Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-06 00:00:00

03.01.2020 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «СУЧАСНИЙ ФАКТОРИНГ», звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СУЧАСНИЙ ФАКТОРИНГ» з [PERSON] заборгованість в загальному розмірі 56 526,00 грн., яка складається із заборгованості по договору позики в сумі 21500,00 грн., комісії за управління кредитом в сумі 15480,00 грн., штрафу за прострочення сплати по договору позики в сумі 14400,00 грн. та нарахованих збитків від інфляції в сумі 2580,00 грн., трьох процентів річних в сумі 163,35 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 1921,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі договору позики від 07.08.2018 № СL0013558 ТОВ «Сучасний факторинг» надало відповідачу позику в сумі 24000 грн. За умовами договору відповідач зобов`язався повернути позику, сплатити проценти за користування позикою та інші платежі. Відповідач, порушуючи визначений графік оплат, здійснив лише три платежі за договором. Залишок основного боргу, який на дату подання позовної заяви не сплачено відповідачем, становить 21500,00 грн. Враховуючи систематичне ухилення відповідача від виконання договірних зобов`язань, відсутності бажання останнього добровільно виконати взяті на себе зобов`язання, позивач змушений звернутися до суду з метою захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів. 20 січня 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва відкрите провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 10 квітня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, про продовження розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідачем до суду направлено відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач заперечує проти задоволення позову, не визнає пеню та штрафи, які нарахував позивач, оскільки їх стягнення суперечить вимогам ст. ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування». 10 квітня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва розгляд цивільної справи продовжено за правилами спрощеного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явилась, про день час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача. Позивачем до суду додаткових заяв, пояснень подано не було. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено що, 07.08.2018 року між ТОВ «Сучасний факторинг» та [PERSON] було укладено Договір позики № СL0013558 про надання грошоврої позики в розмірі 24000 грн. Відповідно до виписки банку АТ «Банк Інвестиції та Заощадженнь» за період з 07.08.2018 року по 08.08.2018 року Відповідач отримала готівкою 20000 грн. Кошти були перераховані ТОВ «Сучасний факторинг» на картковий рахунок відповідача відповідно до п. 3.1. розділу 3 Договору позики. Згідно з умовами, визначеним у пункті 3.2 розділу 3 Договору позики, плата за оформлення Договору позики складає 4000 грн. Відповідно п. 3.4 розділу 3 умов Договору позики, платежі визначені п.п. 3.1-3.2 формують загальну суму позики. За користування позикою позичальник сплачує позикодавцю проценти за процентною ставкою в розмірі 0,01% річних від суми загальної суми позики за календарний місяць та нарахувується авансом на початку кожного місяця користуванням позикою та щомісячну комісію за управління (обслуговування) позики у розмірі 6 % від суми загальної суми позики за календарний місяць та нарахувується авансом на початку кожного місяця користуванням позикою. Реальна річна процентна ставка встановлюється на рівні 86,17 % річних від загальної суми позики. (пункти 3.6, 3.7, 3.8 розділу 3 Договору позики) Також, сторони договору позики погодили, що погашення позики, сплата процентів та комісії буде здійснюватися позичальником щомісячно, не пізніше 07 числа кожного місяця, рівними частинами - по 2440,10 грн. Строк користування позикою становить 24 календарних місяців, та починається з моменту зарахування суми позики на картковий рахунок або поточний рахунок позичальника (пункти 3.5, 3.10. розділу 3 Договору позики). Відповідно до пункту 7.2 розділу 7 Договору позики за повне або часткове прострочення чергового платежу по поверненню позики позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф 1200 грн. за кожен випадок прострочення. Сторони домовились, що позикодаваць має право в односторонньому порядку припинити нарахування (зменшити розмір) штрафних санкцій прийнявши відповідне рішення, за умови, що сума штрафних санкцій перевищує 50 % від суми позики. Пунктом 3.7 розділу 3 Договору позики, визначено, що сукупна вартість позики за даним договором складає 58 561,24 грн. Позивач свої зобов`язання за договором позики виконав, надавши відповідачу позику у визначеному договором розмірі, що підтверджується випискою з банківського рахунку. Відповідач здійснив три платежи за кредитним договором: 23.08.2018 року-2480,16 грн., 02.10.2018 року-2480,16 грн., 21.11.2018 року -3450 грн., а відтак станом на 20.11.2019 має заборгованість по кредиту в сумі 21500 грн. та заборгованість по комісії за управління кредитом в сумі 15 480 грн. Разом з тим, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положенням статті 611 Цивільного кодексу України, визначено правові наслідки порушення зобов`язання. Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Щодо наданого позивачем розрахунку за період з 21.11.2018 по 20.11.2019 відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання на 365 днів. Враховуючи дані про рівень інфляції за вказаний період - 112,368%, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, у розмірі 21500 грн. втрати позивача від інфляції становлять 2580 грн., 3% річних становлять 163,35 грн., слід зазначити наступне. Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 ЦК України. Так за ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник , який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Відтак , враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Вказана позиція взаємо узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постановах суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18, від 14 січня 2020 року у справі № 924/532/19. Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», який розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема в газеті «Урядовий кур`єр», а також роз`ясненням Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань». Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Отже з урахуванням офіційних даних про рівень інфляції за період з 21.11.2018 по 20.11.2019 відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання на 365 днів - 1.05096347 %, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, у розмірі 21500 грн. втрати позивача від інфляції становлять (21500,00 х 1.05096347% - 21500) 1095,71 грн. Три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 21500 за 365 днів прострочення становлять 645 грн. Тому, виходячи з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості втрати від інфляції в розмірі 1095,71 грн. та 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 645 грн. За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). За положеннями статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку, на який надається позика. Цивільно - правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Відповідно до пунктів 3.6, 3.7, 3.8 розділу 3 Договору позики, за користування позикою позичальник сплачує позикодавцю проценти за процентною ставкою в розмірі 0,01% річних від суми загальної суми позики за календарний місяць та нарахувується авансом на початку кожного місяця користуванням позикою та щомісячну комісію за управління (обслуговування) позики у розмірі 6 % від суми загальної суми позики за календарний місяць та нарахувується авансом на початку кожного місяця користуванням позикою. Реальна річна процентна ставка встановлюється на рівні 86,17 % річних від загальної суми позики. Згідно пунктів 3.5, 3.10. розділу 3 Договору позики, сторони договору позики погодили, що погашення позики, сплата процентів та комісії буде здійснюватися позичальником щомісячно, не пізніше 07 числа кожного місяця, рівними частинами - по 2440,10 грн. Строк користування позикою становить 24 календарних місяців, та починається з моменту зарахування суми позики на картковий рахунок або поточний рахунок позичальника. Відповідно до пункту 7.2 розділу 7 Договору позики за повне або часткове прострочення чергового платежу по поверненню позики позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф 1200 грн. за кожен випадок прострочення. Сторони домовились, що позикодаваць має право в односторонньому порядку припинити нарахування (зменшити розмір) штрафних санкцій прийнявши відповідне рішення, за умови, що сума штрафних санкцій перевищує 50 % від суми позики. Як убачається з матеріалів справи, підтверджується наявними у справі доказами, відповідачем [PERSON] порушено умови договору позики, тому позивачем правомірно заявлені вимоги про стягнення з відповідача заборгованість за договором позики № СL0013558 від 07.08.2018 року, яка станом на 20 листопада 2019 року складає 56 526,00 грн., яка включає: заборгованісті по договору позики в сумі 21500,00 грн., комісії за управління кредитом в сумі 15480,00 грн., штрафу за прострочення сплати по договору позики в сумі 14400,00 грн. та нарахованих збитків від інфляції в сумі 2580,00 грн., трьох процентів річних в сумі 163,35 грн., суд при визначені суми заборгованості бере за основну надані позивачем розрахунки заборгованості, які долучені до матеріалі справи, оскільки відповідач не скористався процесуальним правом надати належні та допустимі докази на спростування заявлених