Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Києві (далі - відповідач) про відшкодування шкоди завданої каліцтвом. Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01 березня 1984 року при спорудженні «Водогрязелечебницы», за адресою м. Київ, вул. Попудренка, 34, - Дніпровський район м. Києва, він отримав трудове каліцтво, внаслідок якого став інвалідом 1-ї групи безстроково, з постійним стороннім доглядом, паралічем обох ніг, 100% втратою професійної працездатності, втратою контролю над функціями тазових органів. До червня 2004 року [PERSON], як потерпілий на виробництві, отримував страхові виплати від ВАТ трест «Київміськбуд-6», відшкодування яких було припинено наказом № 17 від 10.06.2004 року ВАТ трест «Київміськбуд-6» БУ № 54 у зв'язку з передачею його особової справи до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. 21.04.2017 року в Центрі сімейної медицини (ЦСМ), позивачу зробили ультразвукове дослідження та виявили пухлину в сечовому міхурі. Позивач звернувся до Інституту Урології НАМН України, де повідомили, що це не пухлина, а дивертикули, пузирі у сечовому міхурі. 04.05.2017 позивач звернувся до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві із заявою оплатити вартість лікування в Інституті Урології НАМН України в розмірі 2536,86 грн.; виплатити кошти на оздоровлення в розмірі 30000,00 грн., проте було відмовлено. Тому, позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача витрати на лікування в Інституті Урології НАМН України в розмірі 3292,73 грн.; витрати на бензин для проїзду в суд в розмірі 134,61 грн., кошти на додаткові, невраховані витрати в розмірі 30000,00 грн.; моральну шкоду в розмірі 30000,00 грн. Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.05.2017 року вказані матеріали позовної заяви було передано для розгляду суддя [PERSON] Ухвалою суду від 29.05.2017 року суддею [PERSON] відкрито провадження у даній справі. Розпорядженням Шевченківського районного суду м. Києва від 22.11.2017 року здійснено перерозподіл даної справи у зв'язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку. Ухвалою від 24.11.2017 року суддя Малинников О.Ф. прийняв до провадження позовну заяву [PERSON] до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Києві про відшкодування шкоди завданої каліцтвом та призначив розгляд справи у судове засідання на 20.03.2018 року. У відповідності до розпорядження Шевченківського районного суду м. Києва від 13.06.2018 року, здійснено перерозподіл даної справи на підставі доповідної помічника судді Малинникова О.Ф. від 06.06.2018 року, відповідно до якої суддя Малинников О.Ф. з 02.04.2018 року перебуває на довготривалому лікарняному, строк якого може перевищувати два місяці, що свідчить про неможливість продовження розгляду даної справи раніше визначеним суддею в строки, встановлені законом. Ухвалою судді Піхур О.В. від 14.06.2018 року призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання позивач не з'явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, подав до суду клопотання, в якому просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, повно та всебічно дослідивши надані по справі докази, дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 березня 1984 року при спорудженні «Водогрязелечебницы», за адресою м. Київ, вул. Попудренка, 34, - Дніпровський район м. Києва, він отримав трудове каліцтво, внаслідок якого став інвалідом 1-ї групи безстроково, з постійним стороннім доглядом, паралічем обох ніг, 100% втратою професійної працездатності, втратою контролю над функціями тазових органів. Згідно довідки серії ВТЕ-20 № 033365, виданої лікарсько-трудовою експертною комісією, позивачу була встановлена інвалідність першої групи безстроково зі втратою професійної працездатності. До червня 2004 року [PERSON], як потерпілий на виробництві, отримував страхові виплати від ВАТ трест «Київміськбуд-6», відшкодування яких було припинено наказом № 17 від 10.06.2004 року ВАТ трест «Київміськбуд-6» БУ № 54 у зв'язку з передачею його особової справи до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Страхові виплати [PERSON] проводилися управлінням виконавчої дирекції Фонду у м. Києві в повному обсязі з червня по листопад 2004 року включно, проте 30.11.2004 Московським відділенням Ощадбанку № 5398/442 повернуті нараховані за жовтень місяць та листопад кошти з припискою «повернуто в зв'язку з закриттям особового рахунку». Починаючи з 01.12.2004 страхові виплати припинено за відмовою потерпілого [PERSON] отримувати страхові виплати від Фонду. Потерпілий закрив особові рахунки та відмовився отримувати кошти, попередивши управління виконавчої дирекції Фонду у м. Києві про це листом від 13.12.2004. Постановою управління виконавчої дирекції Фонду м. Києві № 09/592-Зм від 10 грудня 2004 року [PERSON] припинено виплату медичної та соціальної допомоги з 01 грудня 2004 року у зв'язку з відмовою отримувати кошти від Фонду та закриття особового рахунку в банку. Постановою управління виконавчої дирекції Фонду у м. Києві від 10.12.2004 № 09/592-Зм Позивачу припинено виплату щомісячної страхової грошової суми в разі часткової чи повної втрати працездатності на підставі його заяви від 13.12.2004. 21.04.2017 року в Центрі сімейної медицини (ЦСМ), позивачу зробили ультразвукове дослідження та виявили пухлину в сечовому міхурі. Позивач звернувся до Інституту Урології НАМН України, де повідомили, що це не пухлина, а дивертикули, пузирі у сечовому міхурі. 04.05.2017 позивач звернувся до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві із заявою оплатити вартість лікування в Інституті Урології НАМН України в розмірі 2536,86 грн.; виплатити кошти на оздоровлення в розмірі 30000,00 грн., проте було відмовлено. Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві неодноразово листами зверталось до [PERSON] з пропозицією написати заяву про бажання отримувати страхові виплати, на що отримувало категоричну відмову від останнього. Листом №9-48/15-48 від 17.05.2017 року відповідач повідомив позивача, що оскільки він 13.12.2004 року відмовився від отримання будь-яких коштів, та повторно не звертався із заявою про поновлення виплат, тому його заява про оплату вартості лікування від 04.05.2017 року не може бути розглянута. Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове соціальне страхування» Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом. Частиною 3 статті 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» визначено, що Фонд фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, у тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, медичну реабілітацію, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних засобів пересування тощо, якщо потребу в них визначено висновками МСЕК та індивідуальною програмою реабілітації інваліда (у разі її складення). Як роз'яснив у своїй Постанові Пленум Верховного Суду України за № 6 від 27.03.1999 року з подальшими змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, Закону від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці" (в редакції Закону від 21 листопада 2002 р. N 229-IV, Кодексу законів про працю України , а також законодавчих та інших нормативно-правових актів у тій їх частині, що не суперечить Закону N 1105-XIV. Відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у вигляді страхових виплат відшкодовується шкода особам, які застраховані від нещасного випадку відповідно до цього Закону, та особам, право яких на отримання відшкодування шкоди, заподіяної їм унаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних із виконанням ними трудових обов'язків, було встановлено раніше згідно з відповідним законодавством СРСР, Української РСР або України. У разі смерті зазначених потерпілих право на страхові виплати належить членам їхніх сімей та утриманцям. Особам, які потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001 року, Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги з того часу, коли відповідні підприємства передали йому в установленому порядку документи, що підтверджують право цих працівників (членів їхніх сімей) на такі виплати й послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку (пункт 2 статті 7 «Прикінцеві положення» Закону України «Про страхові виплати на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин). Вказаної правової позиції притримується Верховний Суд України у Постанові № 6-801цс15. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно із ч. 7 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», до переліку страхових виплат визначено зокрема і страхові витрати на медичну та соціальну допомогу. Статтею 37 вказаного Закону передбачено, що перерахування сум щомісячних страхових виплат і витрат провадиться в разі: 1) зміни ступеня втрати професійної працездатності; 2) зміни складу сім'ї померлого. Перерахування сум щомісячних страхових виплат провадиться також у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки за даними центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики. Таке перерахування провадиться з 1 березня наступного року. При цьому визначена раніше сума щомісячної страхової виплати зменшенню не підлягає. У ч. 8 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» закріплено, що страхові виплати за поточний місяць провадяться протягом місяця з дня настання страхового випадку. Доставка і переказ сум що виплачуються потерпілим, провадяться за рахунок Фонду. За бажанням одержувачів ці суми можуть перераховуватися на їх особові рахунки в банку. За змістом статті 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» перерахування сум щомісячних страхових виплат і витрат на медичну та соціальну допомогу провадиться в разі: 1) зміни ступеня втрати професійної працездатності; 2) зміни складу сім'ї померлого; 3) підвищення розміру мінімальної заробітної плати у порядку, визначеному законодавством. За статтею 34 вказаного Закону сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров'я. Сума щомісячної страхової виплати не повинна перевищувати середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров'я. У разі коли потерпілому одночасно із щомісячною страховою виплатою призначено пенсію по інвалідності у зв'язку з одним і тим самим нещасним випадком, їх сума не повинна перевищувати середньомісячний заробіток, який потерпілий мав до ушкодження здоров'я. Визначені раніше сума щомісячної страхової виплати та пенсія по інвалідності зменшенню не підлягають. Індексація суми страхової виплати провадиться відповідно до законодавства. Виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням (стаття 40 зазначеного Закону). Згідно із частиною першою статті 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» Фонд несе відповідальність згідно із законодавством за шкоду, заподіяну застрахованим особам внаслідок невиконання, несвоєчасного або неналежного виконання умов страхування, встановлених законодавством. За статтею 55 цього Закону спори щодо суми страхових внесків, а також щодо розміру шкоди та прав на її відшкодування, накладення штрафів та з інших питань вирішуються в судовому порядку. Згідно із ч. 3 ст. 42 Закону фонд фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, у тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, медичну реабілітацію, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних засобів пересування тощо, якщо потребу в них визначено висновками МСЕК та індивідуальною програмою реабілітації інваліда (у разі її складення). Фонд організовує цілеспрямоване та ефективне лікування потерпілого у власних спеціалізованих лікувально-профілактичних закладах або на договірній основі в інших лікувально-профілактичних закладах з метою якнайшвидшого відновлення здоров'я застрахованого. Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві виплачує страхове відшкодування лише за заявою потерпілого. В даному випадку [PERSON] відмовився від таких виплат не лише закриттям особового рахунку, а й вказавши це у заяві, в якій висловив своє небажання мати будь-які відносини з Фондом. Фонд у відповідності до вимог Закону здійснює самостійно перерахунок щомісячних виплат, але у тому випадку, якщо особа бажає отримувати такі кошти. Отже, судом встановлено, що позивач у відповідності до ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» має право на виплату медичної та соціальної допомоги, проте, оскільки позивач відмовився від виплати йому страхових сум, повторно із заявою про поновлення їх виплат не звертався, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Виходячи з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів підстав для застосування наслідків у виді відшкодування моральної шкоди, а саме не підтвердив характер та тривалість моральних страждань, суд вважає, що вимоги у цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам та враховуючи те, що позивач у відповідності до ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» має право на виплату медичної та соціальної допомоги, проте, оскільки позивач відмовився від виплати йому страхових сум, повторно із заявою про поновлення їх виплат не звертався, тому суд приходить до висновку, що відповідачем прав позивача не порушено, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, крім того, позивачем не надано доказів того, що йому завдана моральна шкода та те, що вона завдана саме діями відповідача, тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed