Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

02.04.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить суд визначити, що частки [PERSON], померлого 17.08.2014 року, та [PERSON] у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальної площі 0,10 га, що розташована по вул. Чехова, 24 в м. Ізмаїлі, є рівними та становлять по 1/2 частки кожному; визнати за нею, як спадкоємцем за заповітом, право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,10 га, яка розташована по вул. Чехова, 24 в м. Ізмаїлі Одеської області, передана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належить померлому 17.08.2014 року [PERSON], мотивуючи тим, що державним нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку із тим, що у списку співвласників земельної ділянки, який є додатком до державного акта на право власності на земельну ділянку ЯЛ № 338790, виданого [PERSON] міською радою 19.07.2011 року, не визначена частка земельної ділянки, що належала спадкодавцю. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] міської ради Одеської області в судовому засіданні зазначила, що проти задоволення позовних вимог не заперечує, та просить їх задовольнити, позов визнає у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,10 га, яка розташована по вул. Чехова, 24 в м. Ізмаїлі Одеської області, передана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 338790, виданого 19.07.2011 року [PERSON] міською радою Одеської області, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 511060001000123. Згідно списку співвласників земельної ділянки та витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки власниками (користувачами) земельної ділянки площею 0,10 га, яка розташована по вул. Чехова, 24 в м. Ізмаїлі Одеської області, переданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), є [PERSON] та [PERSON]. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД № 388100 від 19.08.2014 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби [PERSON] міськрайонного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] помер 17.08.2014 року. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 1/2 частина земельної ділянки площею 0,10 га, яка розташована по вул. Чехова, 24 в м. Ізмаїлі Одеської області, передана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1233 ЦК заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до заповіту, посвідченого 12.07.1991 року державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2/1837, [PERSON] заповів усе своє майно, яке на день смерті буде йому належати та де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось [PERSON]. Згідно витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 39644880 від 17.02.2015 року, наданого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу Одеської області [PERSON], заповіт [PERSON] від 12.07.1991 року, зареєстрований за № 2-1837, не змінювався та не скасовувався. Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Так, судом встановлено, що згідно прибудинкової книги на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців, з ним проживала та була зареєстрована за однією адресою його дружина [PERSON] Письмовою відповіддю приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] за № 122/02-14 від 18.03.2015 року, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у звязку із тим, що у списку співвласників земельної ділянки, який є додатком до державного акта на право власності на земельну ділянку ЯЛ № 338790, виданого [PERSON] міською радою 19.07.2011 року, не визначена частка земельної ділянки, що належала спадкодавцю. Відповідно до ч.1 ст.357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно із ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Статтею 370 ЦК України встановлено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. №7 "Про судову практику у справах про спадкування" у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved