у передбачений Статутом профспілки та положеннями ст.ст. 1,2,13,37 Закону України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності спосіб - звертаючись до вищестоящих органів з заявами за скаргами членів профспілки не з метою розповсюдити інформацію, а з метою реалізації конституційного права на звернення та захисту своїх прав та інтересів. Суду зазначила, що з боку позивача [PERSON], як начальника пасажирського депо, дійсно протягом останнього часу існує упереджене ставлення до членів саме [PERSON] спілки машиністів України, серед працівників депо "ходять чутки", що він вимагає кошти за займані посади як провідників, так і начальників поїздів сполученням "Миколаїв-Москва", адже там більша заробітна плата. Іншим працівникам він може достроково зняти догану чи інше дисциплінарне стягнення за порушення правил міжнародних перевезень, а членів ПО ВПМУ - навіть за незначний проступок знімає з міжнародного поїзду і переводить до поїзду сполученням "Миколаїв-Київ". Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] з червня 2010 року та по 02 жовтня 2015 року працював на посаді начальника Пасажирського вагонного депо "Миколаїв", що є структурним підрозділом ДП «[PERSON] залізниця". За заявою про переведення його за власним бажанням від 02.10.2015 року Наказом ДП "[PERSON] залізниця" від 02.10.2015р. № 646/ос [PERSON] звільнений з посади начальника Пасажирського вагонного депо "Миколаїв" у зв'язку з переведенням на посаду головного інженера Пасажирського вагонного депо "Миколаїв". 26.05.2015р. [PERSON] звернувся з заявою на імя на ім'я голови ПО ВПМУ [PERSON] з проханням (мовою оригіналу) прошу Вас решить вопрос о возврате мне пропуска для заезда на территорию депо личным автотранспортом, которое было у меня изъято вследствие оказания на меня давления из-за перехода в свободный профсоюз». 23.06.2015р. [PERSON] на ім'я голови ПО ВПМУ [PERSON] була подана заява, в якій ним була викладена наступна інформація, а саме (мовою оригіналу) «начальник депо [PERSON] за последнее полгода не допускает меня к обслуживанию поезда международного сообщения, а на протяжении нескольких лет не однократно пытается снять меня с должности по своей личной неприязни. Требовал с меня деньги за занимаемую мной должность начальника поезда в суме 500 у.е.». 03 червня 2015 року голова ПО ВПМУ [PERSON] звернулася з заявою на ім'я першого заступника Генерального директора Укрзалізниці, а також копії Голові [PERSON] профспілки машиністів України, голові Дорожнього комітету [PERSON] залізниці ВПМУ , в якій зазначила, що за останній час дуже сильно погіршилося ставлення керівництва пасажирського вагонного депо [PERSON], а саме начальника депо [PERSON] та старшого майстра з підготовки вагонів у рейс [PERSON] до членів ППО працівників пасажирського вагонного депо [PERSON] ВПМУ через те, що кількість членів ППО ВПМУ почала збільшуватися. Усе викладене виражається у : .... провідників пасажирських вагонів, які належать до ППО працівників пасажирського вагонного депо [PERSON] ВПМУ , було відсторонено від обслуговування міжнародного поїзда, не маючи притягнень до дисциплінарних стягнень; від начальника депо [PERSON] неодноразово надходили погрози щодо не продовження контракту після закінчення строку його дії, особисто, після затвердження на посаді інспектора начальника з кадрів [PERSON] залізниці Стрембіцького , який є кумом [PERSON]; - одразу після переходу до ППО у начальника пасажирського поїзда [PERSON] було відібрано пропуск для заїзду машиною на територію депо, а усі інші начальники поїздів та працівники депо заїжджають особистим автотранспортом на територію депо; .. навіть за незначні порушення членам ППО оголошується догана, а для членів ПК надається подання щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності, у той час коли членам профспілки залізничників і транспортних будівельників пас.ваг.депо [PERSON] навіть за перевезення контрабандного вантажу та безквіткових лише позбавляють преміальних виплат, а якщо і дають догану, то на протязі одного місяця знімають ... , а також низка інших питань . 14-15 липня 2015 року уповноваженими працівниками Укрзалізниці та [PERSON] залізниці була здійснена комісійна перевірка ЛВЧД-13 щодо питань, порушених у зверненні Голови ППО працівників пасажирського вагонного депо [PERSON] [PERSON] , результати перевірки оформлені протоколом . З даного протоколу вбачається, що була заслухана [PERSON]О,, яка серед іншого повідомила комісії, що провідники пасажирських вагонів, які належать до ППО були відсторонені від обслуговування міжнародних поїздів не маючи дисциплінарних стягнень, від начальника депо [PERSON] надходили усні погрози щодо не продовження дії контрактів, також в ході перевірки [PERSON] надала голові комісії заяви начальника пасажирського поїзда [PERSON], які було долучено до матеріалів перевірки. За наслідками здійснення даної перевірки жодних висновків стосовно вищевказаних фактів не винесено. Крім того, як вбачається з листа в.о. начальника пасажирської служби ДП [PERSON] залізниця від 12.10.2015 року , зазначеною перевіркою не було зафіксовано порушень з боку начальника пасажирського вагонного депо [PERSON], отже інформація зазначена у зверненні голови ППО [PERSON] від 03.06.2015 року № 082013\\61 не знайшла свого підтвердження. З матеріалів справи вбачається, що на виконання вказівки ДП "[PERSON] залізниця" від 20.05.2014р. № НЗ1-03/162 Наказом від 21.05.2014р. № ЛВЧД-13/07-578 був затверджений склад комісії для підбору кандидатур для формування поїздних бригад. Відповідно до даного наказу до членів комісії входить і голова ППО [PERSON] Підбор працівників поїзних бригад для обслуговування пасажирських поїздів (начальників та провідників пасажирських вагонів) здійснюється на підставі Порядку підбору працівників поїзних бригад для обслуговування пасажирських поїздів (далі - Порядок). Відповідно до положень даного Порядку, питання щодо закріплення поїзної бригади за напрямками обслуговування та продовження дії контрактів працівників вирішується комісією структурного підрозділу, яким є ЛВЧД- 13, з обовязковою участю профспілок. На розгляд комісії пропонуються кандидатури начальників поїздів та провідників пасажирських вагонів для обслуговування поїздів міжнародного сполучення , які пройшли відповідну фахову підготовку та у яких відсутні дисциплінарні стягнення. Рішення комісії приймається шляхом голосування, а результати засідання комісії структурного підрозділу оформляються протоколом, екземпляр протоколу передається до Пасажирської служби ДП "[PERSON] залізниця" для прийняття остаточного рішення про підбор працівників. У відповідності до п.16 цього порядку, у разі винесення дисциплінарного стягнення працівник відстороняється від обслуговування поїздів ІІ категорії та може бути задіяним на обслуговування поїздів ІІІ та ІУ категорій до зняття дисциплінарного стягнення , а після зняття стягнення лише після відповідного погодження комісії служби. На виконання Вказівки ДП "[PERSON] залізниця" від 20.05.2014р. № НЗ1-03/162 наказом від 21.05.2014р. № ЛВЧД-13/07-578 був затверджений склад комісії для підбору кандидатур для формування поїздних бригад. Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що в посадові обов'язки позивача не входили повноваження щодо прийняття одноособового рішення щодо продовження або не продовження термінів дії контрактів з працівниками структурного підрозділу, чим спростовуються твердження відповідачів, що вони сприймали як реальні погрози з його боку з цього приводу. Як пояснив в судовому засіданні [PERSON], він з 2010 року працював майже безперервно начальником пасажирського поїзда міжнародного сполучення пасажирського вагонного депо [PERSON] залізниці. Як вбачається з довідки, наявної в матеріалах справи, [PERSON] чотири рази притягався до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання трудових обов'язків , в 2014 році двічі і кожного разу на підставі наказів начальника депо знято достроково. Питання продовження дії контракту з [PERSON] розглядалося комісією ЛВЧД-13 - 30.09.2015р. , відповідно до Протоколу №ЛВЧД-13\\09-783 засідання комісії щодо укладення, продовження, розірвання контрактів з провідниками пасажирських вагонів, начальниками пасажирських поїздів та дострокового зняття з них дисциплінарних стягнень за порушення посадових обовязків, прийнято рішення комісії щодо не продовження дії контракту [PERSON] - з тих підстав, що протягом 2013 -2015 років мав факти порушення трудової дисципліни, що унеможливлювало роботу на обслуговуванні міжнародного напрямку та на посаді начальника поїзду. При цьому, як вбачається з даного протоколу, на продовження терміну дії контракту претендували 11 начальників поїздів , з яких прийнято позитивне рішення тільки відносно двох осіб, а 9 осіб ( в тому числі і [PERSON]О,) не отримали таку рекомендацію , оскільки всі мали дисциплінарні стягнення. Також, як вбачається з вказівки першого заступника начальника ДП "[PERSON] залізниця" від 07.05.2015р. № НЗ 1-03/185 Про посилення охорони об'єктів та на виконання телеграфної вказівки головного інженера Пасажирської служби ДП "[PERSON] залізниця" від 23.03.2015р. № Л-17/1618, з метою виконання вимог окремого доручення першого заступника Міністерства інфраструктури України від 29.04.2015р. № 382/18/11-15 щодо вжиття заходів, спрямованих на забезпечення безпечної життєдіяльності громадян і захисту найважливіших об'єктів інфраструктури, запобігання виникненню надзвичайних ситуацій та терористичних загроз, в Пасажирському депо "Миколаїв" було заборонено пропуск будь якого автотранспорту крім службового. Як пояснили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] , які є працівниками ЛВЧД-13 , дійсно з кінця травня -початку червня минулого року було заборонено вїзд власним автомтранспортом на територію депо, як пояснили їм керівництво з метою вжиття заходів додаткової безпеки. Пропуски на заїзд особистого автотранспорту було вилучено, наскільки їм відомо , у всіх працівників, а не тільки у [PERSON] Таким чином, під час розгляду справи судом не знайшли свого підтвердження факти тиску з боку позивача на відповідача [PERSON], яки виразилися у необґрунтованому позбавленні з власної ініціативи його права заїзду на територію депо власним автомобілем, саме внаслідок того, що останній є членом ПО ВПМУ Згідно Статуту [PERSON] профспілки машиністів України, є добровільною неприбутковою організацією , до складу якої входять первинні профспілкові організації, що діють у відокремлених структурних підрозділах залізниць, створена за метою представництва, здійснення та захисту трудових соціально-економічних прав і інтересів членів профспілки. Діє у відповідності з Конституцією та чинним законодавством України, загальною декларацією прав людини, іншими міжнародними правовими нормами, принципами міжнародного профспілкового руху. Згідно п. 10 Статуту , до компетенції комітету профспілкової організації входить представництво інтересів працівників за їх дорученням при розгляді трудових індивідуальних спорів та у колективному трудовому спорі, сприяє його вирішенню; здійснює громадський контроль за виконанням роботодавцем законодавства про працю та охорону праці тощо. За п. 11.12 Статуту , члени ВПМУ мають право, серед іншого, на отримання від профспілки безкоштовного правового та юридичного захисту. Не спростовується обґрунтованість позовних вимог і показами свідків, допитаних в судовому засіданні , [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] , які є працівниками ЛВЧД-13 , деякі з них ([PERSON], [PERSON]А.) хоча і пояснили суду, що за період перебування на посаді [PERSON] в депо процвітала корупція, проте жодних конкретних фактів суду не навели, а зазначили, що про це знають з розмов, що ходили серед працівників. При цьому суд бере до уваги, що сам [PERSON] в своїх поясненнях під час судового засідання зазначив, що будь-яких свідків його розмови з позивачем не було . У відповідності до ст. 277 ЦК України, особа має право на спростування недостовірної інформації, поширення якої порушує її особисті немайнові права. Згідно ч. 3 цієї статті, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Відповідно до положень ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Стаття 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлює, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Лише особиста здогадка або субєктивне сприйняття інформації, як образливої, не достатнє для встановлення того, що на особу безпосередньо впливала публікація чи поширення інформації. В обставинах справи має бути щось , щоб змусило іншу особу відчути, що твердження направлено на певну особу. (Рішення «Дюлдін та Кіслов проти Росії» 2007 р.). Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, ст. 17 визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Обовязкове застосування положень Конвенції відповідає вимогам ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори України», ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року» та ст. 8 ЦПК України. При цьому, обмеження права на свободу вираження поглядів може бути лише при дотриманні єдності трьох складових: законності, легітимної мети та необхідності в демократичному суспільстві. І якщо відповідальність за порушення честі, гідності та ділової репутації встановлена законодавством України, то обговорення деяких питань, які обумовлені суспільною необхідністю, викликані нагальним суспільним інтересом, не може бути обмежено в демократичному суспільстві (Рішення «Українська Прес-група проти України» 2005 р.). Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України "Про інформацію", оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Разом з тим викладені в вищевказаних заявах висловлювання містять конкретні фактичні дані щодо неправомірних дій [PERSON], вчинених ним на посаді начальника депо, які не є оціночними судженнями саме в правовому значенні цього поняття. Згідно Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад порушення принципів моралі, неетична поведінка в суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача порушує його право на повагу до честі, гідності чи ділової репутації. Відповідно до п.15 вказаної Постанови , юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб (опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі ) хоча б одній особі ; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в)поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності, або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) ; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому негативною вважається інформація, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Згідно п. 16 цієї Постанови , суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України, ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладено на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. До обов'язку доказування позивача входить факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Суд враховує, що направлення заяви як [PERSON] до профспілкової організації , так і головою цієї організації [PERSON] - вищестоящим органам та керівництву ДП [PERSON] залізниця та Укрзалізниця не було пов'язано саме з захистом трудових прав [PERSON] (адже ні заїзд власним автотранспортом на територію державного підприємства не входить до обсягу його трудових прав та дотримання працівниками правил внутрішнього трудового розпорядку, ні вимагання неправомірної вигоди з боку начальника від підлеглої особи за продовження роботи на даному підприємстві безпосередньо є фактично заявою про вчинення кримінального правопорушення, розгляд заяв про скоєння яких входить до компетенції не вищестоящих органів підприємства, а правоохоронних органів) . При цьому, зміст вищезазначеної інформації дає негативну оцінку як особистим , так і професійним якостям позивача та містить звинувачення його у порушенні норм чинного законодавства та вчинення злочину. Відповідно до п.25 вищевказаної Постанови Пленуму , спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Тому суд приходить до висновку, що вимоги позову в частині зобов'язання відповідачів спростувати недостовірну інформацію у тий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до п.27 вищевказаної Постанови Пленуму , способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. При визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Суд погоджується з твердженням позивача, що внаслідок розповсюдження негативної інформації відповідачами йому завдано моральної шкоди, яка виявилася в приниженні його честі, гідності та ділової репутації як керівника структурного підрозділу державного підприємства. Враховуючи конкретні обставини справи, ступінь та форму вини заподіювача, реальні втрати , характер та обсяг заподіяних позивачем душевних страждань, ступінь їх доведеності , виходячи із засад виваженості та справедливості. суд вважає за достатнє в якості компенсації за заподіяну моральну шкоду стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача 1000 грн. При цьому суд доходить до висновку, що слід відмовити у стягненні компенсації моральної шкоди з Первинної профспілкової організації працівників пасажирського вагонного депо [PERSON] профспілки машиністів України та відповідачки [PERSON], враховуючи стан здоров'я останньої та конкретні обставини справи, а саме її пояснення, що вона вважала, що діє у передбачений Статутом профспілки спосіб, а також виходячи із засад розумності та справедливості. Що стосується пояснень позивача, що внаслідок заподіяних моральних страждань неправомірними діями з боку відповідачів, у нього погіршився стан здоров'я, загострення хронічних хвороб, в зв'язку з чим він перебував на стаціонарному лікуванні з 17 липня по 24 липня 2015 року та з 29 жовтня по 13 листопада 2015 року , то суд не може прийняте таке до уваги. Так, позивачем не надано достеменних доказів прямого причинного зв'язку між нервовим хвилюванням у вказаний період та необхідністю стаціонарного лікування хронічних хвороб. Згідно до ст.ст. 81,88 ЦПК України судові витрати сплачені при подачі позову, підлягають стягненню на користь позивача з відповідачів по 243 грн. 60 коп. з кожного, а з [PERSON] на користь держави 100 грн. судового збору та з позивача на користь держави слід стягнути 650 грн. судового збору, недоплаченого при подачі позову пропорційно до задоволених позовних вимог щодо стягнення компенсацій моральної шкоди.

Outcome: partial