Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про поділ спільного майна подружжя, в якій просить визнати за позивачем та відповідачем право спільної сумісної власності на автомобіль марки «ВАЗ», модель №11193, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (державний номерний знак [NUMBER]), визначити частки в спільному майні подружжя, а саме по ? частині вказаного автомобіля за кожним. Свої вимоги мотивує тим, що під час шлюбу сторонами набуто на праві власності спірний автомобіль. Перед розірванням шлюбу сторони домовились про поділ вказаного автомобіля, однак після розлучення відповідач відмовився від попередніх домовленостей. Згодом позивачу стало відомо про намір відповідача продати автомобіль, у зв'язку з чим остання звернулась до суду з метою поділу вказаного майна. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладене в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, посилаючись на те, що автомобіль було придбано за кошти відповідача, які останній отримав в борг від своєї подруги та матері. Відповідач самостійно повернув борг, а отже автомобіль вважає своєю приватною власністю. Третя особа в судове засідання не з"явилась, причини неявки суду невідомі, про розгляд справи повідомлялась належним чином. Дослідивши матеріали справи та обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, свідків [PERSON], [PERSON], суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 07.07.2014 р. в Виконавчому комітеті Старобабанівської сільської ради Уманського району Черкаської обл., актовий запис №5. (а.с. 5) Як вбачається з матеріалів справи, а саме свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль марки «ВАЗ», модель №11193, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] було придбано під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі та зареєстровано на відповідача по справі. (а.с. 7) У відповідності до свідоцтва про розірвання шлюбу, 22.09.2015 р. шлюб між сторонами розірвано. (а.с. 6) Судом встановлено, що сторонами не досягнуто згоди стосовно поділу спільного майна. Зокрема, у відповідності до листа Регіонального сервісного центру в м. Києві Міністерства внутрішніх справ України від 24.06.2016 р. №31/26-82833х, автомобіль марки «ВАЗ», модель №11193, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який належав [PERSON] знято з обліку та в подальшому перереєстровано на нового власника [PERSON], видано номерний зник [NUMBER]. У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно вимог ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Постановою Пленуму Верхового суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді спав про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" (п. 23) роз'яснено судам, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до ст. 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що дала в борг подружжю 500 дол. США на купівлю автомобіля, гроші їй повертав її син [PERSON] на початку 2016 року. Допитана в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що давала в борг подружжю кошти в розмірі 20 000 грн. на купівлю автомобіля, борг їй повернув [PERSON] в 2016 році, після продажу автомобіля. Посилання сторони відповідача на те, що спірний автомобіль було придбано за кошти відповідача, які останній отримав в борг, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, свідки вказані обставини не підтвердили, а лише вказали на факт надання коштів в борг, та що вказані кошти були повернуті саме відповідачем по справі. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Стороною відповідача не надано суду належних та допустимих доказів отримання відповідачем в борг коштів на придбання автомобіля, витрачання вказаних коштів саме на придбання автомобіля. Матеріали справи не містять доказів того, що вказані кошти надавались особисто відповідачу, а не подружжю. Таким чином, враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що спірний автомобіль належить сторонам на праві спільної сумісної власності, частки майна сторін є рівними. У зв'язку з зазначеним, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved