Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-11 00:00:00

в Острозький районний суд з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Острозький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), служба у справах дітей виконавчого комітету Острозької міської ради Рівненської області про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження дитини та стягнення аліментів, звернулася [PERSON] . В обґрунтування позову зазначає, що з серпня 2018 по грудень 2018 перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем [PERSON] . Шлюб між ними не був зареєстрований у встановленому законом порядку. Вказує, що від спільного проживання у них народилась дитина: син - [PERSON] , [INFO] . В свідоцтві про народження дитини позивач записана матір`ю, в графі «батько» вказано відомості « [PERSON] », з її слів, оскільки при реєстрації народження сина у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Острозького районного управління юстиції у Рівненській області відповідач не був присутній та відмовився подавати заяву про встановлення батьківства та внесення відомостей про нього як батька. Посилається на те, що біологічним батьком сина [PERSON] є саме відповідач [PERSON] , [INFO] , тому вважає, що даний факт має бути встановлений в судовому порядку, у зв`язку з тим, що відповідач добровільно не бажає подавати заяву у відділ РАЦС для внесення відомостей про нього у актовий запис про народження спільного сина. Враховуючи наведені обставини, просить визнати відповідача батьком малолітнього [PERSON] та внести зміни в його актовий запис про народження, зазначивши відомості про відповідача, як батька дитини. Одночасно, позивач зазначає, що відповідач за віком та станом здоров`я є працездатним та на даний час офіційно працевлаштований, а тому отримує регулярний дохід, однак матеріальної допомоги на утримання дитини в добровільному порядку не надає. Також посилається на те, що відповідач ухиляється від участі в утриманні дитини, хоча має всі можливості брати достатню, належну та регулярну участь в її матеріальному утриманні, у зв`язку з чим поставив сина та її в скрутне матеріальне становище. Вказує, що не має можливості самостійно надати сину належне утримання, достатнє для його віку та її доходу недостатньо для належного забезпечення дитини. Посилаючись на те, що відповідач, будучи працездатним, свідомо ухиляється від належного утримання дитини, просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до досягнення сином повноліття. Окрім того, просить стягнути з відповідача судові витрати у справі. Суд, розглянувши справу відповідно до ч.4 ст.274 ЦПК України за правилами загального позовного провадження, встановив наступне. Ухвалою суду від 05.11.2019 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи. 15.11.2019 року на адресу суду надійшли пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - служби в справах дітей виконавчого комітету Острозької міської ради Рівненської області, в яких служба в справах дітей вказала, що не володіє будь-якою інформацією щодо сторін справи та при винесенні рішення покладається на розсуд суду. 18.11.2019 року на адресу суду надійшли пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Острозького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), в яких третя особа при винесенні рішення покладається на розсуд суду. 20.12.2019 року на адресу суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги [PERSON] не визнав. Заперечив що перебував у фактичних шлюбних відносинах з позивачкою та вважає, що нею не надано жодних доказів на підтвердження вказаних обставин. Вказав, що не визнає себе біологічним батьком дитини - [PERSON] , тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Ухвалою суду від 20.12.2019 у справі призначено судово-біологічну експертизу молекулярно-генетичного аналізу ДНК. 10.03.2020 на адресу суду надійшов висновок експерта №103-459-2019. 28.04.2020 ухвалою суду було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду. В судове засідання відповідач та його представник не з"явились, про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином. На адресу суду надійшло клопотання представника відповідача про чергове відкладення розгляду справи в зв"язку з хворобою відповідача. Справа неодноразово призначалась до судового розгляду, про що відповідач повідомлявся судом належним чином, однак розгляд справи неодноразово було відкладено в зв"язку з поданням відповідачем клопотань про відкладення розгляду справи без зазначення доказів неможливості прибуття в судове засідання. Так, 03.06.2020 стороною відповідача знову подано клопотання про відкладення розгляду справи, однак будь-яких доказів, що підтверджують поважність причин неприбуття відповідача та його представника в судове засідання до клопотання не додано. Згідно ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Враховуючи, що відповідач та його представник були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, відповідачем подано відзив на позов, а відтак він скористався наданими йому процесуальними правами, матеріали справи містять достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, суд приходить до висновку що справа може бути розглянута за наявними у ній доказами, що відповідає ст.274-279 ЦПК України. Треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору в судове засідання не з`явились. На адресу суду подано заяву представником служби в справах дітей виконкому Острозької міської ради про розгляд справи в їх відсутності. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві. Пояснили, що з серпня по грудень 2018 року позивач перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем [PERSON] . Шлюб між ними не був зареєстрований у встановленому законом порядку. Вказують, що від спільного проживання у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . В свідоцтві про народження дитини позивач записана матір`ю, в графі «батько» вказано відомості « [PERSON] », зі слів позивача, оскільки при реєстрації народження сина у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Острозького районного управління юстиції у Рівненській області відповідач не був присутній та відмовився подавати заяву про встановлення батьківства та внесення відомостей про нього як батька. Посилаються на те, що біологічним батьком сина [PERSON] є саме відповідач, [PERSON] , [INFO] , та просять встановити його батьківство в судовому порядку, у зв`язку з тим, що відповідач добровільно не бажає подавати заяву у відділ РАЦС для внесення відомостей про нього у актовий запис про народження спільного сина сторін, зазначивши в актовому записі про народження його прізвище " [PERSON] " та по батькові "" [PERSON] ". Одночасно, позивач зазначає, що відповідач за віком та станом здоров`я є працездатним та на даний час працевлаштований, а тому отримує регулярний дохід, однак матеріальної допомоги на утримання дитини в добровільному порядку не надає, у зв`язку з чим поставив сина та її в скрутне матеріальне становище. Вказує, що не має можливості самостійно надати синові належне утримання, достатнє для його віку та її доходу недостатньо для належного забезпечення дитини, оскільки на її утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, на даний час вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та її дохід складається з соціальної допомоги в розмірі 860 грн. щомісячно. Вказує, що стан здоров`я її та сина є добрим. Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від участі в утриманні дитини, хоча має всі можливості брати достатню, належну та регулярну участь в її матеріальному утриманні, просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частки його заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до досягнення сином повноліття. Окрім того, просить стягнути з відповідача судові витрати у справі - судовий збір, витрати на надання професійної правничої допомоги та витрати понесені нею в зв"язку з проведенням експертизи. Позивач додатково зазначила, що під час спільного проживання відповідач хотів народження дитини, не оспорював своє батьківство, був згідний встановити своє батьківство у відділі РАЦС та мав намір зареєструвати шлюб з нею після народження дитини. В подальшому, ще під час вагітності, відповідач змінив свою думку та відмовився реєструвати шлюб та вносити відомості про нього, як батька дитини. Суд, дослідивши письмові докази, дійшов до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з відповідчем, позивач народила сина - [PERSON] , [INFO] . В свідоцтві про народження дитини позивач записана матір`ю, в графі «батько» вказано відомості « [PERSON] », зі слів позивача. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України №00023637211. Відповідно до ст.121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. За змістом ст.125-128 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Заява жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану і якщо така заява про визнання батьківства не може бути подана особисто, вона може бути подана через представника, повноваження якого мають бути нотаріально засвідчені, або надіслана поштою за умови її нотаріального засвідчення. За відсутністю заяви, право на подання якої встановлено ст.126 цього Кодексу, батьківство дитини може бути визнане за рішенням суду і підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов може бути пред`явлений матір`ю неповнолітньої дитини або особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч.1 ст.135 цього Кодексу. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, має вирішувати відповідно до норм СК, зокрема, ч.2 ст.128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. Згідно п.4 вказаної постанови, справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. У таких справах позови осіб, зазначених у ч.3 ст.128 СК приймаються до судового розгляду, якщо: дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч.1 ст.135 СК); із позовом про визнання батьківства чи материнства можуть звертатися до суду лише особи, зазначені у СК. Із заявою про встановлення факту батьківства до суду мають право звернутися мати, опікун дитини, особа, яка ї утримує та виховує, а також сама дитина, котра досягла повноліття, а факту материнства - батько й інші перелічені особи. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини, коли відповідно до ч.2 ст.55 СК України відомості про батька дитини записані за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній і можуть бути подані особами, зазначеними у ч.3 ст.128 цього Кодексу. Отже, за приписами приведених норм сімейного права, питання визнання батьківства може вирішуватися в судовому порядку у разі відсутності заяви жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, про визнання походження дитини від батька, та вчинення запису про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч.1 ст.135 цього Кодексу, за заявою матері дитини. В даному випадку дитина народилась від осіб, які не перебували у шлюбі між собою і тому запис про батька дитини вчинено зі слів матері відповідно до ч.1 ст.135 СК України. Відповідно до п.20 п.1 Розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року №52/5, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Відповідно до п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 року №96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за №55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису. Відповідно до п.2.16.4. Розділу II Правил на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.9 постанови №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Відповідно до положень ст.134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження. З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] виник спір з приводу батьківства щодо малолітнього [PERSON] , для вирішення якого слід встановити обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення сторін. Ці обставини переконливо можуть бути встановлені лише із застосуванням спеціальних знань у сфері іншій, ніж право. Відповідно до ч.2 ст.128 СК України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи. В процесі розгляду справи, за погодженням із сторонами судом було призначено судово-біологічну експертизу молекулярно-генетичного аналізу ДНК, проведення якої було доручено експертам бюро судово-медичної експертизи Головного управління охорони здоров`я та медичного забезпечення Київської міської державної адміністрації. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (рішення Калачова проти Російської Федерації №3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). Відповідно до висновку експерта №103-459-2019 від 28.02.2020 року, молекулярно-генетеичним дослідженням встановлено, що вірогідність підтвердження біологічного батьківства [PERSON] відносно [PERSON] складає не менш 99,99%. Таким чином згідно Hummel K at all «Biostatistisch Abstammugs begutachung mit blutgruppen [INFO] » Stuttgart, 1971, біологічне батьківство [PERSON] відносно [PERSON] практично доведено. Вказаний доказ не викликає сумніву у суду. Перевіривши фактичні обставини справи, наявні докази в їх сукупності та взаємозв"язку, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині вимог про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини. Вирішуючи позов в частині стягнення аліментів, суд виходить з наступного. В судовому засіданні встановлено, що на даний час позивач та відповідач разом не проживають, їх син проживає з позивачем та знаходиться на утриманні матері, що підтверджується довідкою №715 про реєстрацію місця проживання [PERSON] . Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до вимог ч.1 ст.3 Конвеції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст.180 СК України, обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття лежить на обох батьках. У відповідності до ст.181 СК України, у разі відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той з подружжя, з яким вона проживає, має право звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів. Відповідно до ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 СК України, визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з вимогами ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо утримання дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що будучи батьком дитини, [PERSON] свого сина належним чином не утримує, хоча зобов`язаний це робити. При цьому суд виходить з того, що відповідач доказів про те, що він належним чином займається утриманням своєї дитини не надав. Таким чином, загальний розмір утримання дитини від відповідача є меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач не бере належної участі в утриманні дитини. Оскільки відповідач, будучи батьком дитини, на даний час свого сина належним чином не утримує, хоча зобов`язаний це робити, то з нього на користь позивача необхідно стягнути аліменти. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з ким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дітей; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, визначаючи розмір аліментів, суд виходить з того, що розмір коштів на утримання має відповідати певному рівню, достатньому для утримання та забезпечення нормальної життєдіяльності особи. Мінімальний розмір такого рівня, який мають забезпечити обоє батьків, визначений законодавчо прожитковий мінімум і встановлюється законом про бюджет кожного року. Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривень, на дітей віком від 6 років до 18 років становить з 1 січня 2020 року - 2218 гривень. Отже, мінімальний розмір аліментів на дитину віком від 6 років становить з 1 січня 2020 року - 1109 грн. Враховуючи наведене, а також виходячи з того, що сторони повинні забезпечити дитині рівень життя, необхідний і достатній для її нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, встановленого прожиткового мінімуму на дітей, суд приходить до висновку про необхідність стягнення аліментів із відповідача на утримання неповнолітньої доньки. В той же час, при вирішенні позову суд виходить з того, що відповідач не заперечив наявності у нього можливості утримувати сина. Окрім того, судом береться до уваги добрий стан здоров`я та матеріальне становище дитини та сторін, а також відсутність у відповідача інших утриманців. Суд враховує, що на утриманні позивача перебувають ще двоє неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з позивачем та [PERSON] , [INFO] . Водночас, відомостей про те що на утриманні відповідача перебувають інші особи відповідачем не надано. Відомості про отримання доходів позивачем в матеріалах справи відсутні. Також позивач вказує, що відповідач працевлаштований в ДП «Острозький лісгосп», однак будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин не зазначає. В той же час, при вирішенні спору суд бере до уваги, що відповідач є працевлаштований, оскільки зазначена обставина була повідомлена самим відповідачем. Отже, вирішуючи питання про розмір аліментів на утримання дитини, суд бере до уваги, що платник аліментів має добрий стан здоров`я, не має інших утриманців, оскільки інших доказів суду не надано, може надавати матеріальну допомогу на утримання дитини та з врахуванням всіх обставин справи вважає, що їх необхідно стягувати в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Одночасно, суд бере до уваги, що позов про стягнення аліментів був поданий 17.10.2019 року, а тому за правилами ст.191 СК України саме з цього часу необхідно стягувати аліменти. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За п.1, 2 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Згідно ч.3, ч.8 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує зокрема чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами і для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката на представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті стороною або третьою особою та розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних виплат. За частиною 3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 4000 грн. в рахунок правничої допомоги та долучила як доказ її надання договір про надання професійної правничої допомоги по цивільній справі укладений з адвокатом Божко Т.Ю., ордер адвоката серії РН-638 №097 від 08.10.2019 року, розрахунок суми гонорару за надану професійну правничу допомогу та квитанцію до прибуткового касового ордеру №268 на суму 4000 грн. В судовому засіданні встановлено, що позивачем надано підтвердження укладення договору про надання правничої допомоги, а також згідно вказаного договору від 08.10.2019 надано докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості (розрахунок суми гонорару за надану професійну правничу допомогу, квитанцію). Враховуючи те, що позивач у зв`язку із розглядом даної справи понесла витрати на правничу допомогу в сумі 4000 грн., уклавши договір з адвокатом Божко Т.Ю., в якому зазначено обсяг та форми надання правової допомоги, розмір витрат на оплату такої допомоги, з яким погодилась позивач, та виходячи з обсягу доказів наявних в матеріалах справи та часу витраченого на ознайомлення з ними; обсягу клопотань, заяв, складених адвокатом в межах розгляду цивільної справи від імені позивача; часу витраченого адвокатом на участь у судових засіданнях, суд вважає розмір вказаних витрат обґрунтованим. За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 4000 грн. за надання правничої допомоги. Окрім того, позивач понесла судові витрати в сумі 768,40 грн на сплату судового збору, 6620,70 грн. як оплату за проведення експертизи та 485,49 грн. витрат пов`язаних з проїздом для проведення експертизи, які за правилами ст.141 ЦПК України підлягають стягненню із відповідача на користь позивача. Також, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн. На підставі ст.ст.122, 125, 128-129 СК України,

Outcome: approved