Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

Представник позивача - Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» (далі - АТ «Криворізька теплоцентраль») звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за комунальні послуги, обґрунтовуючи свій позов тим, що підприємство за специфікою своєї виробничої діяльності здійснює постачання теплової енергії для потреби опалення і гарячого водопостачання населенню, яке зобов?язане здійснювати оплату за отримані послуги, відповідно до встановлених тарифів. Позивач на виконання свої зобов`язань надавав послуги з централізованого опалення централізованого опалення відповідачу за адресою: [ADDRESS] , але відповідач в повному обсязі оплату за отримані послуги не здійснювала, в результаті чого виникла заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2020 року в розмірі 39675,68 грн. Вказану суму заборгованості, а також інфляційні втрати у розмірі 10037,59 грн та 3% річних у розмірі 2606,39 грн позивач просить стягнути на свою користь з відповідача. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином та своєчасно, про причини неявки суду не повідомив, будь-яких клопотань не направив. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином, при цьому, будь-яких заяв про розгляд справи за її відсутності не надала. Представник відповідача в судове засідання не явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Також надала до суду додаткові письмові пояснення у справі, в яких зазначає, що представником позивача не надано обґрунтованого розрахунку сум, що стягуються та доказів на обґрунтування підстав нарахування заборгованості, оскільки між позивачем та відповідачем не укладалось договору про надання послуг. Відповідач має систему автономного опалення та фактично не користується послугами позивача. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Заочним рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2020 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» були задоволені та стягнуто з [PERSON] на користь позивача заборгованість по оплаті за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за період з 01.10.2013 року по 31.10.2019 року у розмірі 39 675 грн, інфляційні втрати - 10 037,59 грн та 3% річних - 2606,39 грн. (а.с.26-27). За заявою представника відповідача [PERSON] - адвоката Олійник Є.О., ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 червня 2020 року вищевказане заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін (а.с.63). Дослідив матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Як видно із довідки від 26 грудня 2019 року, наданої відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради, відповідач [PERSON] має зареєстроване місце проживання в квартирі [ADDRESS] (а.с. 12). Остання є побутовим споживачем послуг, які надає АТ «Криворізька теплоцентраль». Для оплати комунальних послуг на відповідача відкрито особовий рахунок№ [NUMBER] (а.с.3) Згідно з наданим до суду розрахунком заборгованості, сума боргу по оплаті за централізоване опалення квартири [ADDRESS] за період з жовтня 2013 року по жовтень 2019 року (включно) складає 39675,68 грн. Оплата послуг за вказаний період не проводилась. При цьому, нарахування оплати за комунальні послуги за період з квітня по вересень, включно, кожного року - не проводилось. Площа квартири відповідача зазначена - 51,60 кв.м (а.с.4). Викладеним обставинам відповідають правовідносини, що витікають із належного виконання споживачем зобов`язань по сплаті наданих послуг. Згідно із статтею 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Як видно з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини по наданню, з одного боку, та споживанню, з іншого боку, комунальних послуг по централізованому опаленню, які врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання» від 02 червня 2005 року №2633-IV, Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (далі - Правила). Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг. Частиною 1 статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно частини 1 статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», 2004 року, який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин, плата за послуги нараховується щомісячно. Пунктом 18 Правил, передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку. Згідно ч. ч. 1, 2 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" 2004 року, передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 1 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. 01 травня 2019 року вступив в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII, який разом з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 регулюють основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також права та обов`язки зазначених учасників відносин. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону № 2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги, в тому числі з постачання теплової енергії. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 2189-VIII). Пунктами 2, 5 частини другої статті 7 вказаного Закону встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Встановлено судом, що між сторонами договір на надання житлово-комунальних послуг не укладався, однак відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг між позивачем та відповідачами не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг, оскільки укладення договору є обов`язком споживача. Тому споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини 1 статті 901, частини 1 статті 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. В обґрунтування заяви про перегляд заочного рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2020 року по справі №213/4860/19 представником відповідача зазначено, що квартира відповідача відокремлена від мереж централізованого опалення та не обладнана приладами обліку теплової енергії. Відповідач не користується послугами позивача у зв`язку із встановленням автономного опалення в квартирі. Позивачем не доведено належними доказами споживання відповідачем послуг з централізованого опалення на суму, яка пред`явлена до стягнення, нарахування заборгованості відповідачу здійснено невірно. Окрім того представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності, в якій зазначає, що з 2012 року відповідач має автономну систему опалення квартири, тому фактично не користується послугами позивача та не сплачує за такі послуги. З сумою боргу та періодом його нарахування відповідач не погоджується. Представник відповідача вважає, що позивач має право вимагати від відповідача сплати основної суми боргу за період з 31.10.2016 року по 31.10.2019 року. Просить застосувати трирічний строк позовної давності, зменшити розмір заборгованості з урахування такого строку. Так на обґрунтування викладених обставин стосовно наявності автономного опалення відповідачем та її представником не надано суду жодного доказу від`єднання квартири відповідача від мережі централізованого опалення та отриманні у встановленому законом порядку дозволу на встановлення приладу автономного опалення тощо. Позивач відповідно до тарифів на теплову енергію, постачав теплову енергію до житла відповідача, однак остання оплату за надані послуги належним чином не здійснювала. Не погоджуючись з наданим позивачем розрахунком заборгованості сторона відповідача свого розрахунку не здійснила, належних доказів на обґрунтування відсутності підстав нарахування оплати за надані послуги - не надала. Клопотань про витребування у позивача інших доказів на обґрунтування вірності розрахунків відповідач та його представник суду не заявляли. З огляду на викладене суд не може прийняти до уваги твердження представника відповідача про відсутність підстав для стягнення заборгованості за недоведеністю та необґрунтованістю розрахунку боргу. Таким чином доводи позивача щодо нарахування заборгованості за комунальні послуги з централізованого опалення нічим не спростовуються, а тому ці обставини слід вважати доведеними, суд вважає доведеним факт утворення заборгованості з постачання теплової енергії за адресою: [ADDRESS] за період з 01 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2019 року в розмірі, зазначеному позивачем у розрахунку, в сумі 39675,68 грн. Крім того, із заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності видно, що сторона відповідача просить лише зменшити розмір заборгованості з урахуванням строку позовної давності, а не через неправильність його нарахування. Пунктами 12 та 21 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 року №630 визначено, що у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири. У разі відсутності у квартирі та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку теплової енергії, плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим. Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності, суд приходить до наступного. Норми ст. 256 ЦК України визначають, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до положень ст. 257, ч. 3 ст. 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки, як зазначалось вище, оплата наданих комунальних послуг повинна вноситись щомісячно не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, договору між сторонами не було укладено, а отже сторонами не встановлено іншого строку внесення платежів, а тому право позивача вважається порушеним з моменту порушення споживачем терміну внесення чергової щомісячної оплати. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Як встановлено судом, з жовтня 2013 року відповідачем не здійснювалась оплата за надані послуги з постачання теплової енергії, яка повинна бути сплачена до 20 листопада 2013 року, а тому з 20 листопада 2013 року позивач мав можливість реалізувати своє право щодо стягнення заборгованості в примусовому порядку через суд. Позовна заява надійшла до суду 12 грудня 2019 року (а.с.1-2), тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України, для стягнення заборгованості з період з 01 жовтня 2013 року по 11 грудня 2016 року про застосування якої просила представник відповідача. З урахуванням вказаного відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» до відповідача про стягнення заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за період з 01 жовтня 2013 року по 11 грудня 2016 року в розмірі 11630,13 грн. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, що викладені у заяві про перегляд заочного рішення та додаткових письмових пояснень представника відповідача не підтверджені належними та допустимими доказами, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за послуги з централізованого опалення підлягають задоволенню в межах строку позовної давності з 12 грудня 2016 року по 31 жовтня 2019 року в сумі 28045,55 грн. Як видно із матеріалів справи, позивач заявляє вимоги про стягнення з відповідача на свою користь інфляційних втрат в розмірі 10037,59 грн і 3% річних від простроченої суми в розмірі 2606,39 грн та надав розрахунок. Тобто, між сторонами склалися правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, на які відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України нараховується індекс інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Оскільки неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини 2 статті 625 ЦК України та погоджується з наданим позивачем розрахунком інфляційних втрат та 3% річних за період в межах строку позовної давності: з 12 грудня 2016 року по 31 жовтня 2019 року. Отже, оцінив кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, враховуючи, що судом встановлено порушення права позивача на отримання плати за надані житлово-комунальні послуги, суд вважає що позов підлягає частковому задоволенню. Слід стягнути з відповідача заборгованість за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за період з 12 грудня 2016 року по 31 жовтня 2019 року в сумі 28045,55 грн, інфляційні втрати за вказаний період в розмірі 2664,64 грн, а також три проценти річних в сумі 1287,44 грн, а всього 31997,63 грн. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з того, що вимоги позивача задоволено судом частково, понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог, а саме 1174,84 грн (31997,63 грн/52319,66 грн * 1921 грн). На підставі викладеного,

Outcome: partial