Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-06 00:00:00

05 лютого 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON]., третя особа: Южноукраїнський міський центр зайнятості про зміну формулювання причини звільнення та стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку і виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним. 14 червня 2013 року між нею та приватним підприємцем - [PERSON] був укладений трудовий договір № 14531300173, який вже 08 січня 2014 року був розірваний за ініціативи відповідача. Зазначила, що у грудні місяці вона працювала за таким графіком: з 09.12.2013 р. по 15.12.2013 р. та тиждень з 23.12.2013 р. по 29.12.2013 р., тобто 2 тижні в місяць згідно трудового договору № 14531300173 від 14.06.2013 р. Оскільки письмового наказу (розпорядження) про залучення її на роботу понаднормово з 30.12.2013 р. від відповідача вона не отримувала, тому відпочивала згідно з графіком роботи та відповідно до умов трудового договору. Однак, вже 06 січня 2014 р. вона отримала листа від [PERSON] про те, що вона не вийшла на роботу 30.12.2013 р., хоча цей день згідно графіку у неї був вихідним. А 08 січня 2014 року з ініціативи відповідача у Южноукраїнському міському центрі зайнятості був розірваний трудовий договір на підставі п.4 ст.40 КЗпП України - за прогул без поважних причин, із занесенням відповідного запису до трудової книжки. У міському центрі зайнятості нею від відповідача було отримано заробітну плату за весь розрахунковий період, тобто за грудень 2013 року. Дане звільнення вона вважає незаконним та необґрунтованим, оскільки 23.12.2013 року вона письмово, за два тижні до звільнення, повідомила [PERSON] про розірвання трудового договору згідно ст.38 КЗпПУ, за власним бажанням. Просила суд зобов'язати відповідача скасувати запис у трудовому договорі у п.17 і 18 від 14.06.2013 р., скасувати записи за №8,9,10 у її трудовій книжці, стягнути з відповідача на її користь 1242,35 грн. за невикористану щорічну відпустку та 2921,80 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, а всього на її користь 4164,15 грн. В подальшому позивач уточнила позовні вимоги та просила суд змінити формулювання причини її звільнення викладене в записі №10 трудової книжки виданої на її ім'я з п. 4 ст. 40 КЗпПУ на ч.1 ст.38 КЗпПУ. Також просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 360,06 грн., компенсацію за затримку розрахунку в сумі 1009,68 грн., а також моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн. В судовому засіданні позивач підтримала свої уточнені позовні вимоги у повному обсязі та просила про їх задоволення. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, пояснюючи це наступним. 14.06.2013 р. між нею та позивачкою було укладено трудовий договір, за умовами якого позивачка працювала бухгалтером та отримувала заробітну плату в розмірі 2200 грн. Звернула увагу суду на те, що заяву позивача про звільнення датовану «23.12.2013 р.» вона отримала лише 30.12.2013 р. При цьому ні в той день, ні на наступний - 31.12.2013 р. позивач не вийшла на роботу, тобто здійснила прогул, у зв'язку з чим її і було звільнено за п.4 ч.1 ст.40 КЗпПУ із занесенням відповідного запису до трудової книжки 08.01.2014 року. 06 січня 2014 року нею було здійснено розрахунок із позивачем при її звільненні за фактично відпрацьований час (55 годин) - 691,35 грн. та виплачена компенсація за невикористану щорічну відпустку за 12 днів у розмірі 403,78 грн. Вважає, що позивач порушила умови трудового договору, договору ТМЦ, а тому її було звільнено без порушень трудового законодавства. Представник Южноукраїнського міського центру зайнятості в судове засідання не з'явився. Про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином та своєчасно. Просив розглядати справу за його відсутності. В судовому засіданні встановлено, що 14 червня 2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали трудовий договір № 14531300173 (а.с.4, 18-19), згідно з яким остання була прийнята на роботу до дитячого магазину «Софія» із покладеними на неї обов'язками бухгалтера, визначено графік робочого часу (2 тижні на місяць) та заробітну плату з розрахунку за відпрацьований час у розмірі 2200 грн. Позивач була ознайомлена із своїми обов'язками та правами відповідно до посадової інструкції бухгалтера магазину «Софія», про що свідчить її особистий підпис датований 10-им червня 2013 року (а.