Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Голови ліквідаційної комісії Державного закладу "Рівненська лінійна СЕС на Львівській залізниці" [PERSON], та Міністерства охорони здоров'я України Державної санітарно - епідеміологічної служби України, у якому зазначає, що 20 травня 1992 року, згідно наказу № 54, її прийнято на посаду молодшої сестри санепідемстанції Рівненського відділення Львівській залізниці. 16 жовтня 2007 року, згідно наказу № 51 ЦСАН Рівненська лінійна санітарно - епідеміологічна станція на Львівській залізниці перейменована в Державний заклад "Рівненська лінійна санітарно - епідеміологічна станція на Львівській залізниці". 28 грудня 2012 року, була звільнена у зв'язку з ліквідацією вказаного закладу на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, та згідно наказу Голови ліквідаційної комісії ДЗ «Рівненської лінійної СЕС на Львівській залізниці» від 28 грудня 2012 року № 132. На день звільнення, їй нарахована але не виплачена вихідна допомога у розмірі середньомісячного заробітку у сумі 1457 грн. та матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі 1200 грн. Дії відповідача вважає незаконними, оскільки у відповідності до ст. ст. 116, 117 КЗпП України, відповідач зобов'язаний виплатити їй невиплачені кошти та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 16027 грн., а саме з часу звільнення 28 грудня 2012 року. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Представник відповідача - голова ліквідаційної комісії Державного закладу «Рівненська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Львівській залізниці», будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, письмових заперечень проти позову, заяв про розгляд справи у його відсутності чи про відкладення розгляду справи з причин, що унеможливлюють прибуття за викликом суду не надсилав. Представник Міністерства охорони здоров'я України Державної санітарно-епідеміологічної служби України в судове засідання не з'явився, надіслав до суду письмове заперечення проти позову, в якому просить розглянути справу у його відсутності. В своєму письмовому запереченні, звертаючи увагу суду на тому, що Міністерством охорони здоров'я України не порушено жодних прав та інтересів позивача, просить відмовити у задоволенні позову в частині позовних вимог, що стосуються Міністерства охорони здоров'я України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю. Судом встановлено, що 20 травня 1992 року, згідно наказу від 20 травня 1992 року № 54, [PERSON] було прийнято на посаду молодшої медсестри санепідемстанції Рівненського відділення Львівської залізниці. 16 жовтня 2007 року, згідно наказу № 51 ЦСАН Рівненська лінійна санітарно - епідеміологічна станція на Львівській залізниці перейменована в Державний заклад "Рівненська лінійна санітарно - епідеміологічна станція на Львівській залізниці". 28 грудня 2012 року, [PERSON] звільнена у зв'язку з ліквідацією вказаного закладу, згідно наказу МОЗ України №176-0 від 29 вересня 2012 року та наказу по ДЗ "Рівненська лінійна СЕС на Львівській залізниці" № 127 від 26 грудня 2012 року, відповідно до п.1 ст. 40 КЗпПУ. Вказане стверджується копією трудової книжки [PERSON], наказом № 132 від 28 грудня 2012 року, що містяться в матеріалах справи. Згідно Довідки про невиплачені кошти № 28/01-10-Л від 21 лютого 2013 року, виданої головою ліквідаційної комісії "Рівненська лінійна СЕС на Львівській залізниці" [PERSON], сума невиплачених коштів при звільненні [PERSON] становить 1 457 грн. - компенсаційні вихідна допомога, 1 200 грн. - матеріальна допомога на оздоровлення. Згідно розрахунку позивача, середній заробіток за час затримки за період з 28 грудня 2012 року становить 16027 грн. Відповідно до п.1 ст. 40 КЗпПУ, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. За правилами ст. 44 КЗпПУ , при припиненні трудового договору зокрема з підстав, передбачених п. 1 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Положенням ст. 116 КЗпПУ, встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст. 117 КЗпПУ , у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до роз'яснень, наведених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За встановлених по справі обставин, суд приходить до переконання, що відповідач порушив право позивача щодо повного розрахунку в день звільнення, а саме не виплатив нараховану компенсаційну вихідну допомогу та матеріальну допомогу на оздоровлення, та визнає обґрунтованими та доведеними позовні вимоги про стягнення на її користь 16027 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпПУ. Водночас, такі вимоги мають бути заявлені до власника або уповноваженого ним органу відповідного підприємства, установи чи організації, з яким позивачка перебувала у трудових відносинах. У разі ліквідації підприємства, установи чи організації, такі вимоги можуть бути пред'явлено до відповідної ліквідаційної комісії, а не до голови цієї комісії. В даній справі позов було пред'явлено до фізичної особи [PERSON], який обіймав посаду голови ліквідаційної комісії державного закладу «Рівненська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Львівській залізниці», однак обов'язок по виплаті всіх сум, що належать при звільненні позивачеві, лежить на комісії з ліквідації державного закладу «Рівненська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Львівській залізниці» в трудових відносинах з яким вона перебувала. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудові відносини позивача із співвідповідачем - Міністерства охорони здоров'я України Державної санітарно-епідеміологічної служби України не виникали, не існували, а відповідно і не припинялися. Позивачем згідно вимог статей 10, 11, 60 та 57-66 ЦПК України не доведено порушення її трудових прав у сфері даних спірних трудових відносин саме Міністерством охорони здоров'я України. Обов'язок по виплаті заробітної плати, по проведенню розрахунку із працівником при звільненні у визначені строки та відповідальність за затримку такого розрахунку, трудовим законодавством покладено саме на власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу, із яким працівником укладено трудовий договір, тому Міністерство охорони здоров'я України не може бути відповідачем у даній справі. За таких обставин заявлені [PERSON] позовні вимоги до Міністерства охорони здоров'я України не ґрунтуються на вимогах закону, тому не підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача слід стягнути в прибуток держави 229 грн. 40 коп. На підставі викладеного, ст.ст. 40, 44, 116, 117 КЗпП України,

Outcome: approved