Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

02.11.2017 позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача [PERSON] підприємства «Завод обважених бурильних та ведучих труб» (надалі-ДП «Завод обважених бурильних та ведучих труб») , в якому просив визнати незаконним та скасувати Наказ № 297-к від 03.10.2017 року про його звільнення в звязку із вступом на військову службу за контрактом п. 3 ст. 36 КЗпП України; поновити його, [PERSON], на роботі в механічний цех № 33 [PERSON] Підприємства «Завод Обважнених бурильних та ведучих труб» майстром участка першої групи з 04.10.2017 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Свої вимоги мотивував тим, що позивач працював на посаді майстра участка першої групи механічного цеху № 33 [PERSON] Підприємства «Завод Обважнених бурильних та ведучих труб». 07.03.2017 року на підставі Наказу № 63-к від 07.03.2014 року він був звільнений, на підставі п. ст.36 КЗпП України . Рішенням Ковпаківського районного суду Сумської області № 592/4259/17 від 19.05.2017 року було визнано незаконним та скасовано наказ №63-к від 07.03.2017 року про його звільнення з посади майстра участку першої групи механічного цеху № 33 в зв'язку із вступом на військову службу за контрактом п. З ст. 36 КЗпП України та поновити на посаді майстра участку першої групи механічного цеху № 33 [PERSON] Підприємства «Завод Обважнених бурильних та ведучих труб». Дане рішення було залишено без змін Апеляційним судом Сумської області. 21.07.2017 року на підставі Наказу № 244 [PERSON] було поновлено на посаді майстра участку першої групи цеху № 33 з 09.03.2017 року. Але 03.10.2017 року Наказом № 297-к його знову було звільнено з посади майстра участку першої групи механічного цеху № 33 в зв'язку з вступом на військову службу п. З ст. 36 КЗпП України. Про своє звільнення він дізнався 06.10.2017 року з листа який був направлений на його адресу та копії наказу. Зазначає, що на даний час він військовослужбовець і проходить службу в смт. Ямполі, оскільки відповідно до Наказу 12 вересня 2017 року № 134 уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України з 24 вересня 2017 року по 24 березня 2018 року. Позивач не погоджується зі звільненням його з роботи, оскільки посилаючись на ч. З ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Фактичного звільнення з лав Збройних сил України [PERSON] не було. З моменту призову під час часткової мобілізації у 2014 році і на час звільнення з роботи згідно наказу від 03 жовтня 2017 року [PERSON] проходив військову службу. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився по не відомій суду причині, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності незявившихся сторін з урахуванням доказів, що є у справі. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення в заочному порядку, що відповідає вимогам ст.ст. 224-226 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, встановив наступні правовідносини та відповідні їм обставини. Між сторонами склалися правовідносини з приводу поновлення на роботі, які регулюються нормами КЗпП України та спеціальними Законами. 12.09.2013 року на підставі Наказу № 352-к від 10.09.2013 року [PERSON] був прийнятий на роботу в механічний цех № 33 [PERSON] Підприємства «Завод Обважнених бурильних та ведучих труб» майстром участка першої групи. 20.03.2014 року наказом № 63-к від 21.03.2014 року був звільнений з [PERSON] Підприємства «Завод Обважнених бурильних та ведучих труб» в звязку з вступом на військову службу до Збройних сил України, п. 3 ст. 36 КЗпП України. Наказом № 184 від 03.06.2014 року був поновлений в механічний цех № 33 майстром участка першої групи 21.03.2014 року. Наказ № 63-к від 21.03.2014 року був відмінений. 07.03.2017 року на підставі Наказу № 63-к від 07.03.2014 року [PERSON] був звільнений, з [PERSON] Підприємства «Завод Обважнених бурильних та ведучих труб» в звязку з вступом на військову службу до Збройних сил України, п. 3 ст. 36 КЗпП України. Рішенням Ковпаківського районного суду Сумської області № 592/4259/17 від 19.05.2017 року було визнано незаконним та скасовано наказ №63-к від 07.03.2017 року про звільнення [PERSON] з посади майстра участку першої групи механічного цеху № 33 в зв'язку із вступом на військову службу за контрактом п. З ст. 36 КЗпП України та поновлено на посаді майстра участку першої групи механічного цеху № 33 [PERSON] Підприємства «Завод Обважнених бурильних та ведучих труб». Дане рішення було залишено без змін Апеляційним судом Сумської області.(а.с.9-10) 03.10.2017 року на підставі Наказу № 297-к від 03.10.2017 року [PERSON] був звільнений з [PERSON] Підприємства «Завод Обважнених бурильних та ведучих труб» в звязку із вступом на військову службу, п. 3 ст. 36 КЗпП України. Як зазначає позивач про своє звільнення він дізнався 06.10.2017 року з листа який був направлений на його адресу та копії наказу. 12.09.2017 року позивач [PERSON] уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України з 24 вересня 2017 року терміном на 6 (шість) місяців.(а.с.7-8) Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, однією з підстав припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада, відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Гарантії по збереженню місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності за громадянами України, які призвані на строкову військову службу були передбачені у обов'язок, і почали діяти з 08 лютого 2015 року, відповідно до Закону України від 15 січня 2015 № 116-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду». Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов'язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - за призовом або у добровільному порядку (за контрактом). Частиною 4 цієї ж статті визначені види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації на особливий період, військова служба за контрактом. Виконання військового обовязку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. За приписами ч. 2 обовязок, визначено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України. Поняття особливого періоду наведене у ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», за правилами якої особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. У ч. 4 ст. 3 вказаного Закону зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду. Отже, за встановлених обставин справи та вимог закону, суд вважає, що на [PERSON] розповсюджуються гарантії та компенсації, передбачені для громадян, які відповідно до статті 119 КЗпП України надані працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених Законами України «Про військовий обов'язок і військову службу», «;Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», тому позивач звільнений з роботи з порушенням встановленого законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про визнання наказу про звільнення позивача незаконним та скасування цього наказу, поновлення його на роботі є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі одночасно приймається рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно розрахунку наданого позивачем розмір середнього заробітку позивачки за період з 04 жовтня 2017 по 11 грудня 2017 складає 5099, 36 грн. (29днів Х 175,84 грн.) Тому стягненню і підлягають саме дані кошти. Розмір середньоденної заробітної плати позивача встановлений рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 19.05.2017(а.с.9-10). За таких обставин суд вважає, що з [PERSON] Підприємства «Завод Обважнених бурильних та ведучих труб» на користь позивача слід стягнути середній заробіток під час вимушеного прогулу в сумі 5099, 36 грн. . На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в розмірі 1280 грн.. На підставі вимог п.2, 4 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання судового рішення в частині присудження працівникові заробітної плати за один місяць та поновлення на роботі.

Outcome: approved