Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

Прокурор в інтересах держави звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача витрати на навчання в сумі 36246,80 грн. на користь комунального навчального закладу Сумського медичного коледжу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] навчалася в з 11.08.2010 р. по 28.02.2013 р. за державним замовленням. Згідно з умовами угоди, укладеної між сторонами від 30.01.2012 р., навчальний заклад зобов'язався забезпечити якісну підготовку фахівця за напрямом підготовки медико-профілактична справа, а [PERSON], зі свого боку, зобов'язалася оволодіти всіма видами професійної діяльності, які передбачені відповідною кваліфікаційною характеристикою фахівця та, закінчивши навчання, після проходження практики, прибути до місця роботи за направленням і відпрацювати не менше трьох років. Прибувши за направленням від 28.02.2013 р. на роботу до школи № 9 в м. Суми на посаду медичної сестри школи, відповідачка фактично пропрацювала там лише до 30.09.2013 року, звільнившись за власним бажанням. Позивач просить стягнути з відповідачки кошти в сумі 36246,80 грн. на відшкодування вартості навчання. В судовому засіданні прокурор та представники позивача комунального закладу Сумської обласної ради - Сумського медичного коледжу свої вимоги підтримали. Відповідач проти задоволення позову заперечувала, пояснила, що звільнилася з роботи з поважних причин, у зв'язку з тим, що не змогла працювати за спеціальністю медичної сестри, оскільки під час навчання в медичному коледжі отримала іншу кваліфікацію та зовсім іншу спеціальність, крім того, відшкодування збитків угодою, яку вона уклала з Сумським медичним коледжем, передбачено її обов'язок відшкодувати збитки лише у разі, якщо вона не прибуде за направленням або відмовиться їхати за призначенням. Крім того, вважала, що коледж не виконав свої зобов'язання за даною угодою. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи вважає, що позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що 30.01.2012 року між Сумським медичним коледжем - комунальним закладом Сумської обласної ради та [PERSON] укладена типова угода № 794 про підготовку фахівців з вищою освітою. Згідно з умовами цієї угоди, після закінчення учбового закладу студент зобов'язується прибути на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років. (а.с.9). Вищий навчальний заклад зобов'язується забезпечити якісну підготовку фахівця згідно з вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця та місцем працевлаштування. Зі свого боку учбовий заклад свої зобов'язання за цією угодою виконав в частині підготовки фахівця - [PERSON] отримала диплом молодшого спеціаліста за спеціальністю „Медико-профілактична справа" і здобула кваліфікацію фельдшер. (а.с.5). 28.02.2013 року [PERSON] отримала повідомлення № 12 про направлення на роботу в Сумську школу № 9 на посаду медичної сестри школи. (а.с.10). 30.09.2013 року [PERSON] звільнилася з роботи за власним бажанням. (а.с.11). В позовній заяві позивач, в обґрунтування своїх вимог, посилається на ст. 629, 526 ЦК України, ст. 52, 56 Закону України „Про освіту" та Постанову КМУ від 22.08.1996 року № 992, які передбачають належне виконання умов договору сторонами та відповідальність за невиконання цих умов, а також відшкодування вартості навчання у разі порушення умов укладеної угоди. Рішенням Конституційного Суду України від 04.03.2004 року у справі про доступність та безоплатність освіти визначено, що безоплатність вищої освіти у державних і комунальних закладах необхідно розуміти як можливість здобуття освіти у цих закладах без оплати. Таким чином, ст.52 Закону України „Про освіту" та Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений ПКМ України від 22.08.1996 року № 992, щодо обов'язку випускників вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного, місцевого бюджетів, відпрацювати за направленням, а в іншому разі відшкодувати вартість навчання, - суперечать Конституції України. Виходячи з положень частин другої, третьої статті 53 Конституції України, за якими повна загальна середня освіта є обов'язковою і безоплатною, витрати на забезпечення навчально-виховного процесу в державних і комунальних загальноосвітніх навчальних закладах здійснюються на нормативній основі за рахунок коштів відповідних бюджетів у повному обсязі. Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі (частина четверта статі 53 Конституції України в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державного замовлення). Таким чином суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у відшкодування вартості навчання, не підлягають задоволенню у зв'язку з необґрунтованістю.

Outcome: dismissed