Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

У червні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на частину житлового будинку, вказавши в позові, що 15 квітня 2013 року між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], яка діяла від імені неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], був укладений договір купівлі-продажу 57/100 частин жилого будинку [ADDRESS]. 57/100 частин зазначеного житлового будинку були придбані за кошти, отримані від продажу квартири, що належала позивачу, дружині та доньці на праві спільної сумісної власності. З часу придбання будинку позивач постійно проживав та був зареєстрований в цьому будинку протягом одинадцяти років, сплачував комунальні платежі, провів водопровід, за власні кошти здійснював капітальний та поточні ремонти. Дружина з донькою в спірному житловому будинку проживали до 2006 року, після чого вони переїхали проживати до Російської Федерації, де відповідачка вступила для навчання до Трубчевського аграрного коледжу в Брянській області Російської федерації. В 2006 році шлюб між позивачем та [PERSON] був розірваний. Таким чином, позивач вважає, що 57/100 частин жилого будинку [ADDRESS] є його з відповідачкою спільною сумісною власністю, оскільки придбані вони за спільні кошти нашої сім'ї, отримані від продажу квартири, яка також належала його сім'ї на праві спільної сумісної власності. На теперішній час, [PERSON] фактично виганяє позивача з будинку, з метою продажу 57/100 частин спірного будинку, право власності на які зареєстровано за відповідачкою. Оскільки іншого житла у позивача немає, він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. У судовому засіданні позивач наполягаючи на фактах, викладених у позовній заяві, просив суд визнати за ним право спільної сумісної власності на частину житлового будинку [ADDRESS]. Представники позивача підтримали його позицію, просили суд задовольнити позов [PERSON] з підстав, викладених у позові. Відповідачка у судовому засіданні проти позову заперечувала, в обґрунтування своїх заперечень доводила суду, що їй, її матері - [PERSON], та позивачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала [ADDRESS]. Зазначена квартира була продана 15 квітня 2002року згідно договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] за ціною у 20 000 грн. Квартиру було продано батьками, аби придбати їй частку будинку. 15 квітня 2002р. згідно договору купівлі продажу р. № 839 посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] на ім'я відповідача було придбано 57/100 часток житлового будинку по [ADDRESS], за ціною 13. 089 гривень. Різницю коштів від продажу квартири у розмірі 7 000 грн. отримав позивач [PERSON] та витратив їх на власні кошти. Спірну частину будинку було придбано на ім'я відповідача на підставі Розпорядження Хортицької районної адміністрації Запорізької міської ради від 26 березня 2002р. та підписано від її імені матір'ю - [PERSON], оскільки на на той час відповідачка була неповнолітньою. Позивач, [PERSON] знав та був попереджений про те, що його неповнолітня донька є власницею спірної частки будинку. Проте підписав усі необхідні документи без заперечень. Згодом, відповідачка з матір"ю змушені були покинути даний будинок через постійні скандали з батьком, а у 2006 році батьки взагалі розлучилися за рішенням суду. Після розлучення, вони з матір'ю змушені переїхати жити до Росії. Проте відповідачка повернулася до дому у 2010 році, а мати залишилася проживати в м.Брянску. На теперішній час, відповідачка не має іншого житла, змушена зі своєю сім"єю винаймати житло, оскільки проживати разом з батьком, який веде аморальний спосіб життя неможливо. Оскільки відповідачка є власницею спірної частини будинку по [ADDRESS], вона просить суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] до неї про визнання права спільної сумісної власності на частину житлового будинку по [ADDRESS] відмовити у повному обсязі за його безпідставністю. Представник відповідача підтримав вимоги відповідача та просив суд відмовити позивачу у позові оскільки правовідносини із придбання відповідачкою будинку виникнули 15 квітня 2002року, тому до таких правовідносин мають застосовуватися правила Цивільного кодексу УРСР в ред. 1963р. Згідно ст. 71 ЦК УРСР в ред. 1963р. загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно ст. 75 ЦК УРСР в ред. 1963р. позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Згідно ст. 80 ЦК УРСР в ред. 1963р. закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Розглянувши матеріали справи вислухав пояснення сторін та свідків, які були допитані за клопотанням сторін, дослідивши надані суду письмові докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав: 3гідно із ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема: визнання права; відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно ст. 10 та ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З наданих суд доказів вбачається, що позивачу - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала [ADDRESS]. Зазначена квартира була продана 15 квітня 2002року згідно договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] за ціною у 20 000 грн. (а.с.5) Квартиру було продано батьками, аби придбати їй частку будинку. 15 квітня 2002р. згідно договору купівлі продажу р. № 839 посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] на ім'я відповідача було придбано 57/100 часток житлового будинку по [ADDRESS], за ціною 13. 089 гривень. (а.с.6) Спірну частину будинку було придбано на ім'я відповідача на підставі Розпорядження Хортицької районної адміністрації Запорізької міської ради від 26 березня 2002р. та підписано від її імені матір'ю - [PERSON], оскільки на той час відповідачка була неповнолітньою. Позивач, [PERSON] знав та був попереджений про те, що його неповнолітня донька є власницею спірної частки будинку. Проте підписав усі необхідні документи без заперечень. Даний факт не заперечувався ані позивачем ані свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON] Таким чином, встановлено, що правовідносини із придбання 57/100 часток житлового будинку по [ADDRESS], виникнули 15 квітня 2002 року, тому до них мають застосовуватися правила Цивільного кодексу УРСР в ред. 1963р. Згідно ст. 71 ЦК УРСР в ред. 1963р. загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно ст. 75 ЦК УРСР в ред. 1963р. позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Згідно ст. 80 ЦК УРСР в ред. 1963р. закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Так само, передбачено і нормами чинного ЦК України. Відповідно до ст. 257 ЦК України (чинного) позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 267 ч. 4 ЦК України (чинного), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Протягом майже десяти років позивач з позовом про визнання за ним права спільної сумісної власності до суду не звертався. Його посилання на необізнаність щодо захисту своїх спростовуються як матеріалами справи, так й показами нотаріуса [PERSON], яка підтвердила у суді, що усі наслідки щодо укладання договору купівлі-продажу були роз"ясенні сторонам до укладання цього договору. На підставі вищевикладеного, у зв'язку із тим, що загальний строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого цивільного права та інтересу сплив, доказів поважності його пропуску стороною позивача не надано, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Отже висновки суду узгоджуються із зібраними у справі доказами і не суперечать вимогам законодавства.

Outcome: dismissed