Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

17.02.2017 року [PERSON] \~ звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просить встановити юридичний факт загибелі її чоловіка [PERSON] , [INFO] , при виконанні обов`язку військової служби 29.08.2014 року в с. Новокатеринівка, Старобешівського району, Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Заявник мотивує свої вимоги тим, що вона народилася [INFO] в м. Старобільськ, Луганської області. Зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . 09.01.2010 року, від шлюбу з [PERSON] у неї народилась донька [PERSON] . Зазначає, що 28.05.2014 року [PERSON] звернувся із заявою до Головного управління МВС України в Київській області з проханням прийняти його на службу та зараховувати до складу батальйону патрульної служби міліції особливого призначення "Миротворець". 30.05.2014 року згідно Наказу №421 о/с Головного Управління МВС України в Київській області [PERSON] був прийнятий старшим інспектором батальйону патрульної служби міліції особливого призначення "Миротворець". З 30.05.2014 року по 29.08.2014 року [PERSON] в ранзі полковника міліції проходив службу в органах внутрішніх справ України. Відповідно до наказу Головного управління МВС України в Київської області від 17.07.2014 року №652 дск о/с, для несення служби з охорони громадського порядку в зоні бойових дій на сході України, з 11.07.2014 року був відряджений до м. Костянтинівка, Донецької області. Починаючи з кінця лютого 2014 року, війська Російської Федерації у військовій формі без розпізнавальних знаків почали окупацію Кримського півострова, в результаті чого 21.03.2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя». Після незаконної анексії Кримського півострова, в квітні 2014 року Російська Федерація почала другу фазу збройної агресії проти України, під час якої контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07.04.2014 року) та "Луганської народної республіки" (27.04.2014 року). 11.04.2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся незаконний референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки», однак сам референдум так і не був визнаний як Україною, так і міжнародною спільнотою. Зазначає, що за наслідками військової агресії Російської Федерації, 17.03.2015 року Верховною Радою України прийнято постанову № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей. Посилається, що під час збройної агресії проти України регулярним військам Російської Федерації, що дислокувались в районі м. Іловайська, в с. Новакатеринівка, Старобешівського району, Донецької області, протистояли працівники батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Миротворець», який забезпечував охорону громадського порядку в зоні бойових дій на сході України та приймав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, в якому зокрема і проходив службу [PERSON] 29.08.2014 року колона автомобілів та військової техніки, у складі якої перебував працівник батальйону патрульної служби міліції особливого призначення "Миротворець" [PERSON] , виходячи з оточення міста Іловайськ, Донецької області, під час руху через населений пункт Новакатеринівка, Старобешівського району, Донецької області, потрапила у вогневу засідку військ Російської Федерації та прийняла бій у ході якого [PERSON] отримав поранення та загинув. Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть від 02.09.2014 року №591/А, виданим Дніпропетровським обласним бюро СМЕ, свідоцтвом про смерть від 07.09.2014 року серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації смерті у місті Києві, Постановою Військово-лікарської комісії Головного управління МВС України в Київській області від 14.10.2014 року №12, отримана під час бойових дій поранення (розтрощення голови) працівника міліції [PERSON] послужила причиною його смерті [INFO] і пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя її чоловіка, передбачене ст. 27 Конституції України та ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Зазначає, що звернення до суду з даною заявою обумовлено тим, що заявниця має на меті визначити статус [PERSON] , як жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто як особи, що перебувала під захистом конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, і, як результат, у останнього виникнуть права та обов`язки, передбаченій цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права. В судовому засіданні представник заявника заяву підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в ній. Заінтересовані особи -Міністерство соціальної політики України та Російської Федерації в судове засідання явку своїх представників не забезпечили, хоча про\~ час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Вислухавши думку представника заявника, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності заінтересованих осіб, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду поданої заяви. Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши та оцінивши\~ матеріали справи,\~ суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено,\~ що [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданим Солом`янським РУ ГУ МВС України в м. Києві від 24.12.2009 року. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від шлюбу з [PERSON] та [PERSON] народилася [PERSON] 30.05.2014 року наказом Головного Управління МВС України в Київській області №421 о/с [PERSON] було призначено старшим інспектором батальйону патрульної служби міліції особливого призначення "Миротворець". При цьому, в період з 30.05.2014 року по 29.08.2014 року [PERSON] проходив службу в органах внутрішніх справ, зокрема, з 11.07.2014 року знаходився у відряджені для несення служби з охорони громадського порядку в зоні бойових дій на сході України та безпосередньо брав участь в бойових діях на сході України у складі батальйону патрульної служби міліції особливого призначення "Миротворець". Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. З даної заяви Верховної Ради України слідує, що 27.02.2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому лідер партії «Русское единство» Сергій Аксьонов проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, звернувся до Ради Федерацій Російської Федерації, яка своєю постановою від 01.032.2014 року, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Нелегітимно сформована, в умовах російської воєнної окупації, виконавча влада Автономної Республіки Крим 16.03.2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27.03.2014 року «Територіальна цілісність України». 17.03.2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18.03.2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів». 21.03.2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя». Згідно зі ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" №1207-VІІ від 15.04.2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації" від 15.09.2015 року № 685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20.02.2014 року. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27.04.2014 року). Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», прийнятою 21.04.2015 року, зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм. Протягом травня 2014 року самозвані лідери "ДНР" та "ЛНР", серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон "Восток", а також були задіяні такі озброєні групи найманців як "Русский сектор" та "Оплот". За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України. 11.05.2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме «Луганська Народна Республіка» та «Донецька Народна Республіка» не були визнані ані національним законодавством, ані міжнародною спільнотою про що свідчать наступні, досліджені в суді докази. Так, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі (http://ua.korrespondent.net/world/3361365-mzs-brytanii-nazvav-prykrym-faktom-referendum-na-donbasi). Тим часом прес-секретар Держдепартаменту США Джен Псакі заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність "Донецької народної республіки". "Так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичної легітимністю", - заявила прес-секретар верховного представника Європейського Союзу із закордонних справ [PERSON] . Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької області, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. На підтвердження цього заявницею були наведені наступні докази по справі. На офіційному сайті Міністерства оборони України міститься інформація, згідно якої воїни 128-ї механізованої бригади з трупів вбитих російських найманців забрали документи, які засвідчують, що в бою на Дебальцевському плацдармі брали участь громадяни Російської Федерації, зокрема [PERSON] , [INFO] з місцем реєстрації в м. Тюмень, РФ. Знайдений військовий квиток [PERSON] засвідчив, що він є бійцем "ДНР. За словами солдата, який знищив цього російського найманця, [PERSON] мав сучасне спеціалізоване обмундирування морської піхоти Збройних сил Російської Федерації та вів себе на полі бою як добре підготовлений воїн. 14.06.2014 року у в Краматорську, Донецької області, співробітники Служби безпеки України спільно з військовослужбовцями Збройних сил України затримали 21-річного громадянина Російської Федерації, колишнього курсанта Краснодарського вищого військового авіаційного училища [PERSON] . Росіянин розповів, що прибув на схід України для участі у бойових діях на стороні "ДНР" та "заробити гроші"- одну тисячу доларів США на день. Під час затримання у росіянина було вилучено стрілецьку зброю, 7 тисяч гривень і, так звану, "летную книжку" персональний звітний документ обліку підготовки пілота. Інтернет-видання " [INFO] " 12.09.2016 року опублікувало статтю під назвою "Працівники СБУ затримали громадянина Росії, який є членом ДНР". Виходячи з її змісту, в зоні бойових дій на сході України працівники Служби безпеки України затримали громадянина Російської Федерації, який є членом так званої "ДНР". Як з`ясувалося, на Донбас росіянин потрапив минулого року, де брав участь у боях проти української армії. 23.08.2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно\-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: "За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)". Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» №145-VІІІ від 04.02.2015 року зазначено, що з 20.02.2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки». Також постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15.01.2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібервійни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх "співвітчизників, що проживають за кордоном"; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі». Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи "Зниклі особи під час конфлікту в Україні" від 25.06.015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей. Згідно з ч. 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. При вирішенні даної справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 2 ст. 61 ЦПК України. Відповідно до довідки безпосередню участь особи в АТО, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 18.12.2014 року № 3/4874, в період з 11.07.2014 р. по 29.08.2014р. встановлено, що [PERSON] був відряджений до м. Костянтинівка, Донецької області та безпосередньо брав участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей, у складі батальйону патрульної служби міліції особливого призначення "Миротворець" ГУМВС України в Київській області. Відповідно до Висновку службового розслідування від 03.10.2014 року за фактом загибелі [PERSON] [INFO] , в районі с. Новакатеринівка, Старобешівського району, Донецької області, встановлено, що 29.08.2014 року колона автомобілів та військової техніки, у складі якої перебував працівник батальйону патрульної служби міліції особливого призначення "Миротворець" [PERSON] , виходячи з оточення міста Іловайськ, Донецької області під час руху через населений пункт Новакатеринівка, Старобешівського району, Донецької області, потрапила у вогневу засідку військ Російської Федерації, в результаті чого зав`язався бій з використанням гранатометів, великокаліберних кулеметів та стрілецької зброї. Під час обстрілу з боку військових РФ [PERSON] отримав поранення, а саме ?? розтрощення голови, що призвело до його смерті. \~ \~ \~ \~Виходячи зі змісту статті від 30.08.2014 року під назвою «Російські військові обстріляли обіцяний коридор для виходу оточенців з Іловайська -"Світязь" прийняв бій», яка міститься на Інтернет-ресурсі "visnyk.lutsk.ua", внаслідок недотримання умов перемир`я російськими кадровими військовими, українські військовослужбовці зазнали значних втрат при виході з іловайського оточення. За домовленістю з російськими військовими, оточені в м. Іловайськ українські бійці мали вийти до основному складу Збройних сил України через гуманітарний коридор. Проте, коли чимала колона була сформована, російські військові почали по ній стріляти з " [PERSON] " та мінометів. За даними статті «артилерія РФ під [PERSON] розстріляла "гуманітарний коридор": близько 100 загиблих, - ЗМІ», що була опублікована 29.08.2014 року на сайті "ipress.ua", гуманітарний коридор для виходу з оточення українських бійців під [PERSON] був розстріляний російськими кадровими військовими. В результаті обстрілу загинули близько 100 українських військових. Інформацію про трагедію підтверджували як журналісти, які знаходились неподалік від зони бойових дій, так і військові експерти.\~ На сторінках Інтернет-порталу "tsn.ua" розміщена стаття "Іловайська трагедія. Ключові тези розсекреченої доповіді генштабу" від 13.08.2015 року в якій вказано, що Міністерство оборони України оприлюднило доповідь про ведення бойових дій на сході України та наслідки російського вторгнення у серпні-вересні 2014 року. Протягом всього періоду проведення бойових дій на території Донецької та Луганської області Російська Федерація постійно підтримувала дії проросійських бойовиків шляхом постачання озброєння та навчених, екіпірованих та тренованих найманців та засилання розвідувально-диверсійних груп Головного розвідувального управління, пізніше - шляхом проведення артилерійських обстрілів підрозділів Збройних сил України зі своєї території. В ніч на 25.08.2014 року Росія вела на територію України вісім батальйонних тактичних груп Збройних сил Російської Федерації загальною чисельністю понад 4 тисячі осіб, які через Амросіївку та [PERSON] просунулися в напрямку Іловайська. В обороні Іловайська брали участь шість українських добровольчих підрозділів (загонів) загальною чисельністю 397 осіб. Не припиняючи обстрілювати українські війська в районі Іловайська, російська сторона запропонувала їм припинити опір, скласти зброю, здати військову техніку. Пізніше між українською стороною та представниками Збройних сил Російської Федерації була досягнута домовленість про вихід українських військових із технікою та зброєю. Проте, у день операції (29.08.2014 року), умови раптово змінилися. Війська Російської Федерації дозволили вихід українських підрозділів за одним маршрутом та з зачохленим озброєнням. Команду для виходу українських військ навмисне відтягували кілька разів на кілька годин. За цей час підрозділи збройних сил Російської Федерації зайняли вигідні позиції та під час виходу, впритул розстріляли колони українських військ, які виходили з Іловайська. Генеральний штаб Збройних сил України наголошує, що це не був прорив із оточення. Це був вихід під гарантії російської сторони. На думку Генерального штабу ЗСУ, такі дії збройних сил РФ мають бути кваліфіковані як військовий злочин. Аналізуючи ці статті, що містяться на сторінках Інтернет-видань, суд приходить до висновку\~ про участь Збройних Сил Російської Федерації та проросійських найманців у бойових діях в районі м. Іловайськ та с. Новокатеринівка, Старобешівського району, Донецької області, і саме цим військам протистояли працівники батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Миротворець», який забезпечував охорону громадського порядку в зоні бойових дій на сході України та приймав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, в якому, зокрема, і проходив службу [PERSON] .. Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть від 02.09.2014 року №591/А, виданим Дніпропетровським обласним бюро СМЕ, свідоцтвом про смерть від 07.09.2014 року серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації смерті у місті Києві, Постановою Військово-лікарської комісії Головного управління МВС України в Київській області від 14.10.2014 року № 12, отримана під час бойових дій поранення (розтрощення голови) працівника міліції [PERSON] послужила причиною його смерті [INFO] і пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Указом Президента України №747/2014 від 29.09.2014 року, "За особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України", [PERSON] був посмертно нагороджений орденом «За мужність» III ступеня. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя [PERSON] передбачене ст. 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Підсумовуючи викладене, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. В судовому засіданні встановлено, що на підтвердження загибелі [PERSON] суду надано лікарське свідоцтво про смерть від 02.09.2014 року №591/А, свідоцтво про смерть від 07.09.2014 року серії [NUMBER] , постанову Військово-лікарської комісії ГУ МВС України в Київській області від 14.10.2014 року № 12. Дані документи посвідчують лише факт смерті [PERSON] , і не встановлюють причинного зв?язку між смертю та виконанням службових обов`язків на території Донецької області України в результаті збройної агресії Російської Федерації. Згідно з ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON] , виконуючи службові обов`язки у складі батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Миротворець», загинув в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт заявнику необхідно для визначення статусу свого чоловіка, як жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.

Outcome: approved