с.22-27). 23.12.2013 року [PERSON] звернулася до ФОП [PERSON] із заявою з проханням про звільнення її за власним бажанням 03 січня 2014 року, на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.31). Дану заяву відповідач отримала 30.12.2013 року, про що й зазначено на самій заяві. 31 грудня 2013 року [PERSON] надіслала на адресу позивача листа з проханням про повернення їй прийнятого товару, звітів та документації відповідно до п.3.18 посадової інструкції, а також зазначила, що виплата заробітної плати буде здійснена 08 січня 2014 р. Як вбачається з запису № 8 трудової книжки [NUMBER] виданої на ім'я [PERSON], позивач була звільнена за власним бажанням. Записом №9 від 08.01.2014 р. попередній запис №8 вважається недійсним. З запису №10 від 08 січня 2014 року вбачається, що позивач була звільнена у випадку прогулу на підставі п.4 ст.40 КЗпПУ (а.с.12). Відповідно до п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. За ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. В судовому засіданні встановлено, що позивач письмово попередила відповідача про своє звільнення за два тижні до ймовірного її виходу на роботу згідно робочого графіку, а саме 23 рудня 2013 року. Згідно з Наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 08 червня 2001 року «Про затвердження форми трудового договору між працівником і фізичною особою» та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, зареєстрованого у Мін'юсті України 27 червня 2001 року за № 554/5745, Державний центр зайнятості є органом, на який покладено функції реєстрації (зняття з реєстрації) трудових договорів, які укладаються із фізичними особами-роботодавцями та найманими працівниками, а також підтвердження записів, внесених фізичними особами - роботодавцями до трудових книжок працівників. Зняття з реєстрації у центрі зайнятості трудового договору можливо за умови звернення до нього обох сторін трудових відносин. У разі виникнення трудового спору між сторонами трудових відносин: фізичною особою - роботодавцем та найманим працівником, а також у разі відсутності однієї зі сторін у центрі зайнятості, підставою для зняття трудового договору з реєстрації є рішення суду, яке набрало законної сили, про припинення дії трудового договору. Відповідно до п. 6 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, у разі припинення строку дії трудового договору достроково, у трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення, з посиланням на відповідні статті КЗпП України, про що сторони сповіщають Державну службу зайнятості, яка реєструвала договір. Згідно із п. 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, фізичні особи, при звільненні найманого працівника, роблять у трудовій книжці запис: «Звільнений з роботи (далі зазначається підстава звільнення з посиланням на відповідні статті КЗпП України)», при цьому у графі 4 зазначається дата зняття трудового договору з реєстрації державною службою зайнятості: «Трудовий договір(номер) знято з реєстрації(дата)»; внесені фізичною особою до трудової книжки дані підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, який зареєстрував трудовий договір і засвідчуються його печаткою. Відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача [PERSON] до ФОП [PERSON] у частині зміни формулювання причин її звільнення викладені в записі №10 трудової книжки [NUMBER] з «Звільнена у випадку прогулу ст.40 п.4 КЗпП України» на «Звільнена за власним бажанням за ч.1 ст.38 КЗпП України», є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Крім того, Южноукраїнський міський центр зайнятості слід зобов'язати підтвердити запис про звільнення [PERSON] підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, який зареєстрував трудовий договір і посвідчити його печаткою. Згідно із ст. 83 КЗпП України та ст. 24 ЗУ "Про відпустки" від 15.11.1996 року за №504/96-ВР, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей. Судом встановлено, що позивач до дня звільнення відпрацювала 5 (п'ять) повних місяців - з 14.