Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

У травні 2014 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідачів [PERSON] і приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] про визнання недійсним договору дарування ? частини жилого будинку від 28 грудня 2011 року, посилаючись на те, що вона проживає одна і їй 90 років, часто хворіє і потребує іноді стороннього догляду. У с. Горенка проживає її внук [PERSON] На початку грудня 2011 року він запропонував їй свої послуги по забезпеченню її доглядом, харчуванням, утриманням її жилого будинку і присадибної ділянки в належному стані. Замість цього він попросив скласти заповіт на його користь. Вона погодилась і 28 грудня 2011 року, як вони і домовлялись, внук заїхав за нею автомобілем і відвіз до нотаріуса. Коли вона запитала чому не в сільській раді складають заповіт, то відповів, що не хоче, щоб знали родичі і односельці. Онук зайшов до нотаріуса, а через деякий час позвав її зайти. Нотаріус показала, де ставити підписи. Документ засвідчив приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу [PERSON], тексту якого нотаріус не прочитала. Вона текст теж не читала, вважаючи, що в ньому передбачено все, про що вони домовились з онуком. На початку 2014 року вона жила в будинку одна. Онук обіцяв, що почне допомагати фінансово трохи пізніше, тому що в даний час у нього скрутне матеріальне становище. На початку 2014 року [PERSON] почав залишатись в будинку на ніч. Вона не заперечувала. Але він з часом переселився повністю та почав вести себе нахабно. На її зауваження одного разу він відповів, що вона має сидіти тихо, якщо не хоче залишитись на вулиці, і це її насторожило. Вона попросила дочку порозмовляти з [PERSON], щоб він надав оригінал заповіту або його копію. Він від цього відмовився. Якимось чином дочці вдалось отримати копію документу, що було укладено. Яким же було її здивування, коли з»ясувалось, що вона підписала не заповіт, а договір дарування. Фактично між нею і [PERSON] був укладений договір дарування, чого вона не бажала. Згідно вимог ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] просила з посиланням на вимоги ст. ст. 16, 203, 230, 717 ЦК України, визнати недійсним договір дарування ? частини жилого будинку [ADDRESS], укладений 28 грудня 2011 року між нею і [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] У судовому засіданні позивач [PERSON] і представник позивача позов підтримали і просили його задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] і представник відповідача позов не визнали і заперечували проти його задоволення. У судовому засіданні відповідач приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] позов не визнала. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з"ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28 грудня 2011 року між [PERSON], як дарувальником, і [PERSON], як обдаровуваним, був укладений Договір дарування ? частини житлового будинку, згідно умов п. 1 якого дарувальник подарувала, а обдаровуваний прийняв в дар належну їй на праві приватної власності ? частину житлового будинку з належною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS]. Вказаний житловий будинок в цілому, 1984 року побудови, зазначений за планом під літерою «А»-цегляний, жилою площею 104,4 кв.м., загальною площею 180,1 кв.м., має надвірні споруди: огорожа № 1-3, вигрібна яма № І. Відчужувана ? частина житлового будинку розташована на неприватизованій земельній ділянці площею 0,0300 га, кадастровий номер 3222482401:01:006:5001. Відповідно до умов п. 2 даного договору вказана ? частина житлового будинку з належною частиною надвірних споруд належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Сподіним І.Л., державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори 14 червня 1991 року за реєстровим № 2-1536, зареєстрованого Київським міжміським бюро технічної інвентаризації 25 червня 1991 року і записаного у реєстрову книгу під реєстром № 241, реєстраційний номер майна 35644162. Згідно умов п. 3 договору дарунок цей сторони оцінили у 129466 грн.. Відповідно до умов п. 5 договору право власності у обдаровуваного на вказану ? частину житлового будинку з належною частиною надвірних споруд виникає з моменту прийняття ним ? частини житлового будинку. Згідно умов п. 7 вказаного договору дарування дарувальник та обдаровуваний стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Відповідно до умов п. 8 даного договору сторони також стверджують, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними по суті цього договору. Згідно умов п. 9 договору сторони розуміють, що за свою природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Відповідно до п. 10 договору цивільні права та обов»язки за цим договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. Вказана ? частина житлового будинку з належною частиною надвірних споруд вважається прийнятою з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Згідно умов п. 12 вказаного договору дарування зміст статей 95, 96 та 120 Земельного кодексу України, статей 15, 16, 167, 168, 174 Податкового кодексу України, статей 57, 60, 61, 65, 70, 74 Сімейного кодексу України, статей 182, 215-218, 220, 225, 228-236, 377, 717-728 Цивільного кодексу України сторонам роз»яснено. Цей договір був посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області., і підписано сторонами у присутності нотаріуса. Відповідно до вимог ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов»язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно вимог ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання суду, в яких зазначила, що під час розмови з [PERSON] остання їй розповіла, що бажає скласти на внука [PERSON] заповіт, щоб він доглядав її дочку. Позивач розповідала свідку, що вона ніяких документів не читала в нотаріуса, їй сказали лише розписатись. Свідок [PERSON] надала показання суду з приводу того, що 2-3 роки тому їй [PERSON] розповідала, що спадщина дістанеться після її смерті тому, хто догляне її дочку [PERSON]. Минулого ж літа [PERSON] розповіла свідку, що [PERSON] возив її до нотаріуса, а що вона підписала, не знає. Свідок [PERSON], яка доводиться дочкою позивачу [PERSON], і перебуває в неприязних стосунках з [PERSON], надала свідчення суду, що її мати, позивачка у справі, не була проти, щоб переписати будинок своєму внукові. Свідок пояснила, що мати [PERSON] їй розповіла, що вона поїхала до нотаріуса, а потім, коли повернулась, розповіла свідку [PERSON], що стояла на вулиці, а потім зайшла в приміщення, де їй нотаріус сказала, щоб вона розписалась, однак документів позивачка не бачила. Свідок [PERSON] надала показання, що її мати [PERSON] радилась з нею, щоб написати заповіт на [PERSON], і свідок проти цього не заперечувала, і щоб [PERSON] доглядав за будинком. Допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] не змогли дати показання суду з приводу умов укладення спірного договору дарування, так як кожен з свідків не був присутній під час його укладення і їм нічого невідомо про обставини укладення даного правочину, а кожен з свідків надавав суду показання зі слів самої [PERSON]. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду надав свідчення про те, що 3 роки тому він познайомився з [PERSON], яка йому розповіла, що [PERSON] є її хорошим і любимим внуком, та що має бажання подарувати йому свою частину жилого будинку. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] надав суду показання, що десь 3 роки тому він мав розмову з [PERSON], яка йому розповідала, що хоче подарувати будинок своєму внуку [PERSON], однак він сказав [PERSON], що легше скласти заповіт, так як не потрібно возитись з документами, на що [PERSON] відповіла свідку, що краще оформити договір дарування, щоб у її внука нічого ніхто не забрав, бо він є сиротою. Допитана в судовому засіданні, як свідок, [PERSON], приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, надала свідчення суду, що нею був посвідчений договір дарування 1/2 частини житлового будинку з належною частиною надвірних споруд, згідно якого дарувальник [PERSON] подарувала [PERSON] ? частину спірного житлового будинку. При посвідчені вказаного Договору дарування від 28 грудня 2011 року сторони договору були присутні особисто, а також надано було усі документи, необхідні для посвідчення договору дарування. Надані їй для вчинення нотаріальної дії документи були виготовлені на вимогу дарувальника [PERSON] у відповідних органах для відчуження, що потребувало з боку [PERSON] понесення відповідних затрат, в той час як при посвідченні заповіту подання вказаних документів не вимагається. Як засвідчила приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу [PERSON], перед посвідченням договору дарування нею було проведено бесіду із сторонами правочину, встановлені дійсні наміри сторін, правові наслідки вчинення даного правочину. [PERSON] була ознайомлена з текстом договору дарування, про що особисто поставила свій підпис. В позовній заяві позивач [PERSON] просила визнати недійсним договір дарування ? частини житлового будинку [ADDRESS], укладений 28 грудня 2011 року на підставі вимог ст. ст. 203, 230, 235 ЦК України. Згідно вимог ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно роз»ясень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 25 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов»язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі вимог ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно роз»яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. п. 19, 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Посилання позивача [PERSON] на ст. 230 ЦК України, як на підставу заявлених вимог, а саме якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману, щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), то такий правочин визнається судом недійсним, безпідставні, оскільки не