Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

07.09.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання її та її малолітніх синів [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що вона є співвласником і проживає у квартирі [ADDRESS]. Вказана квартира належить їй, та її синам [PERSON], [PERSON], відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Шаргородською міською радою Шаргородського району Вінницької області 22.02.1994 року, зареєстрованого в КП "Могилів - Подільське МБТІ" 01.03.1994 року за реєстром № 66 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Шаргородською державною нотаріальною конторою Вінницької області 18.11.1995 року за реєстром № 2-2169, зареєстрованого в КП "Могилів - Подільське МБТІ" 28.11.1995 року за реєстром № 1141. Разом з ними у вказаній квартирі зареєстровані колишня дружина сина [PERSON] - [PERSON] та її малолітні сини: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які з листопада 2013 року у квартирі не проживають, участі в утриманні квартини не приймають, відповідач разом з дітьми проживає в [ADDRESS]. Вона є співвласником квартири і має право розпоряджатися своєю частиною квартири на власний розсуд, проте, позбавлена цього права, так як в квартирі зареєстрована відповідач і її діти, що є порушенням її прав, як співвласника квартири. Просить суд визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS]. У судовому засіданні позивачка [PERSON] вимоги, викладені в позовній заяві підтримала, посилаючись на ті ж самі обставини. Просила визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS], що дасть можливість зняти їх з реєстрації у вказаному будинку та стягнути з [PERSON] на її користь судовий збір. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився, але від нього надійшла заява про розгляд справи в його відсутності, позовні вимоги [PERSON] підтримує і просить суд їх задовольнити (а.с.40). Відповідач [PERSON] на виклик суду повторно не з'явилася, хоча про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином (а.с.34,47), про причини неявки суду не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин чи розгляд справи у її відсутності не надходило. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області [PERSON] в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позовної заяви [PERSON], оскільки за даними міської ради [PERSON] та її малолітні сини [PERSON] і [PERSON] не проживають у [ADDRESS] з листопада 2013 року. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON] у справах дітей Шаргородської РДА Вінницької області Гринчак Т.В. в судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позовної заяви [PERSON], оскільки за даними ССД Шаргородської РДА малолітні діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] року у квартирі, яка належить позивачці не проживають, з листопада 2013 року вони проживають з відповідачкою в м. Одеса і визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] не порушує їх законних прав та інтересів. Зі згоди позивача [PERSON] суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Вирішуючи спір суд встановив, що позивач [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS]. Вказаний факт підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим Шаргородською міською радою Шаргородського району Вінницької області 22.02.1994 року, зареєстрованим в КП "Могилів - Подільське МБТІ" 01.03.1994 року за реєстром № 66 та свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим Шаргородською державною нотаріальною конторою Вінницької області 18.11.1995 року за реєстром № 2-2169, зареєстрованим в КП "Могилів - Подільське МБТІ" 28.11.1995 року за реєстром № 1141( а.с.7, 8). Як вбачається із оглянутої в судовому засіданні домової книги для реєстрації осіб, які проживають в [ADDRESS] відповідач [PERSON], її колишній чоловік [PERSON] та діти [PERSON], [PERSON] зареєстровані за вказаною адресою, а саме: [PERSON] - з 26.10.2010 року, [PERSON] та [PERSON] - з 26.04.2011 року, [PERSON] - з 29.10.2010 року (а.с.54 - 56). Проте, відповідач [PERSON] та її малолітні діти [PERSON], [PERSON] по місцю реєстрації не проживають, а з листопада 2013 року проживають за адресою: [ADDRESS]. Вказані факти в судовому засіданні підтвердженні довідкою виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області №4115 від 30.08.2016 року, із якої вбачається, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] більше трьох років не проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.18). Згідно повідомлення ССД Шаргородської райдержадміністрації учень 3-А класу Шаргородської СЗШ 1-111 ступенів [PERSON], [INFO] відрахований зі школи у листопаді 2013 року, у зв'язку з переїздом на інше місце проживання. Вказана обставина підтверджується дозволом ССД Шаргородської РДА на відрахування зі школи [PERSON], виданим 31.10.2013 року за №01 -792 (а.с.60). Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 19.09.2016 року, яке набрало законної сили 07.10.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 12 лютого 2009 року Відділом РАЦС Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області, актовий запис №7 розірвано. При вирішенні даної справи судом встановлено, що [PERSON] та її малолітні діти біля трьох років не проживають з [PERSON], протягом цього ж строку не підтримують подружніх стосунків та не ведуть спільного господарства, не мають взаємних прав і обов'язків, син сторін [PERSON] проживає з матір'ю та знаходиться на її утриманні (а.с.58). Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до … остаточного рішення суду. За правилами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 2-4 ст.60 ЦПК України докази подаються сторонами. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виник спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] надано суду належні та допустимі докази того, що відповідач [PERSON] та її малолітні діти: [PERSON], [PERSON], які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] з листопада 2013 року за вказаною адресою не проживають, не є членами сім'ї позивача [PERSON], [PERSON] не приймає участі в утриманні квартири, тому відповідач та її малолітні діти втратили право на користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Відтак, враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які підтверджуються письмовими доказами. Зокрема, що позивач є співвласником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Шаргородською міською радою Шаргородського району Вінницької області 22.02.1994 року, зареєстрованого в КП "Могилів - Подільське МБТІ" 01.03.1994 року за реєстром № 66 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Шаргородською державною нотаріальною конторою Вінницької області 18.11.1995 року за реєстром № 2-2169, зареєстрованого в КП "Могилів - Подільське МБТІ" 28.11.1995 року за реєстром № 1141, що позивач набула права власності на вказану квартиру у передбачений цивільним законодавством спосіб; що право власності позивача на квартиру не оспорене в передбаченому законодавством порядку; що між позивачем та відповідачем виник спір з приводу чинення [PERSON] перешкод у користуванні та розпорядженні [PERSON] її власністю, внаслідок відмови відповідача добровільно знятися з реєстраційного обліку у вказаному будинку. Відповідач [PERSON] мала можливість реалізувати свої процесуальні права, визнати позов або заперечувати проти нього, надати належні та допустимі докази у підтвердження своїх заперечень, проте на виклик суду жодного разу не з'явилася, заперечень проти позову на пропозицію, викладену в ухвалі суду від 15 вересня 2016 року, не подала. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, або визнати позовні вимоги, з'являтися на виклик суду, надало суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачами, що відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюють питання власності, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням. Вказані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України, Конвенцією про захист прав і основоположних свобод людини. Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд відповідно до вимог ст. 17 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини" використовує також практику Європейського суду як джерело права. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено право на вільне володіння майном. Відповідно до вказаної статті Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом (ч.2 ст.318 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.ч.1,2,3 ст.319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає… Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачі або одного з них, з ким вона проживає…(ч.ч. 3,4 ст.29 ЦК України). Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України). Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ст. 383 ЦК України). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Статтями 150,155 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством. Згідно з ст. ст. 71, 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз наведених норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме, шляхом заявлення вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням. Оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON] та її малолітні діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON],[INFO] в квартирі [ADDRESS] не проживають, не є членами сім'ї позивачки, то право позивачки [PERSON] на вільне користування своїм майном порушено та підлягає судовому захисту. Відповідно до ст.7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом, уповноваженим на зняття з реєстрації, протягом семи днів на підставі, зокрема, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11. Виходячи з викладеного, рішення суду про визнання відповідача [PERSON] та її малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON],[INFO] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS], є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку органом, до компетенції якого входить вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Outcome: approved