Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що відповідач являється власником житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . 19.07.2012 року між позивачем та відповідачем в інтересах якої відповідно до нотаріально посвідченої довіреності діяла [PERSON] у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу вказаного вище нерухомого майна, договірна ціна якого станвить 14 000 грн. Про отримання відповідачем коштів свідчить письмова розписка. Відповідач відразу після укладення договору передала позивачу правоустановчі документи на будинок та яким вона розпочала користуватись. Проте відповідач та її довіритель, які проживають у місті Донецьк, до 2014 року відмовлялись посвідчувати у нотаріальній формі угоду, вказуючи, що документи на будинок нею передано позивачу. Немоливість посвідчення договору у нотаріальному порядку стала підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 03.02.2020 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання, а також надано відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 27.02.2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач та його представник не з"явились, від представника - адвоката Мироненка В.О. надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Відповідач, будучи належним чином повідомленим, в судове засідання не з"явився, причини не повідомив, відзиву на позов не направив. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. У відповідності до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.12.2011 року та витягу про державну реєстрацію прав від 27.12.2011 року відповідач [PERSON] є власником житлового будинку з прибудовою, господарськими спорудами та будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.4,5) Згідно копії технічного паспорту на житловий будинок, станом на 19.10.2011 року самовільно побудованих споруд не має (а.с. 6-9) У відповідності до копії довіреності від 12.07.2012 року [PERSON] уповноважила [PERSON] та/або [PERSON] здійснити продаж належного їй на праві власності житлового будинку (а.с. 10) У відповідності до договору купівлі-продажу від 19.07.2012 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі остання придбала житловий будинок з прибудовою, господарськими спорудами та будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , кошти в сумі 14 000 грн передано продавцю у день укладення договору (а.с. 12-15) Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 21.11.2019 року власником нерухомого майна є [PERSON] (а.с.16) [PERSON] , якого позивач уповноважила відчужити нерухоме майно помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 18) Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Як встановлено в судовому засіданні, договір купівлі-продажу житлового будинку укладено між сторонами 19.07.2012 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11 лютого 2010 року N 1878-VI, яким державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомого майна скасовано, а тому підстав для застосування до спірних правовідносин вимог ч.2 ст. 220 Цивільного Кодексу України немає, оскільки договір укладеним не був та не створив прав та обов"язків для сторін. а тому підстав для задоволення позову немає.

Outcome: dismissed