Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Курінської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та надвірних будівель, які знаходяться в [ADDRESS], обгрунтовуючи свої вимоги тим, що дане домоволодіння відноситься до типу «колгоспних дворів» і вона станом на 15.04.1991 року проживала в даному домоволодінні разом зі своїм чоловіком [PERSON], який помер [INFO]. Рішенням Бахмацького районного суду від 17.06.2013 року за позивачем було визнано право власності на спадкове майно після смерті [PERSON] у виді 1/2 частини будинку та надвірних будівель в [ADDRESS]. Наразі постало питання про оформлення за позивачем права власності на належну їй, як члену «колгоспного двору» 1/2 частини вищевказаного домоволодіння, але у зв»язку з відсутністю правовстановлюючих документів Реєстраційна служба Бахмацького РУЮ не може цього зробити, що позбавляє позивача можливості належним чином реалізувати свої права на належну їй нерухомість. Позивач в судове засідання не з»явилася, подала суду заяву про розгляд справи без її участі. Курінська сільська рада Бахмацького району в судове засідання представника не направила, подавши заяву про розгляд справи без його участі та про визнання вимог позивача. Судом на підставі ч.2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Повно та всебічно дослідивши усі докази по справі, суд вважає за необхідне задовольнити позов згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, яка передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності до того законних підстав, ухвалює рішення про його задоволення. В судовому засіданні встановлено, що в домоволодінні, яке розташоване в [ADDRESS], та мало статус "колгоспного двору", станом на 15.04.1991 року проживали [PERSON] та [PERSON] Дані обставини підтверджується довідками Курінської сільської ради №107, №108 від 17.02.2014р.(а.с.5). Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.6 Постанови від 22.05.1995 року № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (з наступними змінами), до правовідносин, що виникли до 15.04.1991 року, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, що було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, які регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні, розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Згідно Закону УРСР "Про сільську Раду народних депутатів трудящих УРСР" (від 02.06.1968р.) кожна сільська рада вела погосподарські книги. В заглавній частині особистого рахунку записувались прізвище, ім'я по батькові глави сім'ї, на ім'я якого відкрито особовий рахунок, він і був власником будинку, іншим чином реєстрація власності в сільській місцевості передбачена не була за виключенням договорів дарування, міни, купівлі-продажу, пожиттєвого утримування, спадкування. З введенням в дію Закону України "Про власність" 1991 року та ЦК України 2003 року будь-якого іншого порядку реєстрації збудованих до 15.04.1991 року в сільській місцевості домоволодінь або їх перереєстрації не передбачається, самовільно збудованими вони також не являються так як будувалися і реєструвались згідно діючого на той час законодавства. Таким чином, враховуючи вимоги законодавства, які регулювали власність колгоспного двору, житловий будинок в [ADDRESS] на праві власності належав [PERSON] та [PERSON] і кожен з них, як член колгоспного двору, мав право на 1/2 частину даного домоволодіння. Проте, у власників відсутні правовстановлюючі документи на належні їм частини даного домоволодіння, оскільки на момент його зведення реєстрація будинку у сільській місцевості не вимагалася. [PERSON] помер [INFO]. Рішенням Бахмацького районного суду від 17.06.2014 року за [PERSON] було визнано право власності на спадкове майно у виді 1/2 частини спірного домоволодіння (а.с.16). Разом з тим, відсутність у позивача правовстановлюючих документів на належну їй частину даного домоволодіння, наразі унеможливлює оформлення за нею права власності на іншу 1/2 частину будинку та надвірних будівель в [ADDRESS], що підтверджується листом реєстраційної служби Бахмацького РУЮ № 2.1-1/13 від 03.04.2014 року (а.с.4). Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Курінської сільської ради № 106 від 17.02.2014 року вбачається, що 1/2 частина будинковолодіння, розташованого в [ADDRESS], рахується за [PERSON] (а.с.6). Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 23415715 від 24.06.2014 року вбачається, що право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення Бахмацького районного суду від 17.06.2013 року. Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У відповідності до ст.1 протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства та на умовах передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволення. Суд встановив також, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а вимоги позивача обгрунтовані на законі і доведені в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved