Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

12.05.2021 року позивачкою [PERSON] поданий до Миргородського міськрайонного суду позов , з якого вбачається, що їй було видано паспорт забудовника садиби в сільському населеному пункті від 1983 року та вона збудувала житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] , яке на сьогодні відповідно до технічного паспорта складається з житлового будинку ( літ. - А -1) , загальною площею 104, 5 кв. м , житловою площею 64, 8 кв. м , прибудова ( літ.- а), сарай ( літ. - Б) , погребу ( літ. - Г) , вбиральня ( літ. - В) , сараю прибудови ( літ. Д) , господарських споруд № 1-6 , І . Позивачка вказує, що правовстановлюючі документи на будинковолодіння не виготовила та державна реєстрація не проведена. Відповідно до виписки з по - господарської книги № 14 за 1991-1995 роки від 24.03.2021 року № 1235/01- 54 виданої виконавчим комітетом Миргородської міської ради , житловий будинок має загальну площу 70 кв м , житлову 64 кв. м , хоча станом на вересень 1985 року відповідно до поетажного плану - майже відповідає розміром плану будинку у технічному паспорті при внутрішніх розмірах , а тому записи в по-господарській книзі були зроблені помилкові . Своєчасно ці помилки виправлені не були по причині , що позивачка не знала про їх існування. Даний житловий будинок побудований на земельній ділянці для обслуговування житлового будинку площею 0, 16 га яка належить на праві власності позивачці [PERSON] . Коли вона звернулась до державного реєстратора із заявою про проведення державної реєстрації на її ім`я житлового будинку з господарськими будівлями який знаходиться за адресою [ADDRESS] на підставі виписки з по господарської книги , то державний реєстратор відмовив їй на тій підставі, що змінилась площа житлового будинку між по господарською книгою та технічної документацією .Тому [PERSON] звернулась в судовому порядку із позовом про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями. Ухвалою суду від 13.05.2021 року відкрито спрощене провадження по справі В судове засідання учасники справи не з`явились, від них надійшли заяви в яких позивачка [PERSON] позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити (а.с. 36), представник відповідача Миргородської міської ради Полтавської області в судове засідання не з`явився, але від нього надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність представника, позовні вимоги визнали повністю (а.с.34-35). Таким чином суд вважає за можливе розгляд справи провести за відсутності в судовому засіданні сторін , без фіксування судового засідання технічними засобами звукозапису, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.247 ЦПК України та застосувати главу 11 ЦПК і винести рішення. Суд, враховуючи заяви сторін , дослідивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку приходить до висновку, що позов [PERSON] до Миргородської міської ради Полтавської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями - підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] було видано паспорт забудовника садиби в сільському населеному пункті від 1983 року ( а.с. 5-8) .На сьогодні збудований житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] ,та відповідно до технічного паспорта складається з житлового будинку ( літ. - А -1) , загальною площею 104, 5 кв. м , житловою площею 64, 8 кв. м , прибудова ( літ.- а), сарай ( літ. - Б) , погреб ( літ. - Г) , вбиральня ( літ. - В) , сарай прибудови ( літ. Д) , господарські споруди № 1-6 , І . Станом на 31.12.2012 року за даними інвентаризаційної справи - реєстрація права власності на житловий будинок з господарськими будівлями що розташований за адресою [ADDRESS] не проведена, вартість домоволодіння складає 180 588 гривень . ( а.с. 15 ) Відповідно до виписки з по - господарської книги № 14 за 1991-1995 роки від 24.03.2021 року № 1235/01- 54 та поетажного плану виданий виконавчим комітетом Миргородської міської ради , житловий будинок має загальну площу 70 кв м , житлову 64 кв. м , ( а.с. 18-19), відповідно до довідки ДКП «Миргородтехінвентаризація» від 02.06.2020 року , прибудова «а» входить до складу житлового будинку «А-1» . ( а.с. 17) Даний житловий будинок побудований на земельній ділянці для обслуговування житлового будинку площею 0, 16 га яка належить на праві власності позивачці [PERSON] ( а.с. 21-22) . [PERSON] звернулась до державного реєстратора із заявою про проведення державної реєстрації на її ім`я житлового будинку з господарськими будівлями який знаходиться за адресою [ADDRESS] на підставі виписки з по господарської книги , та отримала відмову від державного реєстратора на підставі того, що існують розбіжності у житловій та загальній площі в поданих [PERSON] документах .( а.с. 20) .Тому [PERSON] звернулась в судовому порядку із позовом про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями ( а.с. 2-4) . Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Разом з тим перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Відповідачем за цим позовом може бути будь-яка особа, яка не визнає, заперечує або оспорює право позивача здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження спірним майном, або має власний інтерес щодо цього майна. Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Способом захисту порушеного права власності на житловий будинок позивачем обрано шляхом подання позову про визнання права власності на це майно (ст.392 ЦК України). Звертаючись до суду із даним позовом, позивач вказувала на те, що житловий будинок з господарськими будівлями є її особистою власністю, що підтверджується випискою з по господарської книги та вона не може отримати правовстановлюючий документ на житловий будинок з господарськими будівлями .Позов не було обґрунтовано іншими обставинами. Згідно ст.120 ЦК Української РСР, який діяв на момент виникнення майнових прав на спірне будинковолодіння, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. А відповідно до ст. 123 ЦК Української РСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. До 01.01.2013 року Державна реєстрація права особи на частку у майні колгоспного двору здійснювалась МБТІ відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року на підставі рішення, яке виносилось сільською радою про розподіл часток майна колгоспного двору. Пунктом 2 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та інших законодавчих актів України» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 09.12.2011 року № 4152-VI) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно в порядку визначеному цим Законом, буде здійснюватися з 1 січня 2013 року. Отже, з 01.01.2013 року право власності на нерухоме майно посвідчуються на загальних засадах свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно вимог якого, державний реєстратор з 01.01.2013 року, не посвідчує прав власності на об`єкт нерухомого майна та не видає свідоцтва про права власності на підставі рішення сільської ради про розподіл часток колгоспного двору між його співвласниками. Проте відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто реєстрацією є запис, фіксація фактів або явищ, які вже відбулися, з метою обліку та надання їм статусу офіційно визнаних актів, внесення до списку або книги обліку. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 22 серпня 2018 року по справі №925/1265/16 звертає увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. При цьому, записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (ч.1 ст. 26 Закону). Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджений постановою Кабінету Міністрів України за № 1127 від 25.12.2015 року. Частинами 2, 3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Окрім того, відповідно до п.42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки. Пунктом 43 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 визначено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення по господарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з по господарської книги; 2) виписка з по господарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Отже, виписка з по господарської книги від 24.03.2021 року № 14 , яка видана виконавчим комітетом Миргородської міської Полтавської області згідно п.43 наведеного вище Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, є документом який може бути поданий для державної реєстрації права власності державному реєстратору, оскільки будівництво вказаного будинку було закінчено до 05.08.1992 року. Крім того, заявником для реєстрації права власності, згідно вищевказаних вимог Порядку було надано технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами , який виготовленого станом на 27 червня 2020 року, ДКП «Миргородтехінвентаризацією» на ім`я [PERSON] , з якого також вбачається 1985 рік побудови даного будинку (а.с.28-19). Судом встановлено, що існують розбіжності в загальній та житловій площі відповідно до виписки з по господарської книги та технічних документів на належний позивачці вищевказаний будинок, внаслідок чого не можливо вирішити питання про отримання правовстановлюючих документів в позасудовому порядку, а тому суд вважає за можливе, визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями . Системний аналіз наведених положень закону дає підстави для висновку, що рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу у власність нерухомого майна (житлового будинку) є необхідною передумовою для видачі право встановлювального документу на це майно, на підставі якого в подальшому проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно, а тому право власності на нерухоме майно, а в даному випадку це відомості з по господарської книги є похідним від рішення органу місцевого самоврядування про передачу цього майна у власність. Положеннями ч.2 ст. 328ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved