Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вимогами про стягнення недонарахованої заробітної плати у сумі 6489,60 грн. та визнання наказу директора порту від 19 серпня 2013 року № 203-К незаконним, мотивуючи позов тим, що у відповідача не було законних чи інших підстав для видання наказу від 19 серпня 2013 року № 203-К про встановлення неповного робочого часу, оскільки на підприємстві не відбулося будь-яких змін в організації виробництва і праці, а також, на думку позивача, економічна ситуація, що склалась на підприємстві, та фактичне фінансове становище чи зміна кон'юнктури ринку не вимагали безпосередньо встановлення неповного робочого часу; у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці (ч. 3 ст. 32 КЗпП України), а позивача у даний строк повідомлено не було; введення в дію наказу від 19 серпня 2013 року № 203-К про встановлення неповного робочого часу призвело до значного погіршення особистого фінансового становища та сім'ї. В подальшому позивачем до суду були надані уточнені позовні вимоги, відповідно до яких їй стало відомо, що оскаржуваний наказ був протокольно погоджений профспілковими організаціями, що діють на підприємстві, строком на 6 місяців, а тому оскаржуваний наказ про запровадження неповного робочого дня є таким, що втратив чинність з 01.03.2014 р. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримала доводи позовної заяви та просив її задовольнити. Представник відповідача Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» у судове засідання не з'явився про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, згідно наданої до суду письмової заяви просить справу розглядати у його відсутності. Згідно раніше наданих письмових заперечень Державне підприємство «Іллічівський морський торговельний порт» позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити в їх задоволенні. Вивчивши матеріали справи, з'ясувавши всі суттєві обставини, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так судом була встановлена позиція відповідача, відповідно якої останній посилається на те, що в світлі останніх подій, зумовлених наслідками зовнішнього впливу світової фінансової кризи, всі інституції громадянського суспільства намагаються долучитися до впровадження та реалізації спільних дій, направлених на подолання негативних наслідків кризових явищ (в даному випадку звільнення працівників); об'єктивними обставинами для видання даного наказу стало те, що підсумки роботи підприємства за 1 півріччя 2013 року свідчать про невиконання плану чистого прибутку, а саме: при плані чистого прибутку на 1 півріччя поточного року 57 335 тис. грн. фактично отримано негативний результат - « 33 318 тис. грн.». Позивач зазначив, що наказ (від 19 серпня 2013 року № 203-К) - це локальний нормативно-правовий акт, що його видає директор підприємства на правах єдиноначальності й у межах своєї компетенції для вирішення основних та оперативних завдань, які поставлено перед даним підприємством; на ДП «ІМТП» мали місце зміни в організації виробництва чи праці, що обумовлено кон'юнктурою ринку та іншими обставинами (зазначені вище у позовній заяві), які не дозволяють використовувати працю працівників протягом повного робочого часу, що також кваліфікується, як зміна в організації виробництва і праці. Також позивач підтримуючи свою позицію, зазначив, що не попередження позивача за два місяці у відповідності до вимог ст. 32 КЗпП України про запровадження неповного робочого часу не тягне недійсності наказу, яким запроваджена така зміна. Разом з тим, судом встановлено, що [PERSON] працює в Державному підприємстві «Іллічівський морський торговельний порт» на посаді начальника юридичної служби з 30 вересня 2013 року, з середньогодинною ставкою 32,41 грн. та з місячним окладом (тарифна ставка) у розмірі 5408 грн. 19 серпня 2013 року в Державному підприємстві «Іллічівський морський торговельний порт» керівництвом порту був виданий наказ № 203-К про встановлення неповного робочого часу для працівників порту. Підставою для видання даного наказу стало те, що підсумки роботи підприємства за 1 півріччя 2013 року свідчать про невиконання плану чистого прибутку, а саме: при плані чистого прибутку на 1 півріччя поточного року 57 335 тис. грн. фактично отримано негативний результат -33 318 тис. грн. Про перехід на неповний робочий день підприємство заздалегідь не попереджало позивача. Позивач була ознайомлена з оскаржуваним наказом, про що свідчить її підпис. З вересня 2013 року позивач отримувала заробітну плату менше на 1/5 частину посадового окладу, в середньому 1081,60 грн. на місяць. Обґрунтовуючи свої доводи, позивач посилалась на те, що у відповідача не було законних підстав для видання наказу від 19 серпня 2013 року № 203-К про запровадження неповного робочого часу, оскільки на підприємстві не відбулося будь-яких змін в організації виробництва і праці. Проте суд не бере до уваги зазначені доводи позовної заяви, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону. Так, 13.06.2013 у зв'язку з набранням чинності Законом України «Про морські порти України», на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 року № 133-р "Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту", наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 року № 163 «Про заходи щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту та утворення державного підприємства «Адміністрація морських портів України», була проведена реорганізація державних підприємств морського транспорту, в тому числі Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт», шляхом виділу стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків щодо них, та утворено державне підприємство «Адміністрація морських портів України». Проведення реорганізації призвело до розподілу функцій між державними підприємствами морського транспорту, в тому числі Державним підприємством «Іллічівський морський торговельний порт" та державним підприємством «Адміністрація морських портів України», що кваліфікується як зміна в організації виробництва і праці. Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці, в тому числі встановлення або скасування неповного робочого часу, працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Посилання позивача на те, що не було обставин, які б зумовили зміну в організації виробництва і праці на Державному підприємстві «Іллічівський морський торговельний порт», суд вважає безпідставними, оскільки, прийняття власником рішення про переведення всього підприємства, окремих його структурних підрозділів і категорій працівників на неповний робочий час, якщо це обумовлено кон'юнктурою ринку або іншими обставинами, які не дозволяють використовувати працю працівників протягом повного робочого часу, також кваліфікується, як зміна в організації виробництва і праці. З наказу від 19 серпня 2013 року № 203-К вбачається, що у Державному підприємстві «Іллічівський морський торговельний порт» було переведено працівників на неповний робочий день з тривалістю робочого часу 7 годин у зв'язку з фінансово-економічною кризою в країні, реорганізацією Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» та значним зменшенням обсягів вантажів, а тому, у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці. При зміні в організації виробництва і праці власник має право на встановлення неповного робочого часу без згоди працівника, а тому відсутні правові підстави для визнання наказу від 19 серпня 2013 року № 203-К незаконним. Доводи позивача про те, що вона не була попереджена про зміну істотних умов праці не пізніше, ніж за два місяці, як того вимагає ч.3 ст. 32 КЗпП України, не є підставою для визнання цього наказу незаконним, оскільки такі посилання також не ґрунтуються на вимогах закону, так як не попередження позивача за два місяці у відповідності до вимог ст. 32 КЗпП України про запровадження неповного робочого часу не тягне незаконності наказу, яким запроваджена така зміна. Таким чином судом була встановлена відсутність підстав для визнання наказу від 19 серпня 2013 року № 203-К про встановлення неповного робочого часу незаконним, нарахування та виплата заробітної плати позивачу відбувалась відповідно до затвердженого штатним розписом розміру заробітної плати з врахуванням того, що тривалість робочого часу становить 7 годин, то Також доводи позивача про те, що наказ від 19 серпня 2013 року № 203-К про встановлення неповного робочого часу є строковим локальним нормативно-правовим документом, який втрачає чинність з 01.03.2014, у зв'язку з протокольним погодженням наказу профспілковими організаціями, що діють на підприємстві, строком на 6 місяців, не ґрунтуються на вимогах Колективного договору Іллічівського морського порту, оскільки, профспілкові організації встановили строк погодження оскаржуваного наказу, виходячи із змісту положення п.п. 3.3.3. Колективного договору Іллічівського морського порту, яким передбачено, що в порту можуть тимчасово, на період подолання фінансових труднощів, строком не більше шести місяців, застосовувати мінімальну тарифну ставку (посадовий оклад) нижче норм, встановлених Галузевою тарифною угодою, але не нижче державних норм і гарантій оплати праці. У свою чергу мінімальна тарифна ставка (посадовий оклад) нижче норм, встановлених Галузевою тарифною угодою, але не нижче державних норм і гарантій оплати праці, що передбачені п.п. 3.3.3., оспорюваним наказом не вводилась. Оскаржуваним наказом передбачено лише введення неповного робочого часу, що закріплено у п.п. 2.1.9. Колективного договору Іллічівського морського порту, який не передбачає строку погодження наказу профспілковими організаціями, а лише необхідність самого погодження, яке профспілки надали. Таким чином суд вважає, що відсутні законні підстави вважати оскаржуваний наказ обмеженим будь-яким строком у часі, а оскаржуваний наказ є безстроковим. Твердження позивача, що з наказом про введення неповного робочого часу її не ознайомили, згоди на зниження розміру заробітної плати позивач не надавала, всупереч ч. 6 ст. 21, ч. 2 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» питання зміни оплати праці не погоджено з профспілковим органом та не отримано попередньої згоди виборного профспілкового органу, членом якого вона є, прийняття в односторонньому порядку рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені трудовим договором, не допускається, суд вважає такими, що не відповідають дійсності, адже згідно із витягами з протоколів профспілкових організацій, що діють на ДП «МТП», профспілкові органи погодили введення неповного робочого часу. Вказані протоколи, копії яких долучено до матеріалів справи, підтверджують надання профспілковими організаціями погодження роботодавцю на введення неповного робочого часу, у відповідності до положень ст. 247 КЗпП України, ст.ст 21, 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», п.п. 2.1.9. Колективного договору Іллічівського морського порту. Суд приймає до уваги, що непогодження позивача з наказом про зменшення їй розміру заробітної плати не є доказом того, що вона відмовилась від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці. Крім того, виходячи з аналізу положень частин 2, 3 ст. 32 КЗпП України щодо зміни істотних умов праці та наданих доказів, відповідачем повністю доведена наявність підстав щодо зміни істотних умов праці. Разом з тим, безпідставними є також доводи позивача про те, що погіршення особистого фінансового становища та родини є підставами для визнання наказу незаконним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, те що позивачем не було доведено обставин на які він посилається, а ґрунтуються вони лише на припущеннях не підтверджених жодним доказом, суд вважає, що у виниклому цивільно-правовому спорі відсутні будь-які підстави для задоволення вимог позивача, у зв'язку з чим в задоволенні позовної заяви необхідно відмовити з наведених підстав.

Outcome: dismissed