Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] ,\~АТ КБ\~«Приватбанк» про визнання права\~власності на\~майно,\~а саме:\~на Ѕ\~частину квартири\~по [ADDRESS] ,\~та зняття\~арешту з\~вказаної частини\~квартири,\~який накладено\~відповідно до\~постанови старшого\~державного виконавця\~Калуського міськрайонного\~ВДВС від\~11.02.2021, посилаючись на те, що у відповідності до вказаної постанови старшого державного виконавця було проведено опис майна боржника [PERSON] та накладено арешт на квартиру по [ADDRESS] . Вважає, що державним виконавцем при накладенні арешту на вказане майно було допущено порушення вимог ч. 6 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження», де зазначено, що у разі, коли боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом, за поданням виконавця. Однак вказана норма була порушена. Так, вона являється дружиною [PERSON] з 13.05.2000. Від вказаного шлюбу у них є неповнолітня дочка [PERSON] , [INFO] . І позивачка, і її дитина постійно проживають у вищезазначеній квартирі, іншого житла не мають, однак їхнє проживання у вказаній квартирі не зареєстроване, у зв`язку з тим, що оригінали документів на дане житло знаходяться в АТ КБ «ПриватБанку». Дана квартира була придбана на ім`я її чоловіка [PERSON] згідно договору купівлі-продажу квартири від 02.02.2007, і за останнім зареєстровано право власності на вказану квартиру. Зазначає, що квартира по [ADDRESS] , була придбана ними у період шлюбу за спільні кошти та за рахунок спільної праці подружжя і являється спільною власністю подружжя, а не особистою власністю [PERSON] . Тому, виходячи з рівності часток у майні, що належить подружжю, вона має право на Ѕ частку вказаного майна. Так, як вона не являється божником у вказаному виконавчому провадженні, то державним виконавцем було незаконно та безпідставно накладено арешт на всю квартиру по [ADDRESS] , без визначення належної боржнику частки нерухомого майна Позивач до судового засідання подала письмову заяву, в якій позов підтримала, просить його задовольнити в повному обсязі. Не заперечує проти заочного розгляду справи(а.с.42). Відповідач [PERSON] надав суду відзив, у відповідності до якого позовні вимоги позивачки визнав повністю, зазначив, що квартира по [ADDRESS] придбана ними під час шлюбу та являється спільною власністю подружжя, а не його особистою, тому, виходячи з рівності часток у майні, вони кожен має право на Ѕ частину вказаного майна (а.с.30-31). Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин, відзиву на позов не подав, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся у передбаченому законом порядку, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному вебсайті судової влади України (а.с. 49). З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Представник третьої особи на стороні відповідача, а саме: Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) в особі Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби в судове засідання з`явився з невідомих для суду причин, відзиву на позов не подавав, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся у передбаченому законом порядку, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному вебсайті судової влади України (а.с. 50). З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: Ухвалою суду від 18.03.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у загальному позовному провадженні, призначено підготовче судове засідання на 06.04.2020 о 11.00 год. Ухвалою суду від 19.04.2021 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 20\~травня 2021\~року о\~11.30 годині. 18.05.2021 позивач подав письмову заяву про проведення судового засідання у його відсутності, позов підтримала. Не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.42). Від відповідача [PERSON] 06.04.2021 року через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якого позовні вимоги позивачки визнав повністю (а.с.30-31). Від відповідача - АТ КБ «Приватбанк» будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень не поступало, як і не повідомлялося про причини неявки представника в судові засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, виходячи з поданих заяв, судом розглядається справа за наявними доказами у відсутності сторін без фіксування звукозаписувальним технічним засобом. Відповідач преставник АТ КБ «Приватбанк» відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивача суду не надав, хоча був повідомлений про розгляд даної справи. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідач, хоча і був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, відзиву на позов не подав, а тому протокольною формою ухвали суд постановив провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: Судом встановлено, що у відповідності до постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 11.02.2021 ВП №592232, винесеної старшим державним виконавцем Калуського МР ВДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківьк) на виконання виконавчого листа №345/5-6/17 від 30.08.2017, про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» 707571 грн. заборгованості за кредитним договором та 10613,57 грн. судових витрат описано та накладено арешт на майно: квартиру, що по [ADDRESS] , яка належить боржнику [PERSON] (а.с.9-10). Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по Калуському районі Калуського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис №3, зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] 13.05.2000, прізвище дружини після реєстрації змінено на [PERSON] (а.с.6). Від вказано шлюбу в сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Калушу Калуського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області 15.07.2008, актовий запис №412 (а.с.8). Як вбачається з фотокопії договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого в реєстрі за №306 від 22.02.2007, нотаріально посвідченого серії ВЕМ №948593, [PERSON] придбав квартиру по [ADDRESS] (а.с.11-12) та є власником вказаної квартири, що підтверджено наявними документами в матеріалах справи, а саме: витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.07.2007 за №13452655 (а.с.13), інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 16.02.2021 (а.с. 14). Згідно з актом КП «ЖЕО №4» від 13.03.2018, складеного за зверненням [PERSON] про створення комісії для встановлення факту проживання на [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживають по вищевказаній адресі без реєстрації (а.с.16). Відповідно до довідки управління ЦНАП виконавчого комітету Калуської міської ради від 15.03.2021 № 716/093-03 у квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON] (а.с.22). Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу наявності підстав для визнання права власності на Ѕ частину квартири по [ADDRESS] , та зняття арешту з вказаної частини квартири. Оцінка суду: вивчивши зміст позовної заяви, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Частиною першою статті 15\~ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст.\~29\~ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 41\~Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Розглядаючи спірні правовідносини, суд зазначає, що згідно з ч.ч. 1, 5\~ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»\~особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У всіх інших випадках (крім підстав для зняття арешту державним виконавцем) арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 2 постанови від 3 червня 2016 року N5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 5 цієї ж постанови, у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом\~ЦПК. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. Отже, з позовом до суду про визнання права власності та зняття арешту з майна може звернутися власник / володілець майна, якщо він вважає, що майно чи його частина, на яке накладено арешт, належить йому, а не боржникові. Згідно з ч. 3\~ст. 368 ЦК України, ч. 1\~ст. 60 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. В пунктах 14, 15 Постанови «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016 Пленум Верховного Суду України роз`яснив наступне: вирішуючи питання про належність описаного та арештованого майна, суди повинні керуватися нормами цивільного та сімейного законодавства, які діяли на час придбання майна, що регулюють право власності та його захист. У справах про зняття арешту з майна, що становить спільну сумісну власність членів сім`ї, частка боржника визначається відповідно до правил\~статті 357 ЦК, яка передбачає рівність часток у праві спільної сумісної власності. Частиною 1\~ст. 70 СК України\~передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368\~ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325\~ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За правилами ч. 3 ст. 60\~СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року N 6-2333цс15). Згідно роз`яснень Верховного Суду України наданих в п. 30\~Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.\~63, ч. 1 ст.\~65 СК. Отже, законом встановлено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу і за кошти спільні подружжя. Судом під час розгляду даної справи встановлено, і визнається стороною відповідача [PERSON] , що вищевказане майно, яке є предметом даного спору квартира по [ADDRESS] , яка зареєстрована на ім`я відповідача [PERSON] , є їхнім спільним майном подружжя на праві сумісної власності. Відповідно до ч.ч. 1-3\~ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження»\~арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Водночас, як вже зазначено вище, за рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31.05.2017 у справі №345/506/17 було стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість по кредитному договору від 05.02.2007 в розмірі 707571,00 грн. (а.с.9). Отже, рішення суду стосувалось стягнення заборгованості за кредитним договором і тільки щодо позичальника (боржника) [PERSON] , а не солідарного стягнення боргу з подружжя [PERSON] та [PERSON] (предметом розгляду солідарного стягнення з позичальника та його дружини, як вбачається з даного рішення суду - таке не було), і не стосувалось питання звернення стягнення на предмет іпотеки, належному подружжю. Дійсно, норма ч. 2\~ст. 73 СК України передбачає, що стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Але дана норма застосовується у випадку прийняття судом рішення про звернення стягнення на майно, а не стягнення заборгованості, і передбачає встановлення при цьому судом при розгляду саме такої позовної вимоги та прийняття рішення певного факту укладення кредитного договору в інтересах сім`ї, а не одного з подружжя, а тому зважаючи на відсутність рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і як наслідок встановлення судом певних обставин щодо використання кредитних коштів. Разом з тим, за ч. 1\~ст. 73 СК України, за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Як слідує з ч.6\~ст.48 Закону України «Про виконавче провадження»\~стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. Отже, при арешті і описі майна органом ДВС за рішенням суду про стягнення заборгованості, слід першочергово було встановити частку нерухомого майна, належного боржнику. Судом встановлено, що квартира, на яку накладено арешт, придбана сторонами за час перебування у шлюбі, а тому позивач є за законом фактичним власником спірного майна у рівній з відповідачем частці -\~1/2, не зважаючи на те, що вся квартира зареєстрована на відповідача [PERSON] . При цьому судом враховується, що у разі, якщо позивач доводить своє право власності на майно чи частку майна, яке виникло, наприклад, із договору чи закону про спільну власність або таке його право не визнається чи оспорюється, а в даному випадку позивач є спільним володільцем майна подружжя у відповідності до вищевказаного, проте таке право за нею не було зареєстроване, то відповідно до заявлених вимог суд повинен вирішити, як вимогу про визнання права власності на це майно, так і про зняття арешту з майна. Таким чином суду надано достатньо доказів, які не спростовані відповідачами, для висновку про те, що квартира по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, а тому позовна вимога про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину цієї квартири є підставною та підлягає до задоволення. Законодавець у частині першій статті 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим, зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Частинами першою та другою статті 59 Закону України "Про виконавче провадження"\~особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Згідно з частиною першою\~статті 188 ЦПК України\~в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. За вимогами ст.ст. 12, 13 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем надано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, чим підтвердила, що арешт на квартиру по [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , значиться в вказаному реєстрі, отже, вимога про зняття арешту з 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та належить [PERSON] , який накладений відповідно до постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 11.02.2021 року в рамках виконавчого провадження ВП №592232, та яка є похідною від вимоги про визнання права власності на частку майна за позивачем, також підлягає до задоволення. Зважаючи на оцінення всіх доказів в сукупності, суд прийшов до переконання щодо позовні вимоги підлягають до задоволення. Позивач належним чином обґрунтував та довів перед судом порушене право на підставність для їх задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved