Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

08.04.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом та просить ухвалити рішення, згідно якого визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 17 червня 1981 року старшим держаним нотаріус П'ятої Харківської державної нотаріальної контори Леоновою Б.А., на праві приватної власності належить 50/200 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Право власності було зареєстровано у КП «ХМБТІ» 01.07.1981 року під № [NUMBER]. Прізвище позивача змінилося на «[PERSON]» після укладення шлюбу. Крім позивача у належній їй частині будинку зареєстрована також її донька - [PERSON]. Однак з вересня 2010 року та по теперішній час донька не підтримує з нею ніяких стосунків, не спілкується з нею, житлом не цікавиться бо не має потреби в ньому. Донька не несе ніяких витрат по утриманню житла, не сплачує комунальні платежі. У зв'язку з цим, позивачу доводиться мати витрати по оплаті за відповідача, хоча вона не має для цього достатнього доходу. Особистих речей доньки у будинку немає. Ніяких перешкод в користуванні житловою площею у відповідача не було, зі скаргами про порушене право вона не зверталась. Факт того, що відповідач зареєстрована, але не проживає у будинку можуть підтвердити свідки. Відповідач за даною адресою зареєстрована, однак фактично не проживає. Тому вона звернулась до суду з зазначеним позовом. У судовому засіданні позивач свій позов підтримала у повному обсязі та підтвердила обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи сповіщалася належним чином, шляхом надання повідомлення до редакції газети "Слобідський край", яка знаходиться у матеріалах справи. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, надали до суду заяву, згідно якої просили розглядати справу без участі їх представника. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, допитавши свідка, суд приходить до висновку про законність і обґрунтованість позову та можливість його задоволення у повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] /[PERSON]/ на підставі договору купівлі-продажу від 17.06.1981 року, посвідченого старшим держаним нотаріус П'ятої Харківської державної нотаріальної контори Леоновою Б.А., являється власником 50/200 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Право власності було зареєстровано у КП «ХМБТІ» 01.07.1981 року під № [NUMBER] (а.с. 6-8). У зазначеному договорі купівлі-продажу прізвище позивача зазначено дошлюбне - «[PERSON]» Дошлюбне прізвище позивача - [PERSON] та змінилося на «[PERSON]» після укладення шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.7) . Відповідач [PERSON] - дочка [PERSON] . У вищевказаному будинку зареєстровані позивач та як член сім'ї відповідач , дочка [PERSON] , [PERSON]. З 2010 року відповідач у спірній частині будинку не мешкає, позивач проживає з онуком та сама займається його вихованням . Вищевикладені обставини підтверджуються поясненнями свідка [PERSON], актом майстра приватного сектору №4 Жовтневого району м. Харкова./а.с.9/ Не вірити поясненням вищевказаного свідку, у суду немає ніяких підстав, оскільки вона є сторонньою особою, яка не зацікавлена у розгляді справи на користь позивача. За правилом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду з позовом про захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; та своїми правами щодо предмету спору розпоряджається на власний розсуд. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997р №475/57-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку», «;Протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК,). Гарантуючи права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. За змістом ст.405 ЦК України, ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За таких обставин, суд приходить до висновку, що реєстрація відповідачки в зазначеній вище квартирі , порушує права позивача, як власника, на право володіння, користування та розпорядження зазначеною квартирою. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», питання про зняття з реєстрації особи за місцем проживання взаємопов'язане і залежить від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 156 Житлового Кодексу України; ст. 405 ЦК України). В зв'язку з тим, що державна реєстрація адреси місця проживання особи є похідною від місця проживання вказаної особи, а відповідач визнається судом таким, що втратив право користування житловим приміщенням - спірною квартирою, суд задовольняє також і позовні вимоги в частині зняття його реєстрації за вказаною адресою. На підставі викладеного й

Outcome: approved