Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

07 грудня 2020 року представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням. У позовній заяві вказував, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.06.2019 року. Відповідач [PERSON] у будинку [ADDRESS] зареєстрована з 11.12.2007, проте у зазначеному будинку не проживає з січня 2015 року, що можуть підтвердити свідки. Відповідач [PERSON] [INFO] не є членом сім`ї власника будинку [PERSON] . Відповідач [PERSON] будинком не користується без поважних причин, витрати, пов`язані з утриманням будинку, не несе. Особистих речей відповідача в будинку немає. Добровільно знятись з реєстрації за указаною адресою відповідач не бажає. Місцезнаходження відповідача позивачу невідомо. Останнім відомим позивачу зареєстрованим місцем проживання та перебування відповідача є будинок [ADDRESS] . Представник позивача вказує, що реєстрація у належному позивачу будинку відповідача, яка не є членом її сім`ї, порушує його право на власності, оскільки заважає у повній мірі використовувати об?єкт права власності, призводить до додаткових витрат на оплату комунальних послуг. Посилаючись на вищевикладене представник позивача просив суд усунути перешкоди у користуванні належним позивачу житловим будинком шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування цим будинком. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Згідно ст.ст. 279, 280, 281 ЦПК України судом проводиться заочний розгляд справи у загальному порядку. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши дослідженні у судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з таких підстав. З матеріалів справи видно, що позивач [PERSON] з 13.06.2019 року є житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом виданим приватним нотаріусом Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенком Д.В. від 13.06.2019 року за реєстровим №1048 та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №170558265 від 14.06.2020 року. У вищевказаному житловому будинку зареєстрована відповідач [PERSON] [INFO] , що підтверджується довідкою Новоодеської міської ради №1567/06-19 від 22.12.2020 року. Вищевказане підтверджується також будинковою книгою вищевказаного будинку, згідно якої [PERSON] [INFO] зареєстрована у ньому з 11.12.2007 року. Проте відповідач не проживає у вищевказаному будинку з січня 2015 року, що підтверджується поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] .. Так свідок [PERSON] пояснив, що він є зятем позивача, проживає у належному їй будинку за адресою [ADDRESS] з 2017 року і відповідач [PERSON] з часу його вселення у цей будинок у ньому не зявлялася. Жодних особистих речей [PERSON] у будинку немає. Свідок [PERSON] пояснив, що він є сусідом позивача і йому достеменно відомо, що відповідач [PERSON] проживала у житловому будинку разом із попереднім його власником, батьком позивача - [PERSON] за адресою [ADDRESS] приблизно до 2013 року. Після того як [PERSON] захворів вона припинила постійно проживати у вказаному будинку, але зрідка навідувалася у гості до власника. Після смерті [PERSON] у січні 2015року відповідач [PERSON] не проживала у зазначеному будинку і більше там не зявлялася. З наведеного видно, що відповідач зареєстрована, але фактично не проживає у будинку за адресою [ADDRESS] з січня 2015 року, наслідком чого є створення позивачу перешкод у користуванні належним йому майном. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Тобто право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Аналогічна позиція викладена у постанові ВСУ від 05.11.2014 року у справі № 6-158цс14 постанові ВС від 29.01.2018 року у справі № 766/1955/16-ц. Згідно із частиною 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Отже, права і обов`язки членів сім`ї власника будинку (квартири) регулюються статтями 156, 157 ЖК України, а права і обов`язки наймачів - статтями 158 - 170 ЖК України, а також главою 59 ЦК України. Враховуючи вищевказані обставини, та те що між сторонами по справі договір найму на проживання у зазначеному вище житловому приміщенні не укладався, а відповідач залишаючись зареєстрованою у житловому будинку за адресою [ADDRESS] , власником якої є позивач, є сторонньою для неї особою, яка перешкоджає позивачу належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушує її права, як власника. З урахуванням викладеного вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Outcome: approved