Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], скасувати реєстрацію [PERSON] за житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], посилаючись на те, що 10 листопада 2000 року нею був укладений шлюб з відповідачем, який зареєстрований виконкомом Демівщинської сільської ради Кагарлицького району, актовий запис № 5. Від спільного шлюбу мають 2 неповнолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO] та дочку - [PERSON], [INFO]. Згідно рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 18 лютого 2011 року, яке набрало чинності з 01 березня 2011 року, шлюб між ними розірваний, неповнолітні діти залишені проживати з нею. В період подружнього життя, згідно ордера № 7 виданого виконкомом Кагарлицької міської ради 14 травня 2004 року на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ПМК-3, де працював водієм відповідач, та рішення виконкому від 28 квітня 2004 року № 62, їхній сім'ї з 4 осіб для проживання було надано окрему квартиру [ADDRESS] загальною жилою площею 28 м. кв. із двох кімнат. Всі члени сім'ї, включаючи і відповідача, який був відповідальним квартиронаймачем, були зареєстровані у встановленому законом порядку у вказаній вище квартирі. 8 лютого 2011 року, згідно рішення Кагарлицького районного суду по справі № 2-195/11 шлюб між нею та відповідачем був розірваний. Рішення суду набрало законної сили з 19 лютого 2011 року і з даного часу, відповідно до положень Сімейного кодексу України, шлюб між подружжям розірваний. Відповідач на протязі з липня 2013 року, тобто більше 6 місяців, за місцем постійної реєстрації не проживає без поважних причин, ним фактично створена інша сім'я та вибрано інше місце проживання, будь - які його особисті речі в будинку відсутні. Згідно ст. 163 Житлового кодексу України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане житлове приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною 1 пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. У відповідності до вимог частини 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Частиною 2 ст. 163 Житлового кодексу України передбачено, що тимчасова відсутність наймача або членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого приміщення. Всі обов'язки по утриманню будинку, оплаті комунальних послуг та газопостачання, електроенергію, а також по ремонту та обслуговуванню даного будинку в даний час несе вона одна. Наявність реєстрації відповідача у займаній нею та дітьми нею мною несуться додаткові обов'язки по його утриманню. Частина 1 статті 7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року, визначає чіткий перелік підстав для зняття особи з реєстрації місця проживання, але у зв'язку з тим, що відповідач відмовляється виписатися добровільно, єдиною підставою для зняття з реєстрації місця проживання може виступити остаточне рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Водночас відповідно до ст. 7 вказаного Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, як випливає із указаних норм права, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про 1 )позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування володілець (користувач) має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст.. 71, 72, 1 16, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Аналіз наведених вище норм законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування чи розпорядження майном володілець має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого порушеного права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні наданим житлом. Враховуючи той факт, що відповідач, який втратив статує члена сім'ї з 19 лютого 2011 року, без поважних причин не проживає (відсутній) в наданій для проживання квартирі більше шести місяців, вона вважає його таким , що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], а тому вимушена звернутися до суду для визнання його таким в судовому порядку. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Довести викладене та факт відсутності без поважних причин відповідача за місцем постійної реєстрації вона може: копією ордеру № 7 на право вселення до квартири; копії карток реєстрації місця проживання позивача та відповідача; копією рішення суду про розірвання шлюбу; актами депутата міської зади обстеження житла та про відсутність відповідача за місцем його постійної реєстрації; показами свідків. Відповідач позовні вимоги позивача не визнає та просить суд у їх задоволенні відмовити, оскільки він не проживає у квартирі лише після того, як позивач склав його речі та вигнав з квартири. Восени він працював далеко від дому, тому не часто не приїжджав до дому. Іншого житла не має, а зараз тимчасово проживає у своєї матері, а тому підстав для задоволення позову відсутні. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, подавши до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити без представника третьої особи, так як прибути представник не в змозі, заперечень по справі немає. Вислухавши сторони та свідків та вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимогах позивачу відмовити. В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ч.1 ЦПК України). Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статей 3, 21, 24, Конституції України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав. Так, відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української PCP громадяни мають право одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жиле приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Таким чином, виходячи з положень ст. ст. 71, 72 ЖК України право користування жилим приміщенням при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї зберігається протягом шести місяців або інших строків, передбачених цією статтею. В разі відсутності цих осіб понад встановлені строки з поважних причин (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) цей строк може бути продовжений судом. