Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись до Шевченківського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору та договору поруки. В своїй заяві посилаються на те, що 24 червня 2008 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» укладено договір про надання траншу №SME0013609 у відповідності до рамкової угоди №SMERS01079, за яким Позивачу 1 надано кошти в розмірі 465\~000 долари США. 24 червня 2008 року між [PERSON] та Закритим Акціонерним товариством «Альфа-Банк», в забезпечення виконання зобовязань позичальника, укладено договір поруки №SME0013609/1. У відповідності до п. 1.1. кредитного договору грошові кошти Відповідачем надаються з 24.06.2008 року на 180 місяців. Текст даного кредитного договору, ЗАТ «Альфа-Банк», містить положення, які значно погіршили положення Відповідачів, як споживачів за кредитом по відношенню до умов, встановлених діючим законодавством України, а саме надавши кредит у доларах США відповідач порушив норми ст. 99 Конституції України, ст. 524 ЦК України, ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. ст. 6, 7 Постанови [PERSON] банку України №200 від 30.05.2007 року «Про затвердження правил використання готівкової іноземної валюти на території України», тому вважають що використання їм долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесення в кредитний договір умови яка є дискримінаційною (такою, що в супереч принципу добросовісності має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника), що значно погіршує його становище, як споживача порівняно з відповідачем (надавачом фінансових послуг) в разі настання певних подій, що дає їм право відповідно до п. 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вимагати визнання в цілому кредитного договору недійсним. Крім того, спірний кредитний договір укладено з порушеннями вимог діючого законодавства України в частині недотримання істотних умов, які обов'язкові для кредитних договорів, чим були порушені права [PERSON], як споживача кредитних послуг, які закріплені Законом України «Про захист прав споживачів» та у Правилах про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління [PERSON] Банку України за № 168 від 10 травня 2007 року. Також в момент укладання вказаного кредитного договору [PERSON] вважала, що положення вказані у договорі не є завідомо невигідними, а також, що сторони спірного договору не порушують закону та діють у повній відповідності до чинного законодавства України, оскільки повністю довіряла відповідачу, як професійному надавачу певного виду споживчих послуг у сфері кредитування. Відповідно до п. 3.3 Правил банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних). Розрахунок значення реальної процентної ставки здійснюється з використанням формули, зазначеної в Правилах. б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, всі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Відповідно до п. 3.4 Правил банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: - вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; - обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); - про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; - правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки [PERSON] банку або в інших випадках. У [PERSON] банку України "Про окремі питання практичного застосування Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту N 40-117/2093-6134 від 16.06.2007 р. зазначено, що метою розробки Правил було встановлення єдиного для усіх банків порядку надання споживачу повної та достовірної інформації про сукупну вартість кредиту. НБУ зазначає, що при визначенні переліку супутніх послуг банки мають керуватися положеннями ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, а також вимогами ч. 17 ст. 1 Закону, ч. 5 ст. 1 та ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". У зобов'язанні мають бути чітко визначені його суб'єкти та конкретизований його об'єкт. Відсутність або невизначеність (недостатня визначеність) зазначених елементів зобов'язання може бути підставою для оспорювання (або невизнання) факту виникнення зобов'язальних відносин. У разі декларування банком у договорі зі споживачем будь якої послуги, споживач має право не тільки знати в деталях предмет задекларованої послуги, а також отримати зазначену послугу належної якості, відповідно до умов договору. У відповідності до ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня, у звязку з чим грошове зобовязання у договорі повинно бути виражено у національній валюті України. Дане положення в цілому кореспондується з ч. 1 ст. 192 ЦК України відповідно до якої законним платіжним засобом на території України, є грошова одиниця України. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України, зобов'язання повинно бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Згідно ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони за договором можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок і визначення не встановлений договором або законом чи іншими нормативно-правовими актами. Іноземна валюта, як засіб платежу, зокрема за зобовязаннями, відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України може використовуватися в Україні лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 198 ГК України, виконання грошових зобов'язань грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Згідно цієї ж статті грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобовязань, виражених в іноземній валюті, здійснюється і відповідно до закону. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні гривня, як грошова одиниця (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймаються усіма фізичними та юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території Україні. Згідно Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», який установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банку та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства, а саме п.1 ст. 3 , валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. У відповідності з підпунктами «а», «в» та «е» підпункту 6.1 та підпункту 6.2, Правил НБУ використання готівкової іноземної валюти на території України від 30 травня 2007 року №200, фізичні особи - резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у наступних випадках: - сплата мита, інших податків і зборів (обов'язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; - сплата платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; - оплата товарі і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита і податків. Згідно підпункту 6.3 пункту 6 зазначених Правил фізичні особи, а також юридичні особи-резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту, як засіб платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на в'їзд (виїзд) до цих країн фізичним особам, які виїжджають у приватних справах та в службові відрядження. Відповідно до підпункту 7.1 пункту 7 вказаних Правил НБУ використання готівкової іноземної валюти на території України, резиденти - суб'єкти підприємницької діяльності можуть використовувати готівкову іноземну валюту, яка засіб платежу під час здійснення торгівлі та надання послуг за межами України, а саме на транспортних засобах, що їм належать (орендовані, зафрахтовані або ті, що формуються в Україні), у разі здійснення міжнародних пасажирських перевезень, та на міжнародних виставках (ярмарках), що проходять за кордоном, в разі реалізації товарів. Таким чином використання готівкової іноземної валюти на території України дозволяється за умови отримання індивідуальної ліцензії, яка надається виключно на підставі окремої постанови Правління [PERSON] банку України. Відповідно до п. 1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», в якому вказано, що національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування. Згідно з п. 2 та 3 ст. 5 зазначеного Декрету генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання, а саме на здійснення операцій, пов'язаних з торгівлею іноземної валюти з правом відкривати на території України пункти обміну іноземних валют, у тому числі на підставі агентських угод з іншими юридичними особами - резидентами. Підпунктами «В», «Г» ч. 4 ст. 5 Декрету «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребує така операція як: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті. Згідно п. 5 ст. 5 Декрету, одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Відповідачем не отримувалась відповідна індивідуальна ліцензія для надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті та використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Тому, при наданні відповідачем та отримання позивачем кредиту у доларах США, а також здійснення позивачем платежів по погашенню кредиту та сплати відсотків за його користування у доларах США були порушені наступні норми закону: ст. 99 Конституції України, згідно якої грошовою одиницею України є гривня; ст. 524 ЦК України, яка визначає, що зобов'язання повинно бути визначено в грошовій одиниці України - гривні; статтю 3 Закону України №2346-III «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні, яка визначає, що гривня, як грошова одиниця (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними та юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України; ст. 6,7 Постанови [PERSON] банку України №200 від 30.05.2007 р. «Про затвердження правил використання готівкової іноземної валюти на території України», які чітко встановлюють випадки використання фізичними та юридичними особами (резидентами України) іноземної валюти, як засобу платежу у розрахунках на території України; статтю 3 Декрету Кабінету міністрів України від 19.02.1993 р. «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», яка встановлює, що валюта України єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень, для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено валютним законодавством; статтю 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», яка передбачає надання індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням одного з принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у ст. 3 ЦК України - принципу справедливості. Умови спірного кредитного договору є несправедливими, так, як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, споживача кредитних послуг. Несправедливими є зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту у доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, відповідач, як субєкт підприємницької (господарської) діяльності поклав виключно на позивача-позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням ч. 3 ст. 13 ЦК України. Таким чином, використання відповідачем долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесення в кредитний договір пункту, що значно погіршує становище позивача, як споживача порівняно з відповідачем (надавачем фінансових послуг) в разі настання певних подій, що дає право для позивача відповідно до п. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», за своїм вибором вимагати визнання в цілому кредитний договір недійсним. Відповідачем було грубо порушені умови діючого в Україні законодавства при укладенні спірного кредитного договору. Ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього договору, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодовувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Ст. 217 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Просили ухвалити рішення яким визнати недійсним договір про надання траншу №SME0013609 від 24 червня 2008 року укладений між [PERSON] Акціонерним товариством «Альфа-Банк», та [PERSON]. Визнати недійсним договір поруки №SME0013609/1 від 24 червня 2008 року, укладений між [PERSON] Акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON]. Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в заяві, проти винесення по справі заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача ПАТ «Альфа-Банк» в судове засідання не зявився повторно, будучи належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду повістками, про причину неявки суд не повідомив, тому суд вважає за можливе провести судовий розгляд у його відсутність. Суд, заслухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наведених нижче підстав, по справі можливо постановити заочне рішення. Судом встановлено, що 24.06.2008 р. між [PERSON] та Закритим Акціонерним товариством «Альфа-Банк», укладено договір про надання траншу №SME0013609 у відповідності до рамкової угоди №SMERS01079. Згідно основних умов Кредиту: сума кредиту, визначена в розмірі 465 000 доларів США; Строк кредитування 180 місяців, зі сплатою 18,38 % річних (а.с. 9-10). 01.02.2010 р. між [PERSON] та [PERSON] Акціонерним товариством «Альфа-Банк», укладено додаткову угоду до договору про надання траншу №SME0013609 від 24.06.2008 року, у відповідності до рамкової угоди №SMERS01079. Згідно основних умов Кредиту: сума кредиту, визначена в розмірі 465 000 доларів США; Строк кредитування 180 місяців, зі сплатою 18,38 % річних (а.с. 9-10) Спосіб надання Кредиту: шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника №26207224947601 у ЗАТ «Альфа-Банк», МФО 300346 (п.п. 26 Договору). Цільове призначення кредиту: придбання нерухомості та фінансування витрат на ремонт та реконструкцію цієї нерухомості для її подальшого використання в підприємницькій діяльності (п.п. 1.2 Договору). До вказаного кредитного договору між Сторонами підписаний додаток Графік погашення кредиту (п.п. 3.1 Договору). В забезпечення виконання зобовязань позичальника 24 червня 2008 року між [PERSON] та Закритим Акціонерним товариством «Альфа-Банк», укладено договір поруки №SME0013609/1. Відповідно до умов якого Поручитель на добровільних засадах бере на себе зобовязання перед кредитором відповідати за зобовязаннями [PERSON], які виникають з умов Рамкової угоди, Договору траншу, договору Овердрафту, Кредитного договору №SME0013609 від 24.06.2008 року, в повному обсязі цих зобовязань, незалежно від отримання або неотримання Вимоги Кредитора про погашення кредитного договору (а.с. 18-19). Постановою правління [PERSON] Банку України № 168 від 10.05.2007 р., зареєстрована в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 р. за № 541/13808, «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» визначено, що: «1.2. Ці Правила регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту. 2. Вимоги щодо надання споживачу попередньої інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту 2.1. Банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб -страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. … 3.2. Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом». Посилання позивача на істотну зміну становища щодо виконання боргових зобовязань за кредитним договором, внаслідок підвищення курсу іноземної валюти та ріст суми боргу, яку необхідно сплачувати, не є підставою для скасування осопрюваних умов кредитного договору. Так, пунктом 16 Постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 р. визначено, що «[PERSON] по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті». Згідно ст. 524 ЦК України, «1. Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. 2. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті». Відповідно до ст. 533 ЦК України, «1. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. 2. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом». У відповідності до ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» надано визначення «валюта України», «іноземна валюта» і «валютні операції», зокрема: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України; «іноземна валюта» розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах; 2) «валютні операції»: операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей. З огляду на викладене, суд дійшов переконання, що умови спірного кредитного договору та договору поруки в повній мірі відповідають вимогам ст.ст. 524, 533 ЦК України, та «Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», встановленим Постановою правління [PERSON] Банку України № 168 від 10.05.2007 р., зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 р. за № 541/13808, а також з дотриманням вимог ЗУ «Про захист прав споживачів». Суд вважає встановлені обставини справи доведеними належними та допустимими доказами. Згідно ст. 59 ЦПК України, «2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування». У відповідності до ст. 60 ЦПК України, «1. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. … 4. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях». На думку суду, позивач не представив належних та допустимих доказів, які б свідчили про порушення відповідачем охоронюваних законом прав позивача. Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Висновок суду ґрунтується на усних поясненнях представника позивачів всіх наявних в справі письмових матеріалах в сукупності, які були досліджені в судовому засіданні, і яким дана правова оцінка. Таким чином, суд вважає за необхідне в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON] акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору та договору поруки, відмовити за безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed