Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав, посилаючись на наступні обставини. Вона перебувала у шлюбі з [PERSON] з 06 жовтня 2007 року. [INFO] у них народився син [PERSON] , батьком якого є відповідач по справі, про що в Книзі реєстрації народжень зроблено запис № 1239 та видано свідоцтво серія [NUMBER] . 23.02.2011 року рішенням Нікопольського міськрайонного суду їх шлюб був розірваний і вона залишила собі дошлюбне прізвище " [PERSON] ". Син проживає разом з нею. Спільне життя з відповідачем припинене після народження їх сина, з листопаду 2007 року. Звернутись до суду її примусили наступні обставини. Відповідач не забрав їх з сином з пологового будинку, це зробили її батьки: [PERSON] , [PERSON] та її подруга [PERSON] . Після народження сина відповідач не цікавився ним, не займався його вихованням, ніколи не бачив його. З вказаного часу відповідач проживає окремо від дитини та жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Згідно з виконавчим листом № 2-3294 від 05.05.2009 року, виданого Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області, відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання їх сина. Але, згідно з довідкою Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби про неотримання аліментів, заборгованість станом на 01.03.2018 року складає 87 973 грн. Згідно з повідомленням Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 09.07.2018 року № 44857, відповідач викликався до державного виконавця 24.07.2018 року з метою складення протоколу про адміністративне порушення за ст.183-1 КоАП України. Жодного разу відповідач навіть не поцікавився, за які кошти виховується та утримується дитина. Всі питання щодо виховання сина вирішуються нею без участі та підтримки з боку відповідача з самого народження сина, що говорить про його особисте ставлення до дитини. Відповідач, дійсно, ніяким чином не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, зовсім не спілкується з сином, не дарує подарунків на день народження, не надає йому доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню сином загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти, так як це встановлено ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства». Дитина знаходиться на повному її утриманні. Для розвитку сина вона прикладає всіх своїх зусиль та можливостей, створила всі необхідні умови для його здорового та всебічного розвитку. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Названі дії, у відповідності до ст.164 Сімейного кодексу України, є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. У відповідності з ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Враховуючи те, що відповідач по справі жодним чином не був позбавлений інформації стосовно місця перебування сина, ту обставину, що вона ніколи не створювала перешкод у спілкуванні дитини з ним та прийманні участі батька у вихованні, вище викладені обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські обов`язки, покладені на нього законом. Все вищезазначене свідчить виключно про одне: відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Згідно ч.2 ст.141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності з ч.2 ст.157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Нехтування батьківськими обов`язками з боку батька, на її думку, принижує гідність дитини та може в подальшому привести до негативних наслідків у житті сина як з моральної, так і з правової точки зору. У відповідності з ч.4 ст.155 СК України, ухилення кого - небудь із батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини, дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвинутись фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровою та нормальним шляхом і в умовах волі і гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням повинно бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини, держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають, відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30,03.2007 року № 3, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини вона вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав. В зв`язку з чим звернулась до суду. В судове засідання сторони та представники третьої особи не прибули. Позивачка та представник третьої особи надали заяви про розгляд справи у свою відсутність, позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі і просила суд їх задовольнити, представник третьої особи проти задоволення позову не заперечувала, вважала його задоволення доцільним. Відповідач до суду не прибув, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином судовою повісткою з поштовим повідомленням, які повернулись за сплином терміну зберігання. Тому повідомлявся оголошенням на офіційному веб-порталі «Судової влади» Відповідно до ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, повістка надсилається учасникам справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно зі ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа слухалась в порядку ст.131, 223, 280 ЦПК України у відсутність відповідача. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини, дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвинутись фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровою та нормальним шляхом і в умовах волі і гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням повинно бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини, держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Згідно із ст.164 Сімейного кодексу України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Згідно зі ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 165 Сімейного кодексу України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як встановлено судом, позивачка перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] з 06.10.2007 року (а.с.6). [INFO] у сторін по справі народився син [PERSON] , батьком якого є відповідач по справі (а.с.7), про що в Книзі реєстрації народжень зроблено запис № 1239 та видано свідоцтво серія [NUMBER] . 23.02.2011 року рішенням Нікопольського міськрайонного суду шлюб було розірвано. Син проживає разом з позивачкою (а.с.9). Спільне життя сторін по справі припинене після народження сина, з листопада 2007 року. З цього часу відповідач не цікавився ним, не займався його вихованням, ніколи не бачив його. З вказаного часу відповідач проживає окремо від дитини та жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Згідно з виконавчим листом № 2-3294 від 05.05.2009 року, виданого Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області, відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] (а.с.8). Але, згідно з довідкою Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби про неотримання аліментів, заборгованість станом на 01.03.2018 року складає 87 973 грн. (а.с.10-12). Всі питання щодо виховання сина вирішуються позивачкою по справі без участі та підтримки з боку відповідача з самого народження сина. Відповідач ніяким чином не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, зовсім не спілкується з сином, не дарує подарунків на день народження, не надає йому доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню сином загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти. Зазначені факти розцінюються позивачкою як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками. Служба в справах дітей Нікопольської міської ради Дніпропетровської області на ухвалу суду про надання висновку про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача по справі надала лист вих.№ 873 від 20.06.2019 року, в якому зазначили, що позов позивачки підтримують в повному обсязі і просять суд прийняти рішення в інтересах дитини (а.с.28-29). Таким чином, з огляду на вищевикладене, виходячи з інтересів дітей, враховуючи думку служби у справах дітей, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved