Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-13 00:00:00

Позивач ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 15.11.2012 року відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позичальник свої зобов'язання перед Банком не виконав і станом на 31.03.2018 року його заборгованість становить 26003,71 гривень, яка складається з наступного: 791,95 грн. - заборгованості за кредитом, 19997,30 грн. - заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 3500,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1214,46 грн. - штраф (процентна складова). У зв'язку з цим позивач просить стягнути з відповідача зазначену заборгованість та судові витрати. В судове засідання на судовий розгляд справи особи, що беруть участь у справі, не з'явилися, будучи належним чином своєчасно повідомленими про дату, час та місце його проведення. Представник позивача подав до суду заяву, у якій просив розглядати справу без участі представника позивача. Представник відповідача [PERSON] подав до суду письмову заяву про застосування строків позовної давності. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Умови кредитного договору б/н від 15.11.2012 року відповідачем [PERSON] порушені, про що свідчить розрахунок, наданий ПАТ КБ «ПриватБанк». Разом з тим, представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності. Відповідно до\~ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому, законодавство містить положення, згідно якого позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1\~ст. 259 ЦК України). Згідно ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Разом з цим, згідно наданих банком Умов не вбачається, що вони підписані Позичальником і взагалі чи були вони чинні станом на момент укладення договору кредиту, оскільки яка-небудь дата відсутня (дана позиція узгоджується з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, викладеної в Ухвалі № 6-32832св15 від 06.04.2016 року). Таким чином, такий правочин не є вчиненим у письмовій формі, результатом чого є те, що сторони не домовлялися про збільшення строку позовної давності. Відповідно до ч. 2\~ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що передбачено ч. 1 ст. 261 ЦК України. Ч. 5 ст. 261 ЦК України передбачає, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. При цьому початок перебігу позовної давності пов"язується не стільки зі строком дії договору, скільки з певними фактами, які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається з позову, відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг, прострочення платежу більше ніж на 30 днів є підставою для звернення з позовом до суду. Тобто моментом початку перебігу строку позовної давності є перша несплата в строки передбачені договором, тобто порушення зобов'язань. Згідно розрахунку наданого позивачем, останній платіж по погашенню кредиту був здійснений 13.12.2013 року, отож право позивача було порушено при несплаті наступного щомісячного платежу в період сплати, як передбачено умовами надання кредитних послуг. Тобто право на звернення в суд з заявою про стягнення боргу виникло в позивача 14.01.2014 року, а позовна давність виходячи з наведеного спливає 14.01.2017 року. Таким чином, ПАТ КБ «Приватбанк» предявив позов вже після спливу позовної давності (07.05.2018 року), тому в задоволенні позову з цих підстав необхідно відмовити. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, не підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed