Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір про надання фінансової послуги від 18 листопада 2014 року № 00078, укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс»), стягнути з товариства на його користь грошову суму, сплачену на виконання договору, у розмірі 30000 грн, та у відшкодування моральної шкоди 5000 грн. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 18 листопада 2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» було укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є зобов'язання лізингодавця придбати предмет лізингу - автомобіль марки «ВАЗ», модель «Larqus 1,6 МТ", у власність та передати предмет лізингу йому, як лізингоодержувачу, у користування на строк та на умовах, передбачених договором. Вказував, що вартість автомобіля становила 9192,44 доларів США, що еквівалентно на той час було 147079,16 грн. Відповідно до умов Договору він сплатив на користь відповідача за автомобіль перший внесок та авансовий внесок у розмірі 30000 грн, а також сплатив за послуги банка 150 грн. Після цього, детально вивчивши умови договору та проконсультувавшись з юристами, зрозумів, що умови договору для нього є невигідними та несправедливими. Скориставшись своїм правом на відмову від договору, передбаченим п.3.4.3 Договору, він, 26 листопада 2014 року, 26 грудня 2014 року та 06 лютого 2015 року звертався до відповідача із заявами про відмову від договору та відкликання своєї згоди на його укладання, в яких прохав повернути йому сплачений перший та авансовий внесок, проте отримав відповідь, з якої вбачається, що відповідач відмовляється повернути йому кошти та вважає договір розірваним, при цьому зазначає, що йому можуть бути повернуті лише кошти в сумі 9175,24 грн. Вважає, що відповідачем у договір включені несправедливі умови, що є порушенням його прав як споживача. До того ж вважає, що даний договір, в порушення вимог ст.799 ЦК України не був нотаріально посвідчений, і відповідач не має спеціального дозволу від Національного банку України на здійснення господарських операцій в іноземній валюті. Позивач в судове засідання не з»явився, надав повноваження на представлення своїх інтересів своєму представнику - [PERSON] Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги зменшив, про що надав відповідну заяву. Просив визнати договір про визнання фінансової послуги недійсним, стягнути на користь позивача 20 893 грн 86 коп. сплачених позивачем за даним договором та стягнути моральну шкоду в сумі 5000 грн, при цьому посилався на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання свого представника не забезпечив, надав клопотання про розгляд справи у відсутності їх представника та заперечення на позов (а.с.34-41). Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та розглядаючи справу в межах заявлених вимог та по наданих суду доказах, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Судом установлено, що 18 листопада 2014 року [PERSON] уклав з ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» договір фінансового лізингу №00078 з додатками №1,№2. Відповідно до умов договору лізингодавець взяв на себе зобов»язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу («ВАЗ», модель «Larqus 1,6 МТ") у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Згідно з квитанцією від 18 листопада 2014 року №1345\\з8, [PERSON] сплатив ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» перший внесок та авансовий внесок по вказаному вище договору в сумі 30 000 грн (а.с.13). 26 листопада 2014 року [PERSON] звернувся до відповідача із заявою про відмову від договору і відкликання згоди на укладання та просив повернути йому сплачені грошові кошти в сумі 30 0000 грн. Дана заява отримана відповідачем 27.11.2014 року про що свідчить поштова кореспонденція та не заперечується і відповідачем (а.с.14,18). На підставі заяви позивача договір між сторонами розірвано з 27 листопада 2014 року, про що повідомлено позивачу листом №1215 від 09.12.2014 р.( а.с.21). Згідно з ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень ч.1,2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч.3 ст.18 цього Закону. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Разом з тим, у ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Таким чином, спірні відносини регулюються як загальними так і спеціальними нормами, що носять більш конкретний характер. Статтею 3 ЦК України закріплено одну із загальних засад цивільного законодавства - свободу договору. Відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України, сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Нормою ст.203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто, положення даної статті надають учасникам цивільного обороту право вільно, виходячи з власних інтересів, вирішувати, вступати їм у договірні відносини чи не вступати, а також вільно вибрати майбутнього контрагента у договірних відносинах. Згідно ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Умови спірного договору фінансового лізингу містять 17 самостійних розділів, які містять різні за своїм змістом права та обов»язки як лізингодавця так і лізингоодержувача. Крім того, кожен аркуш договору разом з додатками підписано сторонами, що підтверджує досягнення ними всіх викладених в договорі умов та доводить вільне волевиявлення учасників договору, що відповідає принципу свободи договору. Як вбачається з оспорюваного договору сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов лізингового договору, зокрема, щодо предмету лізингу, строку дії договору та строку лізингу, користування предметом лізингу, а також щодо вартості предмета лізингу та платежів, порядку розірвання договору і повернення коштів, відповідальності сторін і порядку повернення предмету лізингу, щодо сплати авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу, умов поставки та прийому предмету лізингу, переходу права власності на предмет лізингу, про що свідчить підпис сторін на кожному аркуші договору. Згідно ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлене законом. За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Відповідно до оспорюваного договору, лізингодавець повинен передати у користування Предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок Лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу - у разі наявності (п.4.1), що узгоджується з положеннями ст.806 ЦК України. Пунктами 8.2,10.3 сторони на момент підписання договору погодили вартість предмета лізингу в гривневому еквіваленті, який складає 147079,16 грн та розмір щомісячного лізингового платежу, який становить 1948,32 грн. Отже, твердження позивача, що вартість предмета лізингу та його зобов»язання виражені в іноземній валюті, безпідставні. Позивач в своєму позові зазначає, що умови оспорюваного договору є несправедливими, зокрема положення п.1.4. Згідно п.1.4 Договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов»язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов»язаннями відповідає продавець. Пунктом 1.5 Договору передбачено, що Лізингодавець разом із продавцем солідарно відповідають перед Лізингоодержувачем виключно за зобов»язанням щодо продажу предмету Лізингу. Наведене вище узгоджується з положеннями ст. 808 ЦК України, яка передбачає відповідальність продавця предмета договору лізингу перед лізингоодержувачем у разі укладення договору непрямого лізингу, якщо вибір продавця був здійснений лізингоодержувачем. Якщо вибір продавця предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть солідарну відповідальність за зобов»язаннями щодо продажу предмета договору лізингу. Ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюється продавцем на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем. До того ж, згідно п.2 ч.1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингоодержувач має право відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям. Не зазначення в договорі фінансового лізингу конкретного продавця не є порушенням ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», якою передбачено перелік істотних умов договору. Також є безпідставним твердження позивача щодо несправедливості п.3.4.5 договору, яким передбачено право лізингоодержувача, не раніше ніж пройде 12 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу Лізингоодержувачем, достроково здійснити сплату всієї суми лізингових платежів, належних до сплати Лізингоодержувачем за умовами даного Договору. При таких умов, позивач вважає, що він потрапляє в необґрунтовану фінансову залежність від Відповідача, оскільки на момент розрахунку останній в силу п.п.9.4 та 9.6 договору шляхом збільшення розмірів всіх платежів за договором буде вимагати від його доплати. Як вбачається з Договору, п.9.4 передбачає єдиноразову доплату різниці вартості предмета лізингу у разі зміни його вартості з моменту укладання договору на момент купівлі Предмету лізингу та його передачі, а п.9.6 передбачає єдиноразову доплату різниці в разі бажання Лізингоодержувача змінити предмет лізингу. Суд не вважає, що дані умови договору є несправедливими для позивача, оскільки предметом договору є автомобіль, ціна якого до моменту здійснення купівлі може коливатись, а в разі зміни предмету лізингу, ціна новообраного транспортного засобу може відрізнятися від попереднього транспортного засобу. Крім того, п.9.4 договору не передбачено безпідставне збільшення вартості предмету лізингу, а тільки за умови підтвердження від офіційного дилера. Позивач в своїй позовній заяві вказує на пункт 1.8 договору, відповідно до якого, за заявою Лізингоодержувача предмет лізингу, що вказаний в договорі може бути замінений на інший предмет лізингу до моменту купівлі предмета лізингу. Умови такої заміни, та проведення додаткових розрахунків, вказується у відповідній Додатковій угоді до даного Договору. Проте, в разі відмови від її укладання та розірвання договору в односторонньому порядку, позивач вважає, що в силу п.12.1 договору, до нього підлягають застосуванню несправедливі штрафні санкції. Також позивач зазначає, що наведеними положеннями та взагалі розділом 12 Договору «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмету лізингу» встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем, а тому споживач позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Однак слід зазначити, що в разі, якщо умовами договору не врегульовано будь-які випадки відповідальності сторін, то така відповідальність настає на підставі норм закону. Тому, будь-яка із сторін не позбавлена можливості звертатися за захистом свої порушених прав на підставі норм закону. Також, у разі належного виконання умов укладеного договору відповідальність за його неналежне виконання не настає. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна та не тягне за собою відповідальності, яка передбачена укладеним договором. Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж. Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. Відповідно до п. 10.14 Договору в період строку дії договору розмір лізингових платежів може індексуватися в залежності від: зміни законодавства, яке впливає на лізингову діяльність лізингодавця; збільшення та/або зменшення податків, зборів та інших обов»язкових платежів, пов'язаних з конвертацією гривні в іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку; переоцінки залишкової вартості предмета лізингу, яка спричинена змінами вимог нормативно-правових актів України щодо переоцінки предмета лізингу; збільшення та/або зменшення розмірів податків з власників транспортних засобів та інших самохідних машин та/чи механізмів. Таким чином, відповідно до умов договору лізингові платежі можуть бути змінені у деяких випадках, які не залежать від лізингодавця. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» (далі Закону) лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Також Законом визначено випадки, коли лізингоодержувач має право відмовитися від договору в односторонньому порядку. Право лізингоодержувача на відмову від договору в односторонньому порядку визначено ч. 1 ст. 7 Закону, відповідно до якої лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Таким чином, твердження позивача, що він позбавлений можливості відмовитись в односторонньому порядку від договору є безпідставними. Як вже було встановлено судом, відповідачем на підставі заяви позивача оспорюваний договір було розірвано з 27 листопада 2014 року. Відповідно до п. 12.1 договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем, який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, поверненню підлягає 60% від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% Лінзигодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. На виконання умов даного пункту Договору, позивачу [PERSON] було повернуто 9175 грн 25 коп., що становить 60% від сплаченого ним Авансового платежу - 15292,08 грн, що підтверджується платіжним дорученням №421 від 09 березня 2015 року та не заперечується і позивачем, в зв»язку з чим представником позивача була подана заява про зменшення позовних вимог саме на дану суму. Повернення позивачу інших сплачених ним сум, умовами договору не передбачено. Відповідно до умов ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, які виникають у зв»язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому відсутні положення щодо обов»язковості нотаріального посвідчення такого договору. Згідно ст.6 Закону України « Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмовій формі. Отже, в силу положень Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфа 6 глави 58 ЦК України, нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу не є обов»язковим. Як вбачається з оспорюваного договору, сторони зобов"язані підписати Додаток №3, в якому відображається Графік сплати лізингових платежів, до моменту підписання Акту прийому-передачі предмету лізингу. Лізингодавець повинен передати Лізингоодержувачу даний Графік (Додаток№3) разом з підписаним Актом приймання-передачі пердмету лізингу ( п.4.3). До того ж, лізингові платежі, що зазначені в Додатку №3, лізингоодержувач не сплачує до моменту підписання Акту приймання - передачі. Отже, виходячи з викладеного, підписання Додатку № 3 у момент укладення договору лізингу, умовами договору не передбачено. Таким чином, враховуючи доводи позивача та його представника на обґрунтування заявлених позовних вимог, заперечення представника відповідача, проаналізувавши укладений договір фінансового лізингу в сукупності з положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг», положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до висновку, що договір між сторонами був укладений внаслідок їх волевиявлення, на момент розгляду справи судом не вбачається порушень з боку відповідача умов договору, які мали б наслідком визнання його недійсним та відшкодування понесених позивачем витрат. Також, в судовому засіданні не встановлено, що умови укладеного договору фінансового лізингу є несправедливими. Враховуючи вищенаведене, заявлені позовні вимоги щодо визнання договору фінансового лізингу № 00078 від 18.11.2014р., укладеного між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» недійсним, стягнення грошової суми в розмірі 20893,86 грн, задоволенню не підлягають. Також не знайшли свого підтвердження і позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, а тому задоволенню не підлягають. За таких обставин, в задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed