Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому вказав, що 06.06.2015р. він уклав з ТОВ «Євролізинг Україна» договір № д01364 фінансового лізингу з додатками. Згідно п. 1.3 договору фінансового лізингу (надалі - договір) лізингодавець (відповідач) бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу (трактор МТЗ 82.1.26, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 2 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. Згідно п. п. 1.7, 4.1 договору предмет лізингу передається лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Як вбачається із понять визначених законом та сформульованого відповідачем предмету укладеного договору, а також його назви, - укладений між позивачем та відповідачем є договором непрямого фінансового лізингу (а не будь-яким іншим, змішаним тощо). Враховуючи, що фінансовий лізинг чітко врегульований спеціальним законодавством України, умови договору такого виду цивільно-правових відносин мають чітко відповідати цьому законодавству. Не зважаючи на наведені вимоги закону, укладений договір не відповідає законодавству про фінансовий лізинг, нормам ЦК України та до нього включено положення, які порушують права споживача, що полягає у наступному: Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 806 ЦК України за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). До істотних умов договору ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносить, зокрема, умову про предмет лізингу. В свою чергу, ч. 1 ст. З цього закону та ч. 1 ст. 807 ЦК України визначають, що предметом договору лізингу (даті - предмет лізингу) може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. При цьому, вимога закону про індивідуальне визначення предмету лізингу є імперативною, а відтак обовязковою для усіх видів лізингу - як прямого так і непрямого. Згідно ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що відрізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивіалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками є незамінними. Однак, як вбачається із договірних умов, - всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України, у договорі і у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. Так. у специфікації, що є додатком до договору, предметом лізингу визначено: марка - МТЗ, модель - 82.1.26. у кількості - 1, вартістю - 16956,52 $. У п. 1.1 договору зазначено: марка/модель МТЗ 82.1.26, комплектація/модифікація - прочерк, обєм/тип двигуна - 82к.с./диз., тип КПП - МЕХ, привід - 4x4. При цьому у договірних умовах взагалі не зазначено, що предметом лізингу є трактор. Таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (рік випуску, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації, б/в чи новий тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо. У спірному договорі відсутня обов'язкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу, прямо передбачена законодавством про фінансовий лізинг, що є порушенням ст. 203 ЦК України. Не відповідають вимогам законодавства і договірні умови щодо платежів, які лізингоодержувач повинен здійснити на користь лізингодавця. Відповідач включив до договірних умов платежі, які не є лізинговими, так як не пов'язані із користуванням предметом лізингу, чим вийшов за межі, передбачені законом для діяльності фінансового лізингу. Договірними умовами (розділ «Визначення термінів») передбачено «Адміністративний платіж», який визначається як першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Згідно додатку № 1 до укладеного з позивачем договору розмір адміністративного платежу у відсотковому визначенні складає 10% ціни предмета лізингу, а у грошовому - 1695.65 $. Зазначений платіж не є лізинговим платежем як у договірному визначенні, так і у розумінні Закону України «Про фінансовий лізинг», а відтак таким, що не передбачений цим законом. Не передбачений такий платіж й іншими нормами цивільного законодавства (ані положеннями про купівлю-продаж/поставку, ані найму, які застосовуються до правовідносин фінансового лізингу), у зв'язку з чим адміністративний платіж не має під собою правових підстав. Виходячи із звичаїв ділового обороту, плата за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання будь якого договору та ще й в такому невиправдано великому розмірі є нонсенсом та не передбачена жодною нормою права, якою можна було б обґрунтувати такий договірний платіж не тільки за аналогією закону, а й за аналогією права та звичаю (звичаю ділового обороту). Отримання відповідачем від позивача плати у сумі 39000 гри. «за розгляд та підготовку документів для укладання договору», а фактично за віртуальні дії (для розгляду «документів» зі свого боку [PERSON] подав лише паспорт для внесення його даних у договір, а представник відповідача заповнив графи стандартного бланку договору) є відвертим попранням принципів добросовісності, розумності та справедливості. Крім того, фінансовий лізинг є фінансовою послугою, зміст якої визначено у законі та полягає у наданні у користування предмету лізингу за плату. Спірний договір за своєю суттю є договором приєднання за визначенням згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки його умови встановлені відповідачем у формулярі (стандартній формі), який надрукований типографським способом. Такий договір міг бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, дії щодо "організації та оформлення" такого договору не можуть вважатися послугою в розумінні ч. 1 ст. 901 ЦК України та п. 17 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити. Позивач просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № д01364 від 06.06.2015р. укладеного між ним та ТОВ «Євролізинг Україна» та стягнути на його користь 39000 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі пояснив, що спірний договір не відповідає вимогам закону в частині визначення обовязкової передбаченої законом істотної умови договору щодо предмета лізингу у обсягах законом. У договорі відсутня обовязкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу, прямо передбачена законодавством про фінансовий лізинг. За відсутності індивідуального визначення предмету лізингу фактично відсутній предмет договору, щодо якого у сторін виникають права та обовязки, прямо повязані із придбанням предмету лізингу та наданням якого у користування, умов поставки, передачі, страхування, відповідальності сторін, повязаних користуванням. Ще однією підставою недійсності спірного договору є включення до нього «адміністративного платежу» який не передбачений законом. Включення до договору такого лізингового платежу як адміністративний платіж суперечить законодавству про фінансовий лізинг. Також, не відповідає вимогам закону і встановлення «штрафу» у вигляді неповернення адміністративного платежу та частково повернення авансу при розірванні договору лізингоодержувачем. Так, позивач вважає невідповідність договору засадами справедливості, добросовісності та включення до нього конкретно визначених законом несправедливих умов. Представник відповідача, в судове засідання не з'явився. Надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та заперечення на позов в якому пояснив: що 06.06.2015 року між соронами було укладено договір фінансового лізингу №д01364 з відповідними додатками до нього, а саме графіку сплати авансового лізингового платежу та специфікації обраного транспортного засобу, які є його невідємною частиною. Відповідно до умов укладеного договору відповідач придбає у свою власність бажаний предмет договору і надає його позивачу за плату у тимчасове володіння та користування на умовах даного правочину. Найменування предмета лізингу і його технічні характеристики вказані у договорі та специфікації. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого договору, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Крім того, набуття у власність позивачем бажаної речі (транспортного засобу «МТЗ-82.1.26., обєм/тип двигуна 82 к.с./диз., тип КПП мех.., привід 4х4») є його первинним волевиявленням, а отримання послуги з фінансового лізингу є лише методом такого придбання. Тому, зазначення в договорі такої модифікації транспортного засобу, повністю задовольнило позивача на момент підписання правочину без зазначення кольору, детальної комплектації, коробки передач та інш. Так, договір фінансового лізингу № д01364 було розірвано з ініціативи позивача який звернувся до відповідача з відповідною заявою Відповідач в жодному разі не відмовлявся від свого зобовязання по передачі товару у користування позивачу, проте така передача товару має відбуватись виключно на умовах чинного договору. Тому, в звязку з зазначеним представник відповідача просив відмовити в позові. (а. с. 32-37). Суд, дослідивши матеріали справи та взявши до уваги думки сторін прийшов до висновку що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи між\~[PERSON]\~та ТОВ "Євролізинг Україна" 06.06.2015 року було укладено договір фінансового лізингу № д01364 з додатками, відповідно до умов яких лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу ( МТЗ 82.1.26 обєм/тип двигуна 82 к.с./диз., тип КПП мех.., привід 4х4), зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 2 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором (а.с. 8-19,21). На виконання вищевказаного договору від 06.06 2015 року\~[PERSON]\~сплатив ТОВ "Євролізинг Україна" суму в розмірі 39000 грн., що стверджується копією квитанції від 06.06. 2015 року (а.