підтверджуються ніякими доказами в їх обгрунтування. Також посилання позивача [PERSON] на ст. 235 ЦК України, як на підставу заявлених вимог, а саме якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, і є удаваним правочином, є також безпідставними, оскільки спростовуються зібраними доказами у справі, відповідно до чого договір дарування було укладено [PERSON] за її вільним волевиявленням, відповідало її внутрішній волі, умови договору були зрозумілими для сторін, які були ознайомлені з текстом договору дарування, дійшли згоди стосовно усіх пунктів договору, про що особисто поставили свої підписи на примірниках договору дарування, договір не приховував іншого правочину між сторонами і був спрямований на реальне настання наслідків. В наданих суду поясненнях приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу [PERSON] зазначала, що перед посвідченням договору дарування нею було проведено бесіду із сторонами правочину, і дарувальнику [PERSON], яка є людиною похилого віку, вона кілька разів наголошувала про те, що після посвідчення договору дарування власником ? частини житлового будинку буде вже не вона, а обдаровуваний [PERSON], який вже на свій розсуд зможе розпоряджатись вказаним нерухомим майном. Також слід зазначити, що відповідачем [PERSON] було приватизовано земельну ділянку в [ADDRESS], що співпадає з адресою спірного жилого будинку, цільове призначення земельної ділянки-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, і для проведення процедури приватизації необхідно було проведення обмірів земельної ділянки та вчинення інших дій, в результаті чого відповідачу [PERSON] 04 липня 2012 року був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 455879, проти чого не заперечувала позивачка [PERSON]. Крім того, посилання в судовому засіданні позивача [PERSON] на ту обставину, що вона не могла прочитати текст договору дарування з підстав того, що вона вже погано бачить та й не чує за віком, є необґрунтованими, оскільки в судовому засіданні судом надавався позивачу [PERSON] для огляду Договір дарування ? частини житлового будинку від 28 грудня 2011 року, яка чітко і ясно читала його текст та прочитала, що в графі «Дарувальник» дійсно вказаний її підпис «[PERSON]». Суд, з"ясувавши дійсні обставини, заслухавши пояснення сторін по справі, показання свідків, давши оцінку зібраним доказам в їх сукупності, дійшов висновку, що за Договором дарування ? частини житлового будинку від 28 грудня 2011 року [PERSON], як дарувальник, передала [PERSON], як обдаровуваному, безоплатно дане майно (дарунок) у власність, що стверджується умовами укладеного договору дарування нерухомого майна. При цьому суду не надано доказів позивачем та його представником, що за даним договором дарування встановлювались обов»язки обдаровуваного [PERSON] вчиняти на користь дарувальника [PERSON] будь-які дії майнового або немайнового характеру. Відповідно до умов п. 9 Договору дарування сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Обдаровуваний [PERSON] прийняв дарунок та документи, які посвідчують право власності на нерухоме майно. Волевиявлення [PERSON] відповідало її справжньому наміру подарувати майно [PERSON]. Суду не надано доказів, які б свідчили, що [PERSON] було неправильно сприйнято істотні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений дарувальником. Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене, суд вважає недоведеними позовні вимоги позивача [PERSON] про визнання Договору дарування ? частини житлового будинку від 28 грудня 2011 року недійсним, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Згідно вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду,-у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, що складає 243 грн. 60 коп., та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, що становить 3654 грн.. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову [PERSON], то з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 294 грн. 66 коп.. Наявна в справі копія посвідчення [PERSON] серії [NUMBER], що вона має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників війни, не є доказом звільнення її від сплати судового збору, оскільки відносно [PERSON] як ветерана війни-учасника війни не поширюються пільги щодо сплати судового збору, передбачені ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов»язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно вимог ст. 84ЦПК України витрати, пов»язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Суд дійшов висновку, що з [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] судові витрати, пов»язані з оплатою правової допомоги адвоката [PERSON], свідоцтво № [NUMBER] про право на заняття адвокатською діяльністю, відповідно до Акту № НЕ-00031 здачі-прийняття робіт (надання послуг) по Договору № 00031 про надання правових (юридичних, адвокатських) послуг від 18 липня 2014 року, в розмірі 1201 грн. 76 коп..

Outcome: approved