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 р. за № 2 зі змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.89 р., № 13, від 25.12.92 р., № 15 від 25.05.98 р. у справах щодо визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини його відсутності понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. При цьому у відповідності п. 11 зазначеної постанови Пленуму Верховного суду України наймач або член його сім'ї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо). Так, відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина (чоловік) наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється на підставі договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - Кагарлицьким комунальним житлово - експлуатаційним підприємством (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер (ч. ч.1, 2 ст. 61ЖК). Сторони перебували в зареєстрованому шлюбу з 10.11.2000 року, який було розірвано на підставі рішення Кагарлицького районного суду Київської області 18.02.2011 року. Після розірвання шлюбу як позивач, так і відповідач продовжували проживати у квартирі [ADDRESS]. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 28 квітня 2004 р. виконкомом Кагарлицької міської ради видав ордеру № 7 (а.с. 7) на сім'ю у складі чотирьох осіб, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], на право зайняття двох кімнат в квартирі [ADDRESS]. Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї № 54 від 17.02.2014 року та двох карточок прописки (а.с. 8-9, 11) в спірній квартирі зареєстровано четверо осіб: позивач [PERSON], двоє неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] та відповідач - [PERSON]. Квартира не приватизована. Нормами Житлового кодексу (ст. ст. 71,72) визначено, що якщо наймач або члени його сім'ї були відсутніми з поважних причин понад шість місяців, у зв'язку з чим не користувались жилим приміщенням, таке за ними зберігається. Статтями 103-106 ЖК України та статтями 810-826 ЦК України визначено положення щодо укладання, зміни, припинення чи розірвання договору найма жилого приміщення. Зокрема, відповідно до ст. 824 ЦК України, на вимогу наймача та інших осіб, які постійно проживають разом з ним, та за згодою наймодавця наймач у договорі найму житла може бути замінений однією з повнолітніх осіб, яка постійно проживає разом з наймачем. У разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах. В судому засіданні було встановлено, що позивачем, без згоди відповідача як квартиронаймача, було змінено особові рахунки з [PERSON] на [PERSON], що підтверджується довідкою № 54 від 17.02.2014 року, так і самим позивачем. Проте, відповідач все ж залишається квартиронаймачем даної квартири. Так, відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно зі ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За змістом наведених вище норм закону, особа може бути визнана судом такою, що втратила право користування жилим приміщенням у випадку її відсутності понад шість місяців без поважних на це причин та за умови, що вона повністю втратила інтерес до займаного нею житла. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] на час розгляду справи не являється квартиронаймачем квартири [ADDRESS], а тому її доводи про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратили право користування жилим приміщенням - є безпідставними, оскільки положення ст. ст. 71, 72 ЖК України можуть бути застосовані лише в разі тимчасової відсутності в житловому приміщенні без поважних причин наймача або членів його сім'ї в строк понад 6-ть місяців. Факт того, що особовий рахунок у ККЖЕП про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій переведений з [PERSON] на [PERSON] лише регулює інші правовідносини та не підтверджують факт не проживання відповідача у квартирі. Свідок [PERSON] пояснила, що вона як депутат Кагарлицької міської ради має право на проведення обстеження та на підставі цього написати акт. Під час проведення обстеження вона опитувала сусідів, і лише після того як нею особисто було оглянуто житло, був написаний акт. Цим актом вона лише стверджує те, що їй стало відомо. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою сторін. З липня 2013 року відповідач не проживає у кв. [ADDRESS]. Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що відповідач проживав у квартирі ще в січні 2014 року, оскільки коли вони допомагали йому ремонтувати машину, він у квартирі ночував, там були його речі. Суд не бере до уваги акт депутата міської ради, оскільки вказаний акт не має дати складання та показання свідків - [PERSON] та [PERSON], оскільки вони підтвердили лише факт в певний час, однак не вказано період та причини. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», під місцем проживання розуміється адміністративно - територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, а під реєстрацією - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Враховуючи те, що позивачем не доведено факт того, що відповідач не проживав у спірній квартирі понад шестимісячний строк без поважних причин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. При розгляді даної справи суд, як це і передбачено статтею 212 ЦПК України, оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та відобразивши результати оцінки доказів в рішенні, з наведенням мотивів їх прийняття та відмови у прийнятті. При цьому суд не бере до уваги посилання позивача на те, що відповідач чинить насильство в сім'ї, не несе витрат по утриманню житла та не сплачує аліменти на утримання дітей, оскільки ці обставини не є підставами для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням згідно чинного законодавства. Враховуючи те, що відповідач протягом останніх шести місяців продовжує проживати у зазначеній квартирі, після розірвання шлюбу, хоча й перестав бути членом сім'ї позивачки, проте в силу ст. 64 ЖК України не втратив права користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], тому підстав для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням не має, тому суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити в повному обсязі На підставі ЖК України, ЦК України та

Outcome: dismissed