Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

07 березня 2017 року до Харківського районного суду Харківської області звернулись заявники з вищевказаною заявою та просили суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON], 08.03,1959 року народження за національністю німець, та [PERSON], [INFO] за національністю німкеня. Заявники в судове засідання не зявились, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності та просили задовольнити їх заяву. Представник зацікавленої особи - Харківського районного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Харківській області, в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно і належним чином, про що в матеріалах справи маються відповідні документи. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступного. [PERSON], народилась 24 квітня 1985 року в м. Харкові відповідно до свідоцтва про народження, серії ІІІ-ВЛ № 491617, в графі батьки, записані наступні відомості: батько - [PERSON], за національністю «українець», мати - [PERSON] за національністю «українка». [PERSON] народився 08 березня 1959 року в м. Харкові, відповідно до свідоцтва про народження, серії УІ-УР № 1874728, в графі батьки, записані наступні відомості: батько - [PERSON], за національністю «німець», мати [PERSON] за національністю «українка». Батько заявника - [PERSON], [INFO] відповідно до Військового квитка серії НУ № 3563606 за національністю «німець». 16.05.1979 року відділом внутрішніх справ Московського райвиконкому м. Харкова [PERSON] був документований паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року в графі національність зазначено «німець». Відповідно до архівної довідки УВД Північно - казахського облвиконкому від 21 серпня 1990 року № 11/5-Є-343, [PERSON], [INFO], є сином матері - [PERSON], [INFO], за національністю «німкеня» та батька - [PERSON], [INFO], за національністю «німець». На даний час у заявниці виник намір визнати свою національність по лінії батька та дідуся та надати підтвердження свого походження на запит № 8||5/ 2015 1211 0039 А41 від 26.01.2017 року Федерального адміністративного управління по справам пізніх переселенців Німеччини. Згідно запиту № 8||5/ 2015 1211 0039 А41 від 26.01.2017 року Федерального адміністративного управління по справам пізніх переселенців Німеччини необхідно надати свідоцтво про народження, внутрішній паспорт, військовий білет або Рішення суду щодо визнання юридичного факту, що [PERSON] по лінії дідуся та батька є дійсно німкенею. Проте через відсутність можливості надати свідоцтво про народження, внутрішній паспорт, військовий білет, де буде вказана національність, довести своє походження неможливо, оскільки з наведених документів національність не вказується. Враховуючи останню неможливість та через помилки при внесенні відомостей до актового запису № 357 від 23 березня 1959 року про народження [PERSON], при автоматичному визначенні національності, що підтверджує походження та національність, надання документу для запиту Федерального адміністративного управління по справам пізніх переселенців Німеччини є ускладненим, крім того заявниця не має можливості отримати дозвіл на вїзд до Німеччини, оскільки не має можливості довести факт, що за одним із батьків вона за національністю є німкенею. Відповідно до норм ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні», передбачено, що «громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність». На разі Заявниця не має можливості підтвердити свою національність, оскільки в жодному документі, що підтверджує її особу, не передбачені відомості про належність останньої до будь-якої національності, хоча вона дійсно знає, що вона має бути за національністю свого батька та дідуся. Самостійно усунути помилку в зазначеному витягу не є можливим, у звязку з чим, заявники змушені звернутись до суду з заявою про вставлення факту, що [PERSON], [INFO] за національністю «німець» у звязку з тим, що батько останнього був німцем, що вказано у свідоцтві про народження [PERSON], серії УІ-УР № 1874728. Останній факт має встановити, що [PERSON], [INFO] за національністю німкеня по батькові. Відповідно до ст.35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду та віросповідання. У відповідності з вимогами ст.ст. 269, 270, 300 ЦК України право на національність є особистим немайновим правом. Відповідно до ст. 269 ЦК України особисті немайнові права належать кожній особі від народження або за законом, а відповідно до ст.271 цього ж кодексу, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері приватного життя. Згідно зі ст. 300 Цивільного кодексу України фізична особа має право на індивідуальність. Фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної, самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з вимогами ст. 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Відповідно до ст.4 Закону України «Про національні меншини в Україні», відносини, які виникають з приводу реалізації громадянинами України прав і свобод, повязаних з їх належністю до національних меншин, регулюються Конституцією України, цим Законом, прийнятими на їх підставі іншими законодавчими актами, а також міжнародними договорами України. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні», громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Статтею 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01.02.1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09.12.1997 року встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Відповідно до ст. 3 Конвенції кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин, яка ратифікована Законом України № 703/97-ВР від 09.12.1997 року "Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин", кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Особи, які належать до національних меншин, можуть здійснювати права і свободи, що випливають з принципів, проголошених в цій Рамковій конвенції, одноосібно та разом з іншими. Частиною 1 статті 11 цієї Конвенції визначено, що сторони зобов'язуються визнавати за кожною особою, яка належить до національної меншини, право використовувати своє прізвище (по батькові) та ім'я мовою меншини, а також право на їх офіційне визнання, відповідно до умов, передбачених у їх правових системах. Згідно з абз. 3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановити факти, які і за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав. На підставі ст. 11 Конституції України, держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України. Згідно п. 3 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права корінних народів і національних меншин. Частиною 1 ст. 234 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. На підставі ч.2 ст.234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи, в тому числі, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Окрім фактів, які перелічені у ч.І ст.256 ЦПК України, відповідно до ч. 2 цієї статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Виходячи з зазначеного, суд приходить до висновку, що з урахуванням згаданих документів можливо визнати юридичний факт, а саме, що [PERSON] за національністю німець та [PERSON] за національністю німкеня. При поданні заяви заявники сплатили судовий збір в повному обсязі. В звязку з тим, що вини зацікавленої особи в подані заяви не має, а тому, відповідно до ст. 88 ЦПК України, судовий збір поділу не підлягає.

Outcome: approved