Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

02 червня 2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивач мотивувала свої вимоги тим, що 28 квітня 2018 року вона та відповідач зареєстрували шлюб. Під час перебування у шлюбі з відповідачем у них [INFO] народилася донька [PERSON] . Проте сімейне і подружнє життя у позивача з відповідачем не склалося, подружні та сімейні стосунки між ними остаточно припинилися, вони припинили спільно вести господарство, через різницю у ставленні до сімейних обов`язків. Вказувала, що подальше спільне життя і збереження шлюбу з відповідачем неможливе і суперечитиме їхнім інтересам, які мають істотне значення, а також інтересам доньки. Зазначила, що на даний час спору про поділ майна, що є їхньою спільною власністю, між ними немає, проте між сторонами не досягнуто згоди щодо утримання та виховання доньки, тому це питання буде вирішуватися у іншій справі, як і визначення місця проживання дитини. У позові також посилалась на те, шо відповідач не погоджується розірвати шлюб в порядку ст. 109 Сімейного кодексу України. Зважаючи на вищевикладене, позивачка звернулася до суду із вказаним позовом. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 10 червня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження. Відповідач скористався правом на подання до суду відзиву, у якому, зокрема, зазначив, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу він визнає повністю та прохає їх задовольнити. Однак, зазначив, що твердження відповідача про його відмову розірвати шлюб в порядку ст. 109 СК України не відповідають дійсності, оскільки його не влаштовують умови договору, запропоновані позивачкою, а саме: щодо сплати аліментів, додаткових витрат на дитину, інших коштів на її утримання, які в своїй загальній сумі перевищують 80 відсотків його доходу. У зв`язку з чим, він відмовився підписувати договір. У відзиві відповідач також зазначив, що не згоден з вимогами позивача про стягнення з нього судових витрат, оскільки вони позивачем, крім сплати судового збору, не понесені і більшість з них позивач і не понесе, оскільки він визнає позовні вимоги про розірвання шлюбу. Вказує, що заявлені позивачкою очікувані витрати на професійну правничу допомогу явно завищені, а деякі взагалі є безпідставними. У відзиві також посилався на те, що зазначені позивачем очікувані витрати на залучення інших учасників процесу, витрат, пов`язаних з витребуванням доказів, пов`язаних із вчиненням інших процесуальних дій, є також надуманими та безпідставними, оскільки позовні вимоги про розірвання шлюбу він визнає. Відповідач просив у відзиві позовні вимоги в частині стягнення з нього судового збору задовольнити частково та стягнути сплачений [PERSON] судовий збір з нього та позивача [PERSON] в рівних частинах. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та прохала їх задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні зауважив, що вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу заявлено не було. Натомість, позивачкою було подано до суду заяву про те, що у разі, якщо до завершення судових дебатів нею чи її представником не буде надано доказів для встановлення розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом даної справи, то такі докази будуть подані нею чи її представником протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення суду. Відповідач позовні вимоги щодо розірвання шлюбу визнав повністю. Сплачений позивачкою судовий збір просив поділити між ним та позивачкою в рівних частинах. Витрати на правничу допомогу вважав безпідставними та надуманими, тому у їх стягненні просив відмовити. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною 1 статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судом встановлено, що 28 квітня 2018 року Шевченківським районним у м. Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 493 (а.с. 5, 6). Після укладення шлюбу позивачка прізвище не змінювала. Від шлюбу сторони мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 7). Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у статті 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту частин 3, 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що подальше спільне сімейне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе і суперечитиме інтересам обох сторін. Так, шлюбні відносини між подружжям припинено, сім`я фактично розпалася. За вказаних обставин шлюб підлягає розірванню, а позов задоволенню. За правилами статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до частини 2 статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд також вважає за необхідне роз`яснити, що відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. За змістом положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У позовній заяві позивачка просила суд вирішити питання щодо розподілу судових витрат (а.с. 3 зворот). За таких обставин, з огляду на положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] сплачений при зверненні до суду із позовною заявою судовий збір у розмірі дев`ятсот вісім гривень. При цьому, суд не надає оцінку доводам відповідача в частині необгрунтованості витрат позивачки на правову допомогу з огляду на те, що під час судового розгляду позивачкою не було заявлено вимоги про їх стягнення, питання щодо обгрунтованості таких витрат судом не вирішувалось, доказів на підтвердження до суду не надавалося. Разом з тим, відповідно до змісту поданої позивачкою заяви, у разі, якщо до завершення судових дебатів позивачкою чи її представником не буде надано доказів для встановлення розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом даної справи, то такі докази будуть подані нею чи її представником протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення суду (а.с. 84). Водночас, відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі викладеного та

Outcome: approved