Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

04.09.2013 року позивачі звернулися з позовом до відповідача про визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку по [ADDRESS]. по 1/5 частині за кожним. Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської обл. від 25.01.2014 р. позовну заяву у частині позовних вимог [PERSON], [PERSON] до [PERSON], Бугруватської сільської ради, Охтирського р-ну, Сумської обл. про визнання за ними по 1/5 частині права власності на домоволодіння та земельну ділянку по [ADDRESS]. було залишено без розгляду. Заявою від 19.02.2014 р. позивачі [PERSON] та [PERSON] збільшили позовні вимоги прохаючи визнати за ними та відповідачем право власності на домоволодіння та земельну ділянку по [ADDRESS]. по ? частині за кожним. Крім того, прохали визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Бугруватської сільської ради Охтирського р-ну, Сумської обл. за № 48 від 18.12.1997 р. про передачу у приватну власність земельної ділянки на ім'я [PERSON] та визнати не дійсним та скасувати Державний акт про право приватної власності на землю на території с. Бугрувате, Бугруватської сільської ради, Охтирського р-ну, Сумської обл. загальною площею 0,73 га. серії 1-СМ №?017028 на ім'я [PERSON] У судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] та їхній представник позовні вимоги підтримали повністю з наведених у позовній заяві підстав. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав повністю. Від Бугруватської сільської ради Охтирського р-ну Сумської обл. надійшла письмова заява з проханням розглянути справу без їхньої участі. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, покази свідків прийшов до наступного. Установлено, що позивач [PERSON] починаючи із 27.01.1990 р. проживала у шлюбі із відповідачем [PERSON]. У період шлюбу у сторін народились діти [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO]. Шлюб між сторонами було розірвано 14.09.2010 р., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 14.09.2010 р. У період шлюбу між сторонами згідно договору купівлі-продажу від 13.11.1990 р. попередній власник [PERSON], як голова колгоспного двору, продав, а [PERSON], придбав у власність житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS]. (а.с. 60) Крім того, на підставі рішення виконкому Бугруватської сільської ради, Охтирського р-ну, Сумської обл. №48 від 18.12.1997 р. [PERSON] набув у приватну власність земельну ділянку площею 0,73 га. на території с. Бугрувате, Бугруватської сільської ради, Охтирського р-ну, Сумської обл. для будівництва та обслуговування житлового будинку, ведення особистого підсобного господарства, що підтверджується державним актом І-СМ №017038 від 17.02.199_ р.. Відповідно до довідки Бугруватської сільської ради, Охтирського району, та витягу із по господарської книги, житловий будинок з господарськими спорудами що знаходиться за адресою: [ADDRESS]., відносився до колгоспного двору та станом на 01.01.1991 року у господарстві були прописані та проживали [PERSON] (голова колгоспного двору) та його дружина [PERSON] та син [PERSON]. Перші двоє на той час працювали в колгоспі «ім. Постишева». Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду від 22.12.1995 №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» та ст.123 ЦК УРСР від 18.07.1963 року спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 р., мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 р. не втратили права на частку в його майні. Таким чином , житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами що розташований за адресою: [ADDRESS]., є майном колгоспного двору, яке збереглося після припинення його існування - до 15.04.1991 року. Суд вважає, що позивачі по справі, як і відповідач були членами колгоспного двору, тому що колгоспний двір визначався як сімейно трудове об'єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу і брали участь у спільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Зважаючи на вимоги ст.ст. 120, 121, 123 ЦК УРСР (в ред.1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування, розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлюється з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних . Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови № 3 від 2 березня 1973 р. "Про судову практику в справах про поділ колгоспного двору і виділ з нього" роз'яснив, що розмір частки колишнього члена колгоспного двору у спільному майні, яке належало колгоспному двору і збереглося після його перетворення в господарство робітників або службовців, встановлюється відповідно до ст. 123 Цивільного кодексу УРСР. Тому при поділі майна, яке є спільною власністю колгоспного двору, суди повинні виходити з принципу рівності часток усіх колишніх його членів (в тому числі непрацездатних і неповнолітніх), які не втратили право на частку в майні двору на час припинення останнього. Таким чином позивачі, як і відповідач, мають право на майно зазначеного колгоспного двору у рівних частках по ? частині за кожною особою. Згідно ст. 30 ЗК України (1990 р.) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Таким чином за позивачами слід також визнати право власності на зазначену земельну ділянку у рівних частках по ? частині за кожною особою. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішенням органі виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до п. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Зважаючи на те, що оспорювані рішення виконкому та Державний акт порушують права позивачів, які мають право на частки у земельній ділянці під будинком, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Судові витрати за заявою позивачів слід залишити за ними без відшкодування. На підставі викладеного, п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст. 112, 120, 123, 126 ЦК України (в редакції 1963 року), 120, 152-153 ЗК України,

Outcome: approved