Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, у якому просить стягнути з відповідача на його користь 30000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків внаслідок професійного захворювання. В обгрунтування позову послався на те, що 31.07.1979 року прийнятий машиністом гірничих виймальних машин V розряду на шахту № 10 "Великомостівська". 18.11.1985 року переведений на посаду підземного машиніста гірничих виймальних машин VI розряду. 08.06.1994 року звільнений за власним бажанням. 13.06.1994 року прийнятий машиністом гірничих виймальних машин VI розряду на шахту № 2 "Червоноградська". 16.12.1996 року переведений по стану здоров'я на посаду учня гірничого робітника на поверхні та направлений на матеріальний склад. 17.06.1997 року звільнений за власним бажанням. У зв'язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці в нього значно погіршився стан здоров'я, внаслідок чого останній неодноразово був змушений звертатися за медичною допомогою. Відповідно до повідомлення МСЕК актом № 95 від 23.01.1997 року позивачу вперше встановлено 55 % втрати профпрацездатності та III групу інвалідності; актом № 172 від 29.01.1998 року встановлено 55% втрати профпрацездатності та III групу інвалідності; актом № 154 від 27.01.2000 року встановлено 55% втрати профпрацездатності та III групу інвалідності. Відповідно до довідки МСЕК від 21.01.2002 року позивачу встановлено 55% втрати профпрацездатності та III групу інвалідності. Довідкою МСЕК від 20.01.2004 року останньому встановлено 55% втрати профпрацездатності. Довідкою МСЕК від 17.01.2006 року позивачу безтерміново встановлено 60% втрати профпрацездатності. Згідно довідки МСЕК від 17.01.2006 року останньому безтерміново встановлено III групу інвалідності. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що внаслідок важкої та шкідливої роботи на вугільних підприємствах по видобутку вугілля захворів на професійні захворювання радикулопатія, вібраційна хвороба, бронхіт. Внаслідок чого втратив працездатність став інвалідом. У зв'язку із наведеним відчуває постійні болі по тілу, має задишку, що викликає незручності у повсякденному житті. Просить позов задовольнити та стягнути з відповідача 30000 моральної шкоди. Представник позивача підтримав пояснення [PERSON]. Представник відповідача у судовому засіданні зазначив, що відповідно до наказу МОЗ № 212 від 22.11.1995 року на органи МСЕК покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Звертав увагу на те, що позивачем не подано висновку МСЕК, лікаря психіатра чи висновку ЛКК про встановлення факту спричинення йому моральної шкоди внаслідок трудового каліцтва. Також зазначив, що позивачем пропущений трьох місячний термін звернення до суду. передбачений КЗпП України. Крім цього, у наданих медичних документах немає покликання про отримання позивачем фізичних та душевних страждань внаслідок отриманого захворювання. Крім цього, у наданих медичних документах немає покликання про отримання позивачем фізичних та душевних страждань внаслідок отриманих профзахворювань. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що позивач 31.07.1979 року прийнятий машиністом гірничих виймальних машин V розряду на шахту № 10 "Великомостівська". 18.11.1985 року переведений на посаду підземного машиніста гірничих виймальних машин VI розряду. 08.06.1994 року звільнений за власним бажанням. 13.06.1994 року прийнятий машиністом гірничих виймальних машин VI розряду на шахту № 2 "Червоноградська". 16.12.1996 року переведений по стану здоров'я на посаду учня гірничого робітника на поверхні та направлений на матеріальний склад. 17.06.1997 року звільнений за власним бажанням (згідно копії трудової книжки [PERSON].). У зв'язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах на шахті протягом 17 р.1 м. позивач захворів на професійні захворювання радикулопатія, вібраційна хвороба ІІ ст., хронічний бронхіт ІІ ст.. Висновком обласної МСЕК № 3 від 23.01.1997 року [PERSON] встановлено III групу інвалідності, та 55 % втрати професійної працездатності. Висновком Сокальської МСЕК від 29.01.1998 р. [PERSON] встановлено 55% втрати профпрацездатності, з яких: 30% - хронічний пиловий бронхіт, 15% - вібраційна хвороба, 10% - хронічна радикулопатія. Актами огляду МСЕК № 154 від 27.01.2000 року; № 111 від 21.01.2002 року; № 43 від 20.01.2004 року позивачу підтверджено наявність ІІІ групи інвалідності та 55 % втрати професійної працездатності по профзахворюваннях, з яких: 30% - хронічний пиловий бронхіт, 15% - вібраційна хвороба, 10% - хронічна радикулопатія. Висновком МСЕК від 17.01.2006 року [PERSON] безтерміново встановлено III групу інвалідності та 60 % втрати професійної працездатності по профзахворюваннях, з яких: 30% - хронічний пиловий бронхіт, 15% - вібраційна хвороба, 15% - хронічна радикулопатія. Відповідно до ст. ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України, Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ "Про охорону праці" державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ч. 1 ст. 9 даного закону, відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до ЗУ "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР 1963 року моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суми позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням на виробництві вперше було передбачено Законом України "Про охорону праці", який набув чинності 24.11.1992 року (згідно Постанови ВРУ від 14.10.1992 року № 2695-ХІІ). Відповідно до ст. 12 ЗУ "Про охорону праці" відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні та шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Такий порядок був передбачений Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом трудових обов'язків затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1993 року № 472 із змінами і доповненнями, яким було передбачено, що за наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується моральна шкода. Відповідно до п. 38 Правил відшкодування № 472 було передбачено, що право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності, а в силу ст. 11 даних Правил, розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 мінімальних розмірів заробітної плати, незалежно від будь-яких інших виплат. На час розгляду справи розмір мінімальної заробітної плати становить 1218 грн. Згідно ст. 17 ЗУ "Про охорону праці" від 14.10.1992 року, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. Згідно ст. 4 ЗУ "Про охорону праці" державна політика в галузі охорони праці базується на принципах: - пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. У п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" звернуто увагу на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Суд не погоджується із твердженнями представника відповідача про необхідність застосування строку позовної давності, відповідно до ст. 233 КЗпП України виходячи із наступного. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, дійсно застосовується тримісячний строк звернення до суду, однак до інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", строк позовної давності відповідно до норм ЦК Української РСР ( в редакції 1963 року ) - не застосовується. З досліджених матеріалів справи вбачається, що знайшли підтвердження обставини заподіяння позивачеві моральної шкоди, яка обумовлена моральним та фізичним стражданням з приводу ушкодження здоров'я, внаслідок професійних захворювань при виконанні своїх трудових обов'язків, у зв'язку з якими [PERSON] вперше та безтерміново встановлено ІІІ групу інвалідності та 55% втрати професійної працездатності по профзахворюваннях. Усе це призвело до того, що позивач втратив працездатність, він обмежений у рухах, постійно відчуває болі у грудях, має задишку, не може виконувати повноцінно роботу при веденні домашнього господарства, став інвалідом. Всі ці обставини суттєво погіршили уклад його життя, вимагають додаткових зусиль для його належної організації. З огляду на це суд прийшов до висновку, що позивачу завдано моральної шкоди. Оцінюючи розмір моральної шкоди суд враховує загальний стаж роботи позивача на підземних роботах з шкідливими умовами праці, що складає більше 17 років. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлений його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Суд враховує і ту обставину, що [PERSON] вперше встановлено 55 % втрати працездатності по професійних захворюваннях. Беручи до уваги наведене, з врахуванням глибини моральних страждань, ступеня вини, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до переконання, що з відповідача в користь [PERSON] слід стягнути 11000 грн. моральної шкоди, так як вимоги про стягнення 30000 грн. моральної шкоди є завищені та належним чином не обґрунтовані. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідача ДП "Львіввугілля".

Outcome: partial