Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

02 квітня 2020 року позивачка звернулася до суду з відповідним позовом до відповідача у якому зазначила, що з 1992 року проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрацію шлюбу, вони вели разом господарство та мали спільний бюджет. 08 серпня 2001 році за спільної згоди з відповідачем, за спільні, кошти вони придбали житловий будинок розташований по [ADDRESS] , право власності на який відповідач оформив на себе. Вказаний будинок був у напівзруйнованому стані, вона за особисті кошти та за кошти сина зробили у ньому ремонт. 08 січня 2002 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який було розірвано 04 липня 2016 року. З 1998 по 2000 роки вона постійно працювала та отримувала пенсію, тобто мала сталий дохід, крім цього у неї наявна земельна ділянка за користування якою вона отримує орендну плату. У лютому 2016 року після сварки з відповідачем вона виїхала на постійне місце проживання до свого сина. Відповідач намагався визнати її такою що втратила право користування житловим будинком, однак рішенням суду від 30 січня 2017 року йому в цьому було відмовлено. Посилаючись на викладене, позивачка просила суд встановити факти проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, та спільної сумісної власності на житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] , розподілити майно визнавши за нею право власності на Ѕ частину вказаного будинку. 17 квітня 2020 року позивачка уточнила позовні вимоги та просила суд встановити факт спільної сумісної власності на житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] , розподілити спільне сумісне майно визнавши за позивачкою право власності на Ѕ частину житлового будинку. В судовому засіданні позивачка та її представник остаточно уточнили позовні вимоги та просили суд визнати будинок розташований по [ADDRESS] спільною сумісною власністю сторін, розподілити майно визнавши за позивачкою право власності на Ѕ частину вказаного житлового будинку. Позивачка та її представник - адвокат Бусахіна Т.В. (за договором про надання правової допомоги адвокатом від 28.02.2020 року) в судове засідання з`явились, уточненні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Відповідач та його представник - адвокат Бобко В.А. (за договором про надання правової допомоги адвокатом від 06.11.2020 року) в судове засідання з`явились, позовні вимоги не визнали, вказавши що будинок був придбаний відповідачем за його особисті кошти, а позивачка не довела участі у придбанні будинку належними їй коштами або працею, тому просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази суд доходить наступного. Судом встановлено, що 08 серпня 2001 року відповідач придбав житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі - продажу, зареєстрованого товарною біржею «РіКо -Альянс» в журналі реєстрації біржових угод за № 5-87 (а.с.31) та зареєстрував місце свого проживання у зазначеному будинку з 30.11.2001 року (а.с.31,49). В подальшому вказаний договір купівлі - продажу було визнано дійсним рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 15 липня 2012 року, в мотивувальній частині зазначеного рішення вказано, що за рішенням Березнегуватської селищної ради Березнегуватського району Миколаївської області від 16 лютого 2011 року № 6 номер будинку було змінено з № «16» на № «20» (а.с.51). Сторонами визнається, що як до придбання будинку, у період з 1992 року по 2001 рік, вони проживали сумісно за місцем попередньої реєстрації позивачки за адресою [ADDRESS] , так і після його купівлі продовжили проживали разом, у придбаному будинку за адресою [ADDRESS] . Згідно частини 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004 року. До 01.01.2004 року правовідносини осіб, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, але проживали у фактичних шлюбних відносинах регулювалися ЦК Української РСР 1963 року, Законом України «Про власність». Стаття 112 ЦК Української РСР 1963 року визначала, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним організаціям, чи іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам; розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Статтею 12 Закону України "Про власність" визначено підстави виникнення права приватної власності - громадянин набуває право власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Відповідно до законодавства, що діяло на час укладення відповідачем договору купівлі-продажу житлового будинку на 15 серпня 2001 року - майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі (ст.17 Закону України «Про власність»). Зі змісту статті 17 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України, вбачається, що спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу, а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї; 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до акту обстеження, складеного 17.02.2020 року депутатом Березнегуватської селищної ради в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , з 1992 року по 2002 рік позивачка та відповідач проживали без реєстрації шлюбу, за цей час вони вели спільне господарство, мали спільне майно, придбали напівзруйнований будинок по [ADDRESS] , в якому зробили ремонт ( а.с.6). Крім цього, свідок [PERSON] суду показала, що позивачка є її колишньою сусідкою, з 1992 року сторони почали проживати разом у будинку позивачки разом з сином останньої. На той час позивачка вже мала господарство, тримала корів, свиней, птицю, працювала у колгоспі, та після того як [PERSON] перейшов до неї, вони почали разом утримувати та збільшувати це господарство. Потім вони разом придбали житловий будинок, який був у зруйнованому стані, не мав огорожі та господарських будівель, вони спільно його ремонтували та працювали там. Під час ремонту, що тривав майже рік, вони разом проживали у будинку позивачки. Потім перейшли у відремонтований будинок, тримали спільне господарство та продовжили упорядковувати дім. Свідки [PERSON] та [PERSON] , суду показали, що знають сторони близько двадцяти років, з позивачкою разом працювали у колгоспі, та підтвердили що позивачка та відповідач мали сімейні відносини, так з 1992 року вони почали співмешкати та проживали разом по [ADDRESS] . Пізніше вони придбали будинок по [ADDRESS] , щоб жити окремо від дітей. Свідки вважали, що сторони придбали будинок за спільні кошти, оскільки проживали разом, вели спільне господарство, тримали разом худобу: корову, коня, свиней, птицю. Позивачка мала господарство, працювала, отримувала плату за земельні паї, ще до того як до неї перейшов відповідач, під час спільного проживання вони господарювали разом. Придбаний сторонами будинок був майже розвалям, сторони спільно робили у ньому ремонт, вони (свідки) допомагали їм робити толоку, мазали стіни і стелю будинку та привозили камінь. Свідок [PERSON] суду показав, що тривалий час знайомий зі сторонами, йому відомо, що відповідач власний будинок залишив доньці та перейшов жити до позивачки. Після 10 років сумісного проживання сторони разом придбали будинок по [ADDRESS] , де тримали господарство, спільно робили ремонт за сумісні кошти, він допомагав будувати їм кухню. Наразі вони разом не проживають, оскільки відповідач та його родичі вигнати позивачку з будинку. Свідок [PERSON] суду показав, що більше 15 років тому сторони придбали будинок по [ADDRESS] , який був майже зруйнований. Вони вже перебували на пенсії, однак мали сумісне майно, тримали худобу. Свідок [PERSON] допитаний під час судового розгляду суду показав, що позивачка доводиться йому матір`ю, з 1992 року вона почала проживати з відповідачем, у їх будинку. На той час у них було господарство, яке вони почали разом утримувати, жили родиною. Придбавали необхідне за кошти мами, оскільки з заробітної плати відповідача вираховували за місцем роботи. Коли він одружився, мама з відповідачем вирішити жити окремо, тому за спільні кошти придбали напівзруйнований будинок, без газо та електропостачання. Ремонт у цьому будинку вони робили спільно, він а також знайомі і родичі мами та її колишнього чоловіка допомагали їм. Кошти на ремонт також були спільні, оскільки були отримані за рахунок продажу вирощеного домашнього господарства. На час придбання та ремонту будинку мотоцикл відповідача був у нього у гаражі, відповідач продав його пізніше, а оренду плату за користування земельною ділянкою у розмірі 20000 грн. отримав наперед лише у 2010 році, коли робив скважину для водопостачання. 08 січня 2002 року між позивачкою та відповідачем було зареєстровано шлюб, який було розірвано 04 липня 2016 року рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області(а.с.7-8). За даними будинкової книги для прописки громадян що проживають у будинку [ADDRESS] , місце проживання позивачки за вказаною адресою було зареєстровано 26 березня 2002 року (а.с.28-29). Матеріалами справи підтверджується, що позивачка на час придбання спірного житлового будинку мала стабільний дохід у вигляді заробітної плати, отримувала орендну плату за користування належною їй земельною ділянкою як у грошовій так і у натуральній формі, а на час реєстрації місця проживання у будинку стала на облік у головному управлінні Пенсійного фонду України в Миколаївській області, як пенсіонер за віком (а.с.11-13). За інформацією Баштанського управління головного управління ДПС в Миколаївській області відповідач до придбання будинку, за 1999 рік та перший квартал 2001 року отримав дохід у вигляді заробітної плати у загальному розмірі 103 грн. 70 коп., за записами будинкової книги на час реєстрації місця проживання у будинку був тимчасово безробітним, а орендну плату за користування належною йому земельною ділянкою отримував від фермерського господарства «Ніка» лише у натуральній формі (а.с.75-77,95). Стаття 76 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно до ст.77 ЦПК України належними є докази які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.5, ч.6 ст.81 ЦПК України). Суд доходить висновку, що надані позивачкою докази підтверджують що сторони під час сумісного проживання з 1992 року по 08 січня 2002 року, проживали сім`єю, оскільки мали відносини притаманні сімейним, а саме дбали один про одного, мали спільний бюджет та господарство, а житловий будинок за адресою [ADDRESS] було придбано ними внаслідок їх спільної праці (спільних або індивідуальних трудових зусиль) оскільки вони обоє працювали, відповідно мали особисті доходи, разом утримували господарство, унаслідок продажу якого одержали і спільні доходи, які за взаємною згодою об`єднали для набуття спільного майна - житлового будинку. Відповідно позивачка вважається власником половини вказаного майна, а саме житлового будинку розташованого по [ADDRESS] , тому наявні правові підстави для визнання за нею права власності на Ѕ його частину. Посилання відповідача на придбання спірного житлового будинку за особисті кошти отриманні від продажу коня, корови та мотоцикла, відхиляються судом через відсутність належних та достатніх доказів на підтвердження цих обставин. Крім цього, ці пояснення спростовуються поясненнями позивачки та показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , за якими худоба яку тримали сторони, у тому числі корова та кінь були у їх спільному господарстві. Суд не приймає до уваги покази свідка [PERSON] , оскільки останній не був знайомий зі сторонами протягом всього часу їх сумісного проживання у тому числі і на час придбання спірного житлового будинку. Та критично оцінює покази свідка [PERSON] , колишнього зятя відповідача, покази якого щодо корисливих намірів позивачки щодо відповідача є лише припущенням, та з приводу того що він утримував у господарстві коня належного відповідачу, нічим фактично не підтверджуються та спростовуються іншими доказами дослідженими в судовому засіданні. Крім цього його покази, в частині того, що купуючи житловий будинок відповідач мав наміри проживати окремо від позивачки, спростовуються поясненнями самого відповідача за якими метою придбання будинку по [ADDRESS] було бажання проживати разом з позивачкою. Надана відповідачем копія технічного паспорту на житловий будинок, виконаний Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 09.12.2011 року також не свідчить про придання будинку за власні кошти відповідача. А зазначення у ньому про збільшення житлової площі житлового будинку та будівництво, господарських і побутових будівель і споруд, переважно у 2001 році, узгоджується з поясненнями позивачки та допитаних свідків, за якими ремонті роботи домоволодіння після його придбання тривали близько року та здійснювались сторонами спільно, із залученням до цих робіт родичів та знайомих. Доводи представника відповідача щодо того, що рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 21 січня 2020 року встановленні обставини які мають преюдиціальне значення, оскільки суд у справі № 470/740/19 (а.с.89-91) дійшов висновку про недоведеність придбання будинку за спільні кошти сторін, суд вважає помилковими. Оскільки вказана справа містить інші підставі та предмет позову та інші докази, які сторони надали суду на підтвердження своїх вимог та заперечень, а тому висновки суду, які по суті є правовою оцінкою наданою при дослідженні інших доказів в іншій цивільній справі не є обставинами, що мають преюдиціальне значення в розумінні ч.4 ст.82 ЦПК України. З огляду на викладене вище суд доходить висновку, що позовні вимоги позивачки є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею судові витрати.

Outcome: approved