Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

\~\~\~\~ Позивач звернулася до суду з даним позовом, вказуючи, що вона є матірю малолітнього [PERSON], [INFO]. 03.01.2017 року відповідачка її бабуся відібрала в неї дитину та утримує її в себе без жодних законних підстав. Посилаючись на те, що відповідачка чинить перешкоди матері дитини у її повернені, чим порушує закон та інтереси дитини, просить відібрати у відповідачки малолітнього [PERSON] та повернути його матері позивачці. \~\~\~\~ В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, на задоволенні позову наполягали. Зазначили, що позивачка проживає в незареєстрованому шлюбі з [PERSON], який працює. Умови проживання задовільні, є обладнана кімната для [PERSON] Позивачка за станом здоровя може виховувати самостійно дитину. \~\~\~\~ Відповідачка та її представник позовні вимоги не визнали та зазначили, що позивачка з дитинства перебувала під опікою [PERSON] з діагнозом психічного захворювання. На теперішній час вона повнолітня та хоча і не перебуває на обліку, однак її спосіб життя може бути небезпечним для здоровя, виховання та морального розвитку дитини. Тому просили відмовити в задоволенні позову Третя особа в судовому засіданні підтримала позицію відповідачки. \~\~\~\~ Суд, дослідивши матеріали справи, надавши належну оцінку доказам, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. \~\~\~\~ У відповідності зі статтею 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. \~\~\~\~ Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є матірю малолітнього [PERSON], [INFO] (а.с.5). Відомості про батька внесені на підставі ст. 135 СК України за заявою матері (а.с.6) З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є інвалідом дитинства до 18 років з психічним захворюванням, перебувала під опікою відповідачки бабусі [PERSON] (а.с. 18,35). Зареєстровані в [INFO]. На теперішній час відповідачка проживає в [INFO], як особа тимчасово переміщена з тимчасово окупованої території (а.с.17). Позивачка в зазначеному будинку, як вказано а акті матеріально-побутового обстеження від 26.01.2017 останній рік не проживає. З 03.01.2017 року, як вказує позивач та оспорює відповідач, дитина [PERSON] проживає разом із бабусею [PERSON], яка здійснює за ним догляд. Дані обставини підтверджені в судовому засіданні свідком [PERSON] Ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини, на те, щоб малолітня дитина проживала з ними закріплено і в положеннях ст.ст.151, 160, 163 СК України. Як передбачено статтею 9 «Конвенції ООН про права дитини», дитина не розлучається з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи визначають що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Законом ( ст. 170 СК України) передбачено, що у батьків або одного з них суд може відібрати дитину лише у випадках, передбачених п.п.2-5 ч.1 ст.164 СК України, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров"я і морального виховання. Частиною 2 ст.163 СК України передбачено, що саме батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Як встановлено в судовому засіданні, питання про відібрання дитини в матері та передання її на виховання бабусі жодним органом не вирішувалось, а відтак - виходячи з наведених вище норм закону позивач вправі вимагати відібрання дитини в бабусі та повернення дитини їй, як матері, оскільки вона має права щодо дитини більш вагомі ніж ті, що має бабуся. Інтереси дитини вимагають встановлення близьких відносин з батьками - єдиними особами, які не тільки соціально, а й біологічно поєднані зі своїми дітьми почуттям любові, піклування та відповідальності. А відповідач, як бабуся, відповідно до положень, закріплених у ст.257 СК України, має право на спілкування та участь у вихованні внучки, тому батьки не вправі позбавити бабусю зазначеного права, чинити перешкоди такому спілкуванню. Крім того, Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. ст. 8,11,15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Судом не встановлено жодних фактів того, що залишення позивачці дитини є небезпечним для її життя, здоров"я і морального виховання, тобто, які б давали підстави для розлучення матері з дитиною. Навпаки, вона, на даний час проживає зі співмешканцем [PERSON], який працює директором ТОВ «Атлас» у квартирі, де він зареєстрований та де створені належні умови для проживання дитини (а.с.29). Дані обставини також підтверджені поясненнями в судовому засіданні свідка [PERSON] Посилання відповідачки на незадовільний стан здоровя та частковий психічний розгляд позивачки, як на підставу неможливості проживати з нею малолітньої дитини суд вважає не спроможними, оскільки згідно довідки Волноваської ЦРЛ від 17.02.2017 року [PERSON] на обліку у лікаря психіатра не перебуває. Згідно довідки «Міської психіатричної лікарні №7» м. Маріуполя вона за психіатричною допомогою не зверталась, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, ознак наркотичного захворювання не виявлено. Заяви та письмові пояснення сусідів [PERSON] при вирішенні питання про відібрання дитини суд до уваги не приймає, оскільки вони не є доказом створення небезпеки для життя, здоров"я і морального виховання дитини чи правомірності перебування дитини з бабусею, а посилання на незадовільний спосіб життя [PERSON] не підтверджені жодним належним доказом. Таким чином, оцінивши всі надані суду докази в рамках статей 10,11, 58-60 ЦПК України, приймаючи до уваги встановлені обставини, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про відібрання дитини та повернення її матері, а тому позов необхідно задовольнити, так як таке повернення дитини матері не буде суперечити інтересам дитини. Окрім того, на підставі ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір 640 гривень 00 копійок Відповідно ст. 367 ЦПК України у справах про: стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць та про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала суд допускає негайне виконання рішень. Враховуючи наведене та

Outcome: approved