позовних вимог в частині розміру заборгованості, яка виникла за час дії договору позики. Крім того, суд кретично відноситься до твердження позивача стосовно порушення її законних прав при оформленні договору позики, в частині надання інформації про умови договору, так як на думку відповідача вона підписала не договір позики а договір кредиту, оскільки за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 02.12.2015 року в справі № 6-1341цс15. Виходячи із змісту договору позики № СL0013558 від 07.08.2018 року, умови договору визначають суму позики, детальний розпис її сукупної вартості, процентну ставку, тобто містить істотні умови договору позики, відповідач була ознайомлена з умовами договору, що підтверджується її осрбистим підписом на договорі. Більш того, відповідач, як споживач кредитних послуг, відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункту 4.1.1 розділу 4 договору позики, мала право розірвати договір протягом 14 днів з моменту його укладення, проте вказаним правом не скористалась. Наведене свідчить про те, що при укладенні договору відповідач діяла свідомо і повністю розуміла природу договору позики, свої зобов`язання за ним та обсяг своєї відповідальності. Проте доказів на підтвердження невідповідності договору позики законодавству України відповідачем не надано, а відтак доводи відповідача про те, що оспорюваний договір суперечить вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та статі 61 Конституції України, є безпідставними. Таким чином договір позики, № СL0013558 від 07.08.2018 року, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, відповідач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому прийняла надані позивачем грошові кошти і виконувала умови договору, крім того, відповідач не скористалася своїм правом розірвати договір позики протягом 14 днів з моменту його укладення. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. В силу ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При укладенні договору позики сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів". Зміст вище зазначеного договору позики не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Позивачем також нараховано штраф за 12 випадків прострочення сплат по кредитному договору в загальному розмірі 14400 грн. 02.03.2020 року відповідач подала заяву про застосування ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України при прийнятті рішення стосовно штрафу нарахованого позивачем за прострочення сплати по договору позики в розмірі 14400 грн. Відповідач наполягає, що вище означена сума не підлягає стягненню, оскільки хоча відповідно до п. 7.2 Договору передбачено за повне або часткове прострочення чергового платежу по поверненню позики позичальник зобов`язаний сплатити штраф 1200 грн. за кожний випадок прострочення. Отже, відповідач має сплатити штрафні санкції з розрахунку 1200х12=14400,00 грн., а тому, сума компенсації становить більше 50%, що відповідно до ч. 3 п. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою. Відповідно до ч. 3 п. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими зокрема умовами договору є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Оскільки має місце неоднакове застосування судами положень ч. 3 ст. 551 ЦК України в подібних правовідносинах, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами норм матеріального права, Верховного Суду України у постанові постанову Версховного Суду України № 6-473 цс 16 від 14.09.2016 року зазначив наступне. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання зобов`язання за кожен день прострочки Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що за змістом частини третьої статті 551 ЦК України під розміром збитків слід розуміти суму, на яку нараховано неустойку, а не будь-яку іншу суму збитків. Таким чином, у справі, що розглядається, касаційний суд помилково погодився з висновком апеляційного суду про зменшення пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитними коштами до розміру суми основного боргу за кредитом, тобто неправильно застосував положення частини третьої статті 551 ЦК України. Отже, враховуючи вище означене, заява відповідача про застосування ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України при прийнятті рішення стосовно штрафу нарахованого позивачем за прострочення сплати по договору позики в розмірі 14400 грн. не підлягає задоволенню, оскільки сума штрафу є чітко визначеною грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання відповідно до договору позики. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «СУЧАСНИЙ ФАКТОРИНГ» до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у розмірі 53120,71 грн. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 1 921,00 грн., який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved