Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

Приватне підприємство „Таврія" (далі - ПП „Таврія") звернулося до суду з позовом до [PERSON], Фермерського господарства „Скорук М.А." (далі - ФГ „Скорук М.А."), в якості третіх осіб: Відділ Держкомзему у Нікопольському районі Дніпропетровської області Головного управління Держкомзему України у Дніпропетровській області, Товариство з обмеженою відповідальністю „Дніпропетровська обласна земельна агенція" про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, визнання договору оренди землі поновленим та зобов'язання вчинити певні дії щодо укладення додаткової угоди. Свої вимоги мотивує тим, що 13 лютого 2007 року для ведення товарного сільськогосподарського виробництва між ПП „Таврія"" та [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки загальною площею 8,7102 га терміном на п'ять років, починаючи з моменту його державної реєстрації. Даний договір оренди земельної ділянки був зареєстрований у Нікопольському відділу ДРФ центру ДЗК 23 березня 2007 року. Згідно з п. 2.5. договору оренди земельної ділянки від 13.02.2007 по закінченню терміну дії договору орендар ПП „Таврія" має переважне право на поновлення договору на новий термін. До того ж, порядок поновлення договору оренди землі з орендарем після закінчення строку договору оренди передбачений ч. 6 ст. 33 Законом України „Про оренду землі". 10 лютого 2012 року ПП „Таврія" повідомило [PERSON] про намір скористатися своїм переважним правом на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк та надіслало проект додаткової угоди. Крім того, по закінченню строку дії договору оренди, а саме, 23 березня 2012 року, відповідач [PERSON] не з'явився до позивача для підписання акту прийому-передачі земельної ділянки, не вчинив будь-яких інших дій, які б свідчили про його намір повернути вище вказану земельну ділянку, та на протязі одного місяця після закінчення строку договору не висловлював будь-яких заперечень у поновленні договору оренди, тому позивач вважає, що договір оренди від 13.02.2007 відповідно до вимог ст. 33 Закону України „Про оренду землі" вважається продовженим. Однак, як стало відомо позивачу, всупереч передбаченого законом переважного їхнього права на поновлення договору оренди земельної ділянки, 26 березня 2012 року [PERSON] уклав договір оренди земельної ділянки із ФГ „Скорук М.А.". Позивач вважає, що договір оренди земельної ділянки від 26 березня 2012 року не відповідає вимогам діючого законодавства, а саме, ч. 3 ст. 125 ЗК України, оскільки був укладений без виділення в натурі земельної ділянки, яка належить [PERSON], та встановлення її меж в натурі (на місцевості). Відповідно до ч. 4 ст. 15 ЗК України невід'ємною частиною договору є акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). В порушення Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 за № 376, власники суміжних земельних ділянок не запрошувалися для закріплення межовими знаками вищезазначеної земельної ділянки в натурі (на місцевості). Тому, акт визначення меж земельної ділянки [PERSON] в натурі (на місцевості), є незаконним. Тому, відповідно до вимог ст.ст. 215 ЦК, ч. 1 ст. 203 ЦК України, ч. 2 ст. 15 Закону України „Про оренду землі" договір оренди земельної ділянки, укладений 26 березня 2012 року між [PERSON] та ФГ „Скорук М.А.", повинен бути визнаний недійсним. 25 вересня 2013 року ПП „Таврія" уточнило свої позовні вимоги та остаточно просило суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 8,7102 га, укладений 26 березня 2012 року між ФГ „Скорук М.А." та [PERSON] та скасувати його державну реєстрацію. Визнати договір оренди земельної ділянки загальною площею 8,7102 га від 13 лютого 2007 року, укладений між ПП „Таврія" та [PERSON], поновленим та зобов'язати [PERSON] вчинити дії щодо укладення з ПП „Таврія" додаткової угоди, передбаченої ст. 33 Закону України „Про оренду землі". У судовому засіданні представник ПП „Таврія" підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та ФГ „Скорук М.А." позовні вимоги ПП „Таврія" не визнали з наступних підстав. Так, строк дії договору оренди земельної ділянки загальною площею 8,7102 га, укладений 13 лютого 2007 року між ПП „Таврія" та [PERSON], сплив 23 березня 2012 року. До закінчення його дії 15 серпня 2011 року [PERSON], відповідно до ст. 627 ЦК України та на виконання вимог ст. 33 Закону України, направив ПП „Таврія" письмову заяву-попередження стосовно своєї земельної ділянки. Отже, він не бажав та не бажає продовжувати договір оренди земельної ділянки з ПП „Таврія". До того ж, ні діючим законодавством, ні умовами договору, не передбачено автоматичне продовження дії договору. Крім того, в порушення п. 2.5. договору оренди земельної ділянки від 13 лютого 2007 року, позивач не повідомив [PERSON] про бажання щодо продовження дії договору на новий термін. [PERSON] такого повідомлення не отримав. Договір оренди земельної ділянки, укладений 27 березня 2012 року між ФГ „Скорук М.А." та [PERSON], відповідає вимогам діючого законодавства та не порушує інтереси ПП „Таврія". Позивач не є стороною за оспорюваних договором оренди, тому у ПП „Таврія" не має підстав для визнання його недійсним. Також, ТОВ „Дніпропетровська обласна земельна агенція" правомірно та відповідно до вимог Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 за № 376, склало акт визначення меж земельної ділянки [PERSON] в натурі (на місцевості). Крім того, [PERSON] оспорював факт належного виконання позивачем умов договору оренді від 13.02.2007. Тому відповідачі просили суд в позові ПП „Таврія" відмовити. Представники третіх осіб: Відділ Держкомзему у Нікопольському районі Дніпропетровської області Головного управління Держкомзему України у Дніпропетровській області та ТОВ „Дніпропетровська обласна земельна агенція" з позовом ознайомлені, про день слухання справи належним чином повідомлені. Судові повістки юридичним особам були направлені відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України за адресою їх місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб. Представники третіх осіб в судові засідання не з'явилися без поважних причин. Представники позивача, відповідача ФГ „Скорук М.А.", відповідач [PERSON] не заперечили проти розгляду справи без участі представників третіх осіб. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 8,7102 га, розташованої в с. Новософіївка, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 166699 від 03.03.2006 (а.с.39). 13 лютого 2007 року між [PERSON] та ПП „Таврія" було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 5 років, який набув чинності з дня його державної реєстрації, а саме, з 23 березня 2007 року (а.с.5). 26 березня 2012 року між [PERSON] та ФГ „Скорук М.А." було укладено договір оренди належної [PERSON] земельної ділянки строком на 5 років з дати його реєстрації. Державна реєстрація даного договору оренди була проведена 27 березня 2012 року за № 122290004004082 (а.с.34,35). За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Законом, який регулює дані правовідносини, є Закон України „Про оренду землі" Відповідно до вимог частин 1, 4, 5 ст. 33 Закону України „Про оренду землі" по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. Вказані вимоги закону [PERSON] не дотримано. 10 лютого 2012 року ПП „Таврія" листом-повідомленням за № 45 повідомило [PERSON] про намір скористатися їх переважним правом на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк та надіслало додаткову угоду (а.с.7, 8). Дані обставини підтверджуються наданим суду список громадян, яким відправлено листи-повідомлення замовленою поштою від ПП „Таврія". У вказаному списку у п. 12 зазначено прізвище відповідача [PERSON] Згідно поштовому штемпелю листи-повідомлення були прийняти поштою 13 лютого 2012 року (а.с.15). Доводи відповідача [PERSON] щодо неотримання зазначеного листа та необізнаності про наявність пропозиції позивача не можуть бути прийняті до уваги. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В той же час доказів, які б спростовували позовні вимоги позивача та доводили заперечення відповідача [PERSON] в цій частині, останнім суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, суд приходить висновку, що відповідач [PERSON] розпорядився своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючі те, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях, суд приходить висновку, що [PERSON] не доведено його твердження щодо неотримання зазначеного листа та необізнаності про наявність пропозиції позивача ПП „Таврія". До того ж, заяву [PERSON], в якій він просив після збору врожаю 2011 року не займати його земельну ділянку, та яка була отримана ПП „Таврія" 15 серпня 2011 року, (а.с.40) не можна вважати належним повідомленням про намір не продовжувати дію договору оренди, оскільки вона не відповідає вимогам ст. 33 Закону України „Про оренду землі". Суд вважає, що ПП „Таврія", як попередній орендар земельної ділянки, належним чином виконувало умови договору оренди від 13.02.2007 та сплачувало [PERSON] орендну плату. Доводи відповідача [PERSON] про те, що ПП „Таврія" не розрахувалось з ним за оренду землі в повному обсязі, що свідчить про недобросовісність позивача, не відповідають обставинам справи та спростовуються наданими позивачем довідками та копіями відомостей, з яких вбачається, що [PERSON] в період з 2007-2011 років отримав орендну плату. Також, у заяві [PERSON], яку ПП „Таврія" отримало 15 серпня 2011 року (а.с.40), будь-які претензії щодо недотримання позивачем умов договору, відповідач [PERSON] не висловлював. Таким чином, суд приходить висновку, що позивач набув переважне право на оренду землі, що належить [PERSON]. Відповідно до положень ч. 6 ст. 33 Закону України „Про оренду землі" заперечення у поновлені договору повинно бути висловлено на протязі місяця після закінчення строку дії договору, а не до його закінчення, а також у формі листа-повідомлення на адресу орендаря, а не фактом укладання договору оренди з іншим орендатором. Виходячи з положень ст. 11 ЦК України, ст. 2 Закону України „Про оренду землі", відповідно до яких права та обов'язки сторін виникають з актів цивільного законодавства та укладеного договору, суд дійшов висновку, що направлення відповідачем до закінчення строку дії договору оренди, укладеного з ПП „Таврія", заяви з проханням не займати його земельну ділянку після збору урожаю 2011 року, не створює будь-яких прав та обов'язків для сторін в розумінні положень ст. 33 Закону України „Про оренду землі". Приймаючи до уваги, що після закінчення строку дії договору земельна ділянка, яка без визначення межі перебувала у загальному масиві, що орендувалася ПП „Таврія", а [PERSON] протягом одного місяця після закінчення строку дії договору не звернувся до позивача з листом-повідомленням про заперечення у його поновленні, договір оренди земельної ділянки площею 8,7102 га від 13 лютого 2007 року, укладений між ПП „Таврія" та [PERSON], відповідно до ч. 6 ст. 33 Закону України „Про оренду землі" слід вважати поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Враховуючи, що згідно зазначеної норми права у цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності), суд знаходить обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги позивача щодо зобов'язання [PERSON] вчинити дії щодо укладення з ПП „Таврія" додаткової угоди. Судом встановлено, що 26 березня 2012 року між [PERSON] та ФГ „Скорук М.А." було укладено договір оренди належної [PERSON] земельної ділянки строком на 5 років з дати його реєстрації. Державна реєстрація даного договору оренди була проведена 27 березня 2012 року за № 122290004004082 (а.с.34,35). Відповідно до положень ст.ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. І ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу. Суд вважає, що відповідачі [PERSON] та ФГ „Скорук М.А.", укладаючи 26 березня 2012 року договір оренди земельної ділянки, порушили інтереси ПП „Таврія" як орендаря суміжних земельних ділянок, оскільки позивач зацікавлений в тому, щоб межі земельної ділянки [PERSON] в натурі (на місцевості), місце її розташування, були встановлені вірно та закріплені межовими знаками в установленому законом порядку. Так як договір оренди земельної ділянки, укладений між [PERSON] та ФГ „Скорук М.А." 26 березня 2012 року, юридично закріплює право останнього на використання земельної ділянки першої у межах, як незаконно та невірно визначені актом про відновлення між земельної ділянки, тому цей договір порушує права ПП „Таврія" як орендаря суміжних з нею земельних ділянок. Як вбачається з матеріалів справи, на час укладання договору оренди земельної ділянки між [PERSON] та ФГ „Скорук М.А.", ТОВ „Дніпропетровська обласна земельна агенція" не здійснювала встановлення меж зазначеної земельної ділянки в натурі (на місцевості), а лише обмежилася складанням акту про відновлення її меж, який був долучений до договору як невід'ємна його частина (а.с.36). Порядок встановлення (відновлення) меж земельної ділянки визначається Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів за № 376 від 18 травня 2010 року. Відповідно до п. 4.1. даної Інструкції відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкоджені, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками суміжних земельних ділянок. Пунктом 4.3. цієї Інструкції передбачено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до ст. 186 ЗК України документів із землеустрою. ПП „Таврія" орендувало земельну ділянку [PERSON] у загальному масиві, разом з ділянками інших власників, без встановлення меж для кожної окремої ділянки та закріплення їх межовими знаками. Відповідно до абзацу 1 ч. 1, ч. 4 ст. 15 Закону України „Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі, зокрема, є об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); невід'ємною частиною договору оренди є акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У зв'язку з тим, що встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) до підписання договору оренди між ФГ „Скорук М.А." та [PERSON] не здійснювалося, тому на момент укладання та реєстрації даного договору була відсутня невід'ємна його частина, а саме, акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а отже місце розташування земельної ділянки, яка є істотною умовою договору, не була встановлена. Згідно ч. 2 ст. 15 Закону України „Про оренду землі" відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для відмови в державній реєстрації та визнання договору оренди недійсним. При таких обставинах, суд вважає що договір оренди земельної ділянки від 26 березня 2013 року, укладений між [PERSON] та ФГ „Скорук М.А.", порушує права позивача та вбачає підстави для визнання його недійсним. В той же час, вимоги позивача в частині скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки, укладеного 26 березня 2013 року між [PERSON] та ФГ „Скорук М.А.", задоволенню не підлягають, оскільки дана вимога перебуває за межами повноважень суду. Відповідно до п. 60 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 17 жовтня 2012 р. № 1051 (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 2 жовтня 2013 року № 726) запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду. Згідно із ст. 88 ЦПК України з [PERSON] та ФГ „Скорук М.А." підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору по 172,05 грн. з кожного. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved