Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

08.12.2016 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. В свою чергу, 14.03.2017 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14.03.2017 року позов [PERSON]\~до [PERSON]\~про поділ\~майна подружжя\~прийнято до\~сумісного розгляду\~в одному\~провадженні з\~позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 19.03.2018 року позовні вимоги по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання\~шлюбу та\~поділ спільного\~майна подружжя\~та зустрічним\~позовом [PERSON]\~до [PERSON]\~про поділ\~майна подружжя розєднано, виділивши їх в самостійні провадження, зокрема виділено в самостійне провадження позовні вимоги про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, та виділено в самостійне провадження позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя. Свої позовні вимоги щодо розірвання шлюбу позивач [PERSON] мотивує тим, що 08.12.1994 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] у відділі ДРАЦС Надвірнянського РУЮ Івано-Франківської області, актовий запис № 164. Від шлюбу у них народилася одна дитина: син [PERSON], [INFO], яка на даний час є повнолітнім. Зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося. З чоловіком вони з початку 2016 року проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Крім того, вони втратили почуття поваги та любові один до одного. Вважає, що їхні сімейні відносини остаточно розірвані та примирення між ними неможливе, а шлюб носить тільки формальний характер. Просить шлюб між нею та відповідачем розірвати та стягнути з відповідача в її користь судові витрати. В судовому засіданні представник позивача зазначив, що позивач [PERSON] бажає розлучитися з відповідачем [PERSON], однак даний позов, на його думку, слід розглядати в одному провадженні з позовом [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а не окремо. Таку ж позицію висловила і позивач [PERSON] в судовому засіданні 20.11.2018 року. Таким чином, позивач свій позов про розірвання шлюбу однозначно не підтримала, хоча і не відмовилась від нього. В подальшому в судові засідання 20.12.2018 року та 23.01.2019 року позивач та її представник не прибули. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися заздалегідь та належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомили. Беручи до уваги наведені обставини, ухвалою суду від 23.01.2019 року, сторонам надано строк для примирення та налагодження подружнього життя один місяць. Провадження по даній справі було зупинено до закінчення наданого строку для примирення сторін. Ухвалою суду від 27.02.2019 року провадження по справі поновлено та призначено справу до судового розгляду на 21.03.2019 року на 11 год. 00 хв., з викликом сторін по справі, про що останніх повідомлено у встановленому законом порядку. Однак, в судове засідання 21.03.2019 року позивач та її представник повторно не прибули і про причини своєї неявки суд не повідомили. Заяви про слухання справи у їх відсутність також до суду не надходило. Перевіривши наявні матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов'язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи. Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення особи про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з'явитися до суду і захистити свої права. За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов'язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства. Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст.7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права. Провадження у даній справі було відкрито в порядку Цивільного процесуального кодексу України, що діяв до 15.12.2017 року. У зв'язку з набранням чинності з 15.12.2017 Закону України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України», згідно Перехідних положень цього Кодексу, справи провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами ЦПК України, які діють з 15.12.2017 року. Згідно даного Кодексу, розгляд даної цивільної справи здійснюється у позовному провадженні. Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України,\~учасники судового\~процесу зобовязані\~повідомляти суд\~про причини\~неявки у\~судове засідання.\~У разі\~неповідомлення суду\~про причини\~неявки вважається,\~що учасники\~судового процесу\~не зявилися в судове засідання без поважних причин. Ч.1 ст.223 ЦПК України передбачено, що неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Пунктами 1, 2 ч.3 ст.223 визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Таке положення пов'язане з дією принципу цивільного судочинства - диспозитивністю, відповідно до якого кожний учасник процесу самостійно розпоряджається наданими йому законом процесуальними правами та із дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою статті 121 ЦПК України та статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Відповідно до п.1, 3, 5 ст.128 ЦПК України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обовязковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за пять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобовязана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки, що закріплено в\~статті 43 ЦПК України. Цивільний процесуальний кодекс України\~не містить вичерпного переліку поважних причин неявки до суду, однак зобов'язує суд оцінювати неявку до суду у кожному конкретному випадку залежно від підстав поважності наведених причин з тим, щоб забезпечити учасника процесу конституційною гарантією змагальності у процесі та доведення суду переконливості своїх доводів (п.4 ч.3\~ст.129 Конституції України\~). Окрім цього, у відповідності до\~ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини ", частини 1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Також, прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Європейський суд з прав людини, констатує, що розумність тривалості провадження має оцінюватись в світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмету розгляду для заявника (рішення у справі «Писатюк проти України»). Крім того, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа [PERSON] проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи викладене, суд вважає таку поведінку (дії) позивача [PERSON] та її представника, як умисне затягування розгляду справи, а причини їх неявки в судові засідання неповажними, в звязку з чим дану справу можливо розглянути по суті. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні 21.03.2019 року пояснив, що відповідач на даний час не заперечує щодо розірвання шлюбу, оскільки наданий судом термін на примирення позитивного результату не дав. Обставини, на які посилається позивач, представник відповідача не спростував. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, прийшов до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, згідно ухвали від 23.01.2019 року, судом надано сторонам строк для примирення та налагодження подружнього життя один місяць. Провадження по даній справі було зупинено до закінчення наданого строку для примирення сторін. Ухвалою суду від 27.02.2019 року провадження по справі поновлено та призначено справу до судового розгляду. Однак, як встановлено в судовому засіданні, наданий судом термін на примирення позитивного результату не дав. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.2 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частина 2 статті 112 СК України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до змісту п.10 Постанови пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Факт перебування сторін у шлюбі підтверджується свідоцтвом про шлюб, який зареєстровано 08.12.1994 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Надвірнянського районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 164, копія якого долучена до матеріалів справи. У шлюбі у них народилася одна дитина: син [PERSON], [INFO], яка на даний час є повнолітнім. Судом встановлено, що сторони припинили подружні відносини на початку 2016 року, тобто протягом часу, який оцінюється тривалим, не ведуть спільне господарство, не підтримують подружніх відносин, а тому їх шлюб носить формальний характер. Враховуючи наведене, суд прийшов до переконання, що сторони протягом тривалого часу проживають окремо та не підтримують сімейних відносини і не мають наміру підтримувати їх в подальшому. Крім того, сторони втратили почуття поваги та любові один до одного, наміру зберегти сімю у них не має. За таких обставин суд вважає, що позов підставний, так як в судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи, які викладені в позовній заяві і які не спростовано відповідачем та встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Сторони не вживають заходів для примирення, тривалий час не підтримують жодних стосунків як подружня пара, а за таких обставин цей шлюб існує формально. Враховуючи наведене, суд вважає, що шлюб слід розірвати. У відповідності до вимог\~ст.141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача в користь позивача слід стягнути судові витрати по справі, зокрема 551 грн. 20 коп. сплаченого судового збору. На підставі ст.ст.105, 110, 112 СК України,

Outcome: approved