Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

05.12.2018 р. [PERSON] звернувся до Борівського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON], С(Ф)Г «Слобода», в якому просив визнати недійсним договір оренди землі № 190, укладений між [PERSON] та С(Ф)Г «Слобода» 24.03.2017 р. Позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами. 27.04.2012 р. між ПП фірма «Ліс» та [PERSON] був укладений строком на п'ять років договір оренди землі. Даний договір був зареєстрований у Відділі Держкомзему у Борівському районі Харківської області, про що в книзі записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, розділ 4 «Записи про державну реєстрацію земельних ділянок» вчинено запис від 03.09.2012 р. за № 632100004000222. Даний договір зареєстрований у Відділі Держкомзему у Борівському районі Харківської області 03.09.2012 р. За змістом ст.ст. 18,20 Закону України «Про оренду землі» укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. З урахуванням викладеного, строк дії договору оренди землі від 27.03.2012 р. повинен був сплинути лише 03.09.2017 р. В зв'язку з тим, що позивач був позбавлений права власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] загальною площею 10,1424 га, [PERSON], як новий, але незаконний власник, 24.03.2017 р. уклав договір оренди № 190 вищезазначеної земельної ділянки з Селянським (фермерським) господарством «Слобода» строком на 15 років. На даний час земельна ділянка знову перебуває у законному володінні [PERSON] До закінчення строку дії договору оренди між ПП Фірмою «Ліс» та [PERSON], С(Ф)Г «Слобода» та [PERSON] не мали права укладати договір оренди землі між собою, що свідчить про недійсність останнього договору. Окрім того, згідно ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором. Також, відповідно до підпункту а) п. 33 Договору оренди землі від 27 квітня 2012 року дія Договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. Згідно п. 36 Договору оренди землі від 27 квітня 2012 року перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору. Крім того, [PERSON], як новий власник земельної ділянки на той час, порушив вимоги ст. 31 Закону України «Про оренду землі» та ст. 148-1 ЗК України, про що свідчить відсутність направленого користувачу земельної ділянки повідомлення або розписки про вручення такого повідомлення. Також, [PERSON] при укладенні договору оренди землі з С(Ф)Г «Слобода» не врахував переважне право ППФ «Ліс» перед іншими особами на укладення договору оренди землі. [PERSON] жодним чином не попередив ППФ «Ліс» про намір розірвання Договору оренди землі від 27.04.2012 р., не розірвав його й уклав новий договір оренди землі № 190 від 24.03.2017 р., що явно суперечить вимогам та правилам, передбаченим чинним законодавством України Про намір ППФ «Ліс» скористатися своїм переважним правом на укладення нового договору оренди землі свідчить укладений і підписаний сторонами Договір оренди земельної ділянки від 24.11.2017 р., строком до 31.12.2064 року, однак не зареєстрований в силу того, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень міститься інформація стосовно Договору оренди землі між [PERSON] та С(Ф)Г «Слобода». Ухвалою Борівського районного суду Харківської області від 17.12.2018 р. провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Станом на 12.02.2019 р. відзив на позовну заяву до Борівського районного суду Харківської області не надійшов. Згідно ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник С(Ф)Г «Слобода» в судове засідання не з'явився, надав заяву про визнання позову та розгляд справи за його відсутності. [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився з невідомих суду причин, про дату, час і місце судового засідання повідомлений у встановленому законом порядку, шляхом направлення судової повістки за місцем реєстрації. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі матеріалів, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 3 ст.211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 92.3717 га, що розташована на території Першотравневої сільської ради Борівського району Харківської області, в тому числі земельної ділянки площею 10,1424 га, кадастровий номер [NUMBER], що підтверджується копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с.21-22, 23-25). 27.04.2012 року між [PERSON] та ПП Фірма «Ліс» укладено договір оренди землі, строком на п'ять років. Об'єктом оренди є земельна ділянка загальною площею 10,1424 га, кадастровий номер [NUMBER]. Вказаний договір зареєстрований у Відділі Держкомзему у Борівському районі Харківської області 03.09.2012 р. за № 632100004000222 (а.с.5-12). 24.03.2017 р. між [PERSON] та С(Ф)Г «Слобода» укладено договір оренди землі № 190 строком на п'ятнадцять років. Об'єктом оренди є земельна ділянка загальною площею 10,1424 га, кадастровий номер [NUMBER]. Вказаний договір зареєстрований 24.03.2017 р. (а.с.19-20, 23-25). 24.11.2017 року між [PERSON] та ПП Фірма «Ліс» укладено договір оренди землі, строком до 31.12.2064 року. Об'єктом оренди є земельна ділянка загальною площею 10,1424 га, кадастровий номер [NUMBER] (а.с.13-18). Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи думки сторін, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.125 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин між ППФ «Ліс» та [PERSON].) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». За змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент укладення договору між ППФ «Ліс» та [PERSON].) право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11.02.2010 р. № 1878-VI передбачено, що до 1 січня 2013 року державна реєстрація права власності, права користування (сервітут) земельними ділянками, права постійного користування земельними ділянками, договорів оренди земельних ділянок; права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); права забудови земельної ділянки (суперфіцій) проводиться територіальними органами земельних ресурсів. На момент реєстрації договорів оренди землі укладених між ППФ «Ліс» та [PERSON] діяла Постанова КМУ № 1088 від 17.07.2003 р., яка втратила чинність 01.01.2013 р., «Про створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру». Пунктом 2 вказаної Постанови передбачено, що держателем Державного реєстру прав на землю та нерухоме майно визначено Державний комітет по земельних ресурсах, який забезпечує створення і функціонування цього Реєстру. В п.1 ч.1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають речові права, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; та інші передбачені Законом. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Матеріалами справи встановлено, що договір оренди землі, який був укладений 27.04.2012 року між ППФ «Ліс» та [PERSON] строком на 5 років, був зареєстрований у Відділі Держкомзему у Борівському районі Харківської області, про що в книзі записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, розділ 4 «Записи про державну реєстрацію земельних ділянок» вчинено запис від 03.09.2012 р. за № 632100004000222. Реєстрація права оренди ППФ «Ліс» була проведена відповідно до законодавства, чинного на момент реєстрації, тобто згідно ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право оренди є дійсним. Крім того, відповідачами, згідно вимог ст. 81 ЦПК України, не було надано доказів, які б підтвердили факт недійсності або розірвання вказаного договору оренди землі. Згідно ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Крім того, п. 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 р., передбачено, що розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав. Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов'язково використовує відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено законодавством, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів. У разі коли відомості Державного земельного кадастру про власників, користувачів земельної ділянки, перенесені з державного реєстру земель, містять неповну або неточну інформацію, що унеможливлює ідентифікацію особи, державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав надсилає відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 17 жовтня 2012 р. № 1051 (Офіційний вісник України, 2012 р., № 89, ст. 3598), повідомлення в електронній формі державному кадастровому реєстраторові про уточнення інформації в Державному земельному кадастрі, в якому зазначається виключний перелік відомостей, що є неповними або неточними. Доступ до відомостей Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів забезпечується за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав. У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями (п.5 ч. 1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно»). Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право, в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України передбачено непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканості, а в водночас і в недоторканості самого майна власності. Всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вищенаведене свідчить про укладення відповідачами [PERSON] та С(Ф)Г «Слобода» договору оренди землі № 190 від 24.03.2017 р. з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки він укладений в період дії договору оренди землі укладеного між ППФ «Ліс» та [PERSON] 27.04.2012 р. Крім того, укладення договору оренди між відповідачами порушує права [PERSON] як власника, що тягне за собою його недійсність і скасування державної реєстрації. Вимог про стягнення судового збору не заявлено. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved