Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

Позивач Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, в обґрунтування позову вказавши наступне. Позивач у період з лютого 2012 року по грудень 2015 року надав відповідачу [PERSON] послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] , який у свою чергу належним чином не здійснював оплату за отримані послуги, у зв`язку з чим, виникла заборгованість по наданим послугам, з урахуванням сплачених сум у розмірі 1,70 гривень, на загальну суму 21 585,23 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідача, а також просить стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 921 гривень. Ухвалою суду від 12.05.2020 року після скасування заочного рішення від 13.09.2019 року цивільну справу за позовом Концерну «МТМ» призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки на подання заяв по суті справи. 12.05.2020 року відповідачем подано відзив на позов, у якому відповідач заперечує проти позову, вважає позовні вимоги необгрунтованими, посилаючись на те, що він не є власником квартири за вищезазначеною адресою, на його ім`я не відкрито особовий рахунок по оплаті наданих послуг, він ніколи не користувався послугами позивача, вважає що доказів на підтвердження доводів про підстави стягнення з нього зазначеної суми заборгованості позивачем не надано, тому просить у задоволенні позову відмовити та покласти на позивача судові витрати на правничу допомогу, понесені ним у зв`язку із розглядом даної справи. 13.05.2020 року представником позивача подано відповідь на відзив, відповідно до якої позивач заперечує проти доводів відповідача щодо невизнання позову, посилаючись на те, що відповідач був фактичним власником зазначеної квартири з 17.10.2014 року на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, до її скасування судом, а відсутність укладеного між сторонами договору, обов`язковість укладання якого лежить на споживачеві і на теплопостачальній організації, не виключає можливості стягнення зі споживача на користь теплопостачальної організації вартості послуг з теплопостачання. Крім того, представник позивача, посилаючись на наказ Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва № 170 від 23.10.2013 року „Про затвердження Порядку відкриття, закриття та ведення особових рахунків для обліку абонентів-споживачів, послуг з утримання будинків, споруд та при будинкових територій" та положення житлового законодавства України, зазначає, що особовий рахунок відкривається на квартиру, а не на наймача або власника житлового приміщення, а заборгованість попереднього власника за надані послуги рахується за квартирою, у зв`язку з чим наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 27.05.2020 року представником відповідача подано письмові пояснення щодо позову, у яких він наполягає на тому, що відповідач після затвердження судом мирової угоди, якою було визнано за останнім право власності на вищевказану квартиру, а в подальшому скасовано, фактично квартирою не користувався, йому не було передано квартиру у розпорядження, тому наданими послугами позивачем у квартиру він не користувався. Протягом періоду, за який нараховано заборгованість власником квартири була інша особа. Вважає необгрунтованими доводи позивача щодо наявності підстав для стягнення нарахованої заборгованості у зв`язку із частковою сплатою заборгованості по наданим послугам у розмірі 1,70 гривень, оскільки відповідачем таких оплат не проводилося. Крім того, вважає надані позивачем докази по заборгованості неналежними та такими, що не відповідають встановленим законодавством вимогам до документів. Заперечує проти застосування положень наказу Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва № 170 від 23.10.2013 року, який не є нормативним документом та не породжує прав та обов`язків. Крім того, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності за заявленим позовом. 27.05.2020 року відповідачем подано письмову заяву про застосування позовної давності. Інших заяв по суті справи не надходило. Представник позивача суду надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність без проведення фіксації судового процесу, в якій вказав, що підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, представником відповідача подано письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, відповідно до якої він просить у задоволенні позову відмовити. На підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 139713594 від 01.01.2018 року, право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , 18.03.2015 року було зареєстровано за [PERSON] (а.с. 5-6). Згідно довідки та розрахунку Концерну «Міські теплові мережі» за період з лютого 2012 року по грудень 2015 року позивачем нараховано заборгованість по оплаті за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, які було надано у квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальним розміром 21 585,23 гривень (а.с. 7-8). Правовідносини між позивачем та відповідачем з приводу надання-отримання послуг з централізованого опалення регулюються Законом України „Про житлово-комунальні послуги № 1875-IV від 24.06.2004 року, «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води і водовідведення і типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води» затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року. Відповідно до ст. 162 Житлового кодексу України, власник квартири приватного житлового фонду зобов`язаний оплачувати комунальні послуги. Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 встановлюють, що послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Згідно зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. З урахуванням вищезазначених положень ЦПК України, суд розглядає дану справу в межах заявлених позовних вимог Концерну „Міські теплові мережі", а саме в межах суми заборгованості, нарахованої за період з лютого 2012 року по грудень 2015 року. Так, в ході розгляду справи судом, розрахунок позивача по заявленій сумі заборгованості, відповідачем не спростовано, обґрунтованих даних, які б спростовували викладені у позові обставини відповідачем не надано. Надані позивачем докази про наявність заборгованості по отриманим послугам у зазначеному розмірі суд вважає належними, допустимими та, оцінюючи їх у сукупності, вважає достатніми для підтвердження аргументів, викладених у позові. Відповідачем доказів в обгрунтування доводів про недопустимість наданих позивачем доказів, суду не надано. Згідно ст. 19 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" (в редакції на час виникнення правовідносин № 1875-IV) відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, при чому виробник послуг може бути і їх виконавцем. Відповідно до п. 1 ч.3 ст. 20 Закону № 1875-IV, споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону № 1875-IV, виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Не зважаючи на відсутність договору, в цілях недопущення порушення конституційного права громадян (інших мешканців будинку) на забезпечення їх здоров`я (ст. 3 Конституції України) та права на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї (ст. 48 Конституції України), що включає право на житло, стягувач здійснював та продовжує надавати відповідачу послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води. Враховуючи зміни, внесені Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства віх 06.11.2007 року № 169 «Про затвердження змін до наказу Мінбуду від 22.11.2005 року № 4» «Про затверджена порядку відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення те постачання гарячої води при відмові споживача від централізованого теплопостачання», відключенню від мереж централізованого опалення підлягають лише окремі житлові будинки. Відключення окремих приміщень житлового будинку не передбачено чинним законодавством. Факт надання послуг є безспірним та беззаперечним. Отже, фактично відносини між сторонами з приводу надання послуг з централізованого опалення централізованого постачання гарячої води між сторонами тривають. Відсутність укладеного між сторонами договору, обов`язковість укладання якого лежить на споживачеві і на теплопостачальній організації не виключає можливості стягнення зі споживача на користь теплопостачальної організації вартості послуг з теплопостачання. Доводи відповідача про те, що між сторонами не було укладено договору про надання послуг, у зв`язку із чим відсутні підстави для стягнення заборгованості, суд вважає необгрунтованими, оскільки відсутність письмово оформленого договору між сторонами не свідчить про те, що відповідач не отримав надані позивачем послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Крім того, суд вважає необгрунтованими доводи відповідача про те, що він не являється власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що, на його думку, усуває підстави для стягнення з нього нарахованої заборгованості, виходячи з того, що матеріалами справи підтверджено, що відповідачем було зареєстровано право власності на вищевказану квартиру, на підставі ухвали суду від 17.10.2014 року про затвердження мирової угоди, яка в подальшому була скасована. При цьому, відповідачем подано письмову заяву про застосування позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини 3,4,5 статті 267 ЦК України). Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Як встановлено судом, з даним цивільним позовом позивач звернувся до суду у квітні 2019 року, відповідно до реєстраційної відмітки на першій сторінці позовної заяви, тоді як заборгованість, яку просить стягнути позивач, складається із заборгованості за період з лютого 2012 року по грудень 2015 року. Враховуючи викладене, судом встановлено, що трирічний строк позовної давності до заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості на момент звернення позивача до суду з даним позовом сплинув, та не переривався, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку із пропуском позивачем позовної давності. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 921 гривня, слід залишити за позивачем. Вирішуючи заяву відповідача щодо розподілу судових витрат, понесених ним на правничу допомогу, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Участь адвоката, який представляє інтереси відповідача у справі і факт надання правової допомоги підтверджено ордером на надання правової допомоги, Актом наданих послуг (виконаних робіт) від 12.05.2020 року. Враховуючи обставини справи та її складність, розмір виконаних адвокатом послуг та витрачений ним час, предмет судового розгляду, суд приходить до висновку, що обґрунтованим розміром витрат на правничу допомогу, яка складається з послуг по складанню відзиву та представництва відповідача у суді, згідно з Актом від 12.05.2020 року, є сума у розмірі 1 500 гривень, яка підтверджена квитанцією № 0005 від 12.05.2020 року. У зв`язку з чим, на підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати відповідача на професійну правничу допомогу у розмірі 1 500 гривень покласти на позивача, шляхом їх стягнення.

Outcome: approved