Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», інтереси якого представляє ТОВ "Колекторська компанія "Вердикт", звернулось в суд з позовом до [PERSON], Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки, усунення перешкод у здійсненні права власності, примусове виселення з житлового приміщення, та повернення понесених судових витрат по справі. У позовній заяві зазначено, що 11.04.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №11140046000 за умовами якого надано кредит у розмірі 52 000 доларів США зі сплатою 9.5% річних, з кінцевим терміном повернення 11.04.2028 року, зі змінами згідно додаткової угоди від 12.02.2009р. щодо кінцевого терміну повернення кредиту - 10.04.2038 року. З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання, що виникло на підстав кредитного договору, 11.04.2008 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідченого нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за №Д-237. 08.12.2011 року ПАТ «Укрсиббанк» передало право вимоги ПАТ «Дельта Банк» в тому числі щодо даного кредитного договору. Станом на 19.03.2013 року позичальник заборгував кредитору 67 425.56 доларів США, що еквівалентно 538 932.49 грн. У зв'язку з порушенням строків сплати кредиту та відсотків користування ним, позивач надіслав відповідачам повідомлення-вимогу про порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання за кредитним договором, які залишені останніми без задоволення та без відповіді. Тому в силу приписів ст..33, 35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки, іпотекодержатель ставить вимогу дострокового погашення боргу та в рахунок цього провести звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі квартири [ADDRESS] іпотекодержателю, визнання права власності на дану квартиру за іпотекодержателем - ПАТ «Дельта Банк» та припинення права власності за [PERSON], зобов'язати Державну реєстраційну службу України здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру за ПАТ «Дельта Банк». Одночасно з зверненням стягнення на предмет іпотеки, позивач просив винести рішення про припинення права користування житловим приміщенням всіх мешканців, які проживають та зареєстровані в цій квартирі, виселити [PERSON] та всіх мешканців з квартири, стягнути судові витрати. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судові засідання не з'явилася, хоч про час і місце судового розгляду повідомлялася у встановленому порядку, а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомила, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.04.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11140046000, за умовами якого надано кредит у розмірі 52 000 доларів США зі сплатою 9.5% річних, з кінцевим терміном повернення 11.04.2028 року (а.с.12-26), зі змінами згідно додаткової угоди №1 від 12.02.2009р. (а.с.27-41) щодо внесення змін по схемі повернення кредиту, інших змін, в т.ч. зміни кінцевого терміну повернення кредиту - 10.04.2038 року, та змінами згідно додаткової угоди №2 від 07.04.2009р. (а.с.42). Договором передбачено, що позичальник щомісячно до 20 числа сплачує проценти (п.1.3.4), кредитор має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту, сплати відсотків та інших платежів, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язань, в тому числі прострочення сплати чергового платежу понад 1 місяць (п.5.5, 11.1), виконання позичальником вимоги кредитора щодо дострокового повернення суми кредиту та інших платежів повинне бути здійснене позичальником в строк зазначений договором але не пізніше 31 дня з дати її отримання чи 40 днів з часу неотримання такого повідомлення. Згідно ст..14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання, що виникло на підстав кредитного договору, 11.04.2008 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідченого нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за №Д-237 (а.с.43-48). Предметом іпотеки є квартира [ADDRESS], що є власністю [PERSON], вартістю 262 600 грн. (п.1.1). Договором також передбачено право іпотеко держателя на задоволення вимог по кредитному договору за рахунок предмета іпотеки, перехід права власності на квартиру, надіслання вимоги іпотекодавцю (п.2.1.1., 3.2, 5.2, 5.3, 5.4). 08.12.2011 року ПАТ «Укрсиббанк» передало право вимоги ПАТ «Дельта Банк» в тому числі щодо даного кредитного договору (а.с.67,70-73). Станом на 19.03.2013 року позичальник заборгував кредитору 67 425.56 доларів США, що еквівалентно 538 932.49 грн., з яких: тіло кредиту - 50 482.72 доларів США, що еквівалентно 403 508.38 грн., відсотки - 16 942.84 доларів США, що еквівалентно 135 424.12 грн., довідка та виписка по кредитному договорі надана позивачем (а.с.49-62). Останні платежі не в повному обсязі вносились відповідачем в 2011 році. Згідно зі ст..611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За вимогами ст..1054, 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Відповідно до ст..33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно ч. 3 даної статті звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися, зокрема, на підставі рішення суду. Ч.1 ст.35 цього Закону передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. У зв'язку з порушенням строків сплати кредиту та відсотків користування ним, позивач 15.10.2013 року надіслав відповідачу повідомлення-вимогу про порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання за кредитним договором, яка залишена останньою без задоволення та без відповіді (а.с.63-66), при цьому у вимозі зазначено право банку на отримання предмету іпотеки у власність. Оцінюючи обставини справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що внаслідок невиконання своїх зобов'язань позичальником та іпотекодавцем щодо сплати кредиту та інших платежів, позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст..39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду повинен бути зазначений спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ч. 1 ст.38 цього Закону. Позивач просив суд в силу приписів ст..33, 35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки, в рахунок дострокового погашення боргу на суму 538 932.49 грн. провести звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі квартири [ADDRESS] і у власність іпотекодержателя, визнання права власності на дану квартиру за іпотекодержателем - ПАТ «Дельта Банк» та припинення права власності за [PERSON] Так, згідно ст..37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. А тому, з врахуванням вищезазначеного, дані вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Однак, що стосується вимоги зобов'язати Державну реєстраційну службу України здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру за ПАТ «Дельта Банк», то дана вимога до задоволення не підлягає, оскільки підставою державної реєстрації речових прав на нерухоме майно є в т.ч. і рішення суду, тому таке зобов'язання є передчасним з одночасним винесенням рішення суду щодо набуття такого права. Позивач також просив винести рішення про припинення права користування житловим приміщенням всіх мешканців, які проживають та зареєстровані в цій квартирі, однак дана вимога не може бути задоволена судом, оскільки позивачем на вимогу суду не уточнено відповідачів щодо цієї вимоги. Це ж саме і стосується вимоги про виселення всіх мешканців з квартири, яка не конкретизована щодо конкретних фізичних осіб, а на роз'яснення суду щодо клопотання про витребування таких доказів, в разі не можливості їх отримання, позивач відмовився. Що стосується позовної вимоги на примусове виселення виселення [PERSON] з житлового приміщення, то п. 43 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказує на те, що згідно з ч.4 ст. 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. При цьому, позивач направляючи вимогу позивачу 15.10.2013 року зобов'язував у разі невиконання вимог, добровільно виселитися з квартири. Тому, ця позовна вимога також підлягає до задоволення. За таких обставин та доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст. 11, 14, 15, 16, 526, 530, 589-592, 610-612, 1049-1050, 1054 ЦК України, ст..33-40 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: partial