Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

У січні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до комунального підприємства "Оболонь-Ліфтсервіс" (далі - КП "Оболонь-Ліфтсервіс") про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 02.02.2004 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем та обіймав посаду начальника електротехнічної лабораторії КП "Оболонь-Ліфтсервіс". 08.09.2015 року позивач був звільнений за власним бажанням за ст.38 КЗпП України згідно наказу №62-П. Позивач стверджував, що в порушення вимог ст.116 КЗпП України відповідач при звільненні не виплатив всіх сум, що належать позивачу, та не здійснив остаточний розрахунок. Як стверджував [PERSON], відповідач відповідно до вимог ст.117 КЗпП України має сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день його фактичного розрахунку. За розрахунками позивача відповідач має сплатити на його користь 32279,00 грн., виходячи з середньої заробітної плати та кількості днів за весь період затримки виплат. Також позивач, посилаючись на вимоги ст.237-1 КЗпП України просить стягнути з відповідача на його користь завдану моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомила, відповідачем надіслано до суду письмові заперечення проти позову. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 02.02.2004 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та обіймав посаду начальника електротехнічної лабораторії КП "Оболонь-Ліфтсервіс" 08.09.2015 року позивач був звільнений за власним бажанням за ст.38 КЗпП України згідно наказу №62-П. Вказані обставини знайшли своє об'єктивне підтвердження наданими письмовими доказами по справі (а.с.4). Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За приписами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Під час розгляду справи по суті, судом встановлено, що відповідач в день звільнення не здійснив виплату позивачу заборгованості по заробітній платі, яка становила 15869,27 грн. Протягом листопада-грудня 2015 року відповідачем була здійснена виплата заборгованості по заробітній платі у розмірі 15869,27 грн. Відповідно до вимог ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У відповідності до положень ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Згідно з висновками Верховного Суду України від 01.07.2014 року, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 Цивільного процесуального кодексу України, за І півріччя 2014 року, невиконання роботодавцем вимог ст.116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст.117 зазначеного Кодексу й моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, у тому числі й за рішенням суду (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22.01.2014 року у справі №6-159цс13). Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені ст.116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 зазначеного Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від такої відповідальності (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29.01.2014 року у справі №6-144цс13). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок). Відповідно до п.п.2,3 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Згідно з п.3 згаданої постанови усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Згідно з п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Відповідно до наданого відповідачем розрахунку, середньоденна заробітна плата позивача становить 322,79 грн. Станом на час розгляду справи заборгованість по заробітній платі у розмірі 15869,27 грн. позивачу виплачена. Час затримки розрахунку при звільненні становить період з 09.09.2015 року, тобто наступного робочого дня після останнього робочого дня позивача, по 16.12.2015 року становить 70 робочих днів. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.09.2015 року по 16.12.2015 року складає 22595,30 грн. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрат нормальних життєвих зв'язків і вимагають у нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В обґрунтування позовних вимог в цій частині позивач зазначив, що неправомірними діями відповідача йому було завдано моральну шкоду, яка полягає у втраті нормальних життєвих зв'язків, спокою, що потребує від нього докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав [PERSON], виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у сумі 500,00 грн. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.09.2015 року по 16.12.2015 року у сумі 22595,30 грн. та 500,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Згідно зі ст.88 ЦПК України суд присуджує з відповідача судовий збір у сумі 551,20 грн. в дохід держави. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.116,117,237-2 КЗпП України, Закону України "Про оплату праці", Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100,

Outcome: partial