Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

01.12.2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення. З урахуванням уточненої позовної заяви, поданої 14.12.2015 року на виконання ухвали Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 07.12.2015 року, а також уточненої позовної заяви, поданої 11.01.2016 року, позивач прохає визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та стягнути на користь позивача судові витрати в сумі 487,20 грн.. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що після одруження 18.10.2011 року вона приписала відповідача у своєму житловому будинку, власницею якого є на підставі договору дарування, як чоловіка. Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 01.12.2014 року шлюб розірвано. З 20.08.2014 року, тобто більше року, відповідач проживає окремо, має іншу сім'ю, не несе будь-яких витрат по утриманню вказаного житлового будинку та витрат по оплаті житлово-комунальних послуг, добровільно виписатись не бажає. Позивач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала через канцелярію суду письмову заяву, в якій прохає розгляд справи проводити без її участі, на позовних вимогах наполягає, прохає їх задовольнити (а.с. 58). Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав через канцелярію суду письмову заяву, в якій зазначив, що збирає необхідні документи для виселення в добровільному порядку з будинку за адресою: [ADDRESS], проти задоволення позовних вимог не заперечує, прохав розглядати справу за його відсутності (а.с. 59). Виходячи з наведеного, а також положень ч. 2 ст.158 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання відповідачем [PERSON] пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії договору дарування житлового будинку від 23.03.2005 року, посвідченого 23.03.2005 року приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 540, [PERSON] добровільно передала безоплатно у власність, а [PERSON]. (після укладення шлюбу - [PERSON]) прийняла у власність як дарунок належний дарувальникові на праві приватної власності житловий будинок за № [NUMBER] з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться на [ADDRESS] (а.с. 9). Згідно копії витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.01.2015 року та копії витягу про державну реєстрацію прав КП «Імпульс» Пологівської районної ради, власником будинку за адресою: [ADDRESS], є [PERSON] (а.с. 10, 11). 08.08.2009 року сторони уклали шлюб. 18.10.2011 року відповідач був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] зі згоди власника як її чоловік. Згідно копії заочного рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 01.12.2014 року розірвано шлюб між сторонами, зареєстрований 08.08.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 49 (а.с. 8). На теперішній час, в домоволодінні, розташованому за адресою: [ADDRESS] зареєстровано місце постійного проживання позивача, відповідача та їх спільної доньки, що підтверджується копією довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб, виданої виконавчим комітетом Гуляйпільської міської ради Запорізької області за № 7541 від 01.12.2015 року (а.с. 7). Місце реєстрації відповідача за вказаною адресою підтверджується також довідкою про реєстрацію місця проживання або місця перебування фізичної особи Гуляйпільського РС УДМС України в Запорізькій області № 2327/3847 від 03.12.2015 року (а.с. 13), а також копією домової книги для прописки громадян, що проживають у будинку [ADDRESS] (а.с. 41-43). Відповідно до письмової заяви позивача від 24.12.2015 року, відповідач фактично мешкає за адресою: вул. П'ятихатки, м. Гуляйполе, Запорізька область (а.с. 24). За вказаною адресою відповідачем були отримані повідомлення про виклик до суду, що підтверджується поштовим повідомленням відділення зв'язку № 7020201996364 (а.с. 18). Відповідно до довідки, наданої депутатом Гуляйпільської міської ради [PERSON] позивачці, остання дійсно зареєстрована і фактично проживає разом з донькою [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS]. За даною адресою також зареєстрований [PERSON], [INFO], який фактично там не проживає з серпня 2014 року (а.с. 38). Доказами по справі не підтверджена будь-яка домовленість між сторонами щодо користування спірним жилим будинком. Вказані обставини визнані сторонами по справі, зокрема і відповідачем, що слідує з його письмової заяви, тому відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягають. Згідно з приписами ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання. У силу ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно з ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Стаття 156 ЖК УРСР передбачає, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ч. 3 ст. 64 ЖК УРСР, якщо особи, зазначені у частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою ст. 116, а саме якщо члени сім'ї або інші особи, які проживають разом з власником, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Для з'ясування правового статусу членів сім'ї власника, які підлягають виселенню, важливе значення має той факт, чи були вони зареєстровані за вказаною адресою у житловому приміщенні. Якщо реєстрація відбулася, вони виселяються як члени сім'ї на підставі даної статті та інших норм, які регулюють виселення членів сім'ї; якщо вони зареєстровані за іншою адресою - вони вважаються тимчасовими мешканцями і підлягають виселенню у спрощеному порядку на вимогу власника або членів його сім'ї, зареєстрованих за даною адресою, відповідно до ч. 3 ст. 98 ЖК УРСР. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 (із змінами) вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Згідно п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Так, судом встановлено, що [PERSON] є власницею житлового будинку № [ADDRESS]. Вказаний житловий будинок позивачці був переданий за договором дарування від 23.03.2005 року, ще до укладення нею шлюбу з відповідачем. Її право приватної власності на вказаний житловий будинок зареєстровано належним чином. Шлюб між сторонами був укладений 18.10.2011 року. Згідно заочного рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 01.12.2014 року розірвано шлюб між сторонами, зареєстрований 08.08.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 49. На теперішній час, зареєстрованими за вказаною адресою є позивачка, відповідач та їх спільна дочка - [PERSON], [INFO]. Відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу тривалий час не проживає в спірному житловому будинку, а саме з 20 серпня 2014 року. Відповідач не заперечував того, що він створив нову сім'ю, з якою проживає вже більше року в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] та будь-яких витрат по утриманню житлового будинку позивачки не несе. Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Тому, позовні вимоги позивача, суд вважає обґрунтованими та таким, що підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові втрати. Так, згідно квитанції № 25 від 30.11.2015 року (а.с.3) позивачем при звернені до суду було сплачено суму судового збору в розмірі 487,20 грн., що підлягають стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: approved