с. 22). Ст. 16 ЗУ "Про фінансовий лізинг" встановлено, що лізінгові платежі можуть включати: а) суму яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в компенсацію відсотків за кредитом; г) ішні витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору. Із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами адміністративний платіж - це першочерговий платіж, який входить до складу платежу, що підлягає сплаті лізінгоодержувачем на користь лізінгодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, згідно додатку №1 до договору розмір адміністративного платежу у відсотковому визначені складає 10% ціни предмета лізінгу, а грошовому - становить 1695,65$, що в еквіваленті становить 39000 грн.(а.с.20) З огляду на положення статті 16 зазаначеного Закону - адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Про те, що адміністративний платіж не є лізинговим платежем свідчить і той факт, що у спірному договорі у розділі "визначення термінів", лізинговий платіж і адміністративний платіж мають окремі визначення, із яких також випливає, що адміністративний платіж не підлягає під визначення лізингового платежу ( а.с.8) Стаття 627 ЦК України передбачає свободу договору, яка полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавчтва про захист прав споживача. Ч. 1\~ст. 203 ЦК України\~визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Суд, вважає, що твердження позивача про те, що перераховуючи на рахунок відповідача 39000 грн. він був впевнений, що частково оплачує вартість трактора, є обгрунтованим оскільки цілком логічно та зрозуміло, що жодна особа свідомо, розуміючи явну, очевидну невигідність з економічної точки зору, не погодилася б сплачувати 39000 грн. лише як винагороду за підготовку документів для укладення договору, так як ця сума вочевидь не відповідає обсягу робіт та є надто завищеною. Згідно положень ч. 1,пп. 2, 4, 7 ч. 3, ч. 6\~ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів"\~- нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняється як такі, що вводять в оману: пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійними. Порушення цієї норми закону знайшло відображення в тому що, відповідач при укладенні з позивачем договору фінансового лізінгу завуалював призначення першого адміністративного платежу в розмірі 39000 грн. під вигляд "платіж за договором", який за умови договору не повертається в жодному випадку. В силу\~ст. 230 ЦК України\~якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно п. 20\~Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", - правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про невідповідність положень договору фінансового лізингу № д01364 від 06.06.2015р. принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі. Положення оспорюваного договору порушують вимоги ЗУ "Про фінансовий лізинг" та ЗУ "Про захист прав споживачів". За таких обставин договір фінансового лізингу слід визнати недійсним та стягнути з відповідача на користь позивача 39000 грн.. Згідно ч.2 ст. 216 ЦК України якщо у зв'язку із вчиненням недійсності правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно з п. 1.4 вищевказаного Договору фінансового лізингу, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (МТЗ-82.1.26., обєм/тип двигуна 82 к.с./диз., тип КПП мех.., привід 4х4, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 2 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором.\~Пунктом 1.7 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору. Згідно ч.ч. 1,3 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 1 ЗУ "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно- правових відносин, виникають із договору фінансового лізингу, за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Однак, як вбачається із договірних умов, всупереч вимогам ЗУ "Про фінансовий лізинг" та норм ЦК України, у договорі і у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо предмету у обсягах, визначених законом. Так, у специфікації, що є додатком до договору, предметом лізингу визначено: марка - МТЗ, модель - 82.1.26, у кількості - 1. вартістю - 16956,52 $.(а.с.21) У п.1.1 договору зазначено: марка/модель - МТЗ 82.1.26, комплектація/модифікація - прочерк, об'єм/тип двигуна - 82к.с./диз. тип КПП - МЕХ, привід - 4х4. При цьому у договірних умовах не зазначено, що предметом лізингу є трактор. Таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуальної речі ( рік випуску, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації) Ч.1 ст.3 ЗУ "Про фінансовий лізинг" та ст. 807 ЦК України предметом договору може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками. Згідно ч.1 ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей. індивіалізуючи її. Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Також, приймаючи до уваги, що позивач при пред'явленні позову був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 7 ч. 1\~ст. 5 Закону України "Про судовий збір" /у редакції що діяла на момент подання позову позивачем до суду/, на виконання вимог ч. 3\~ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в користь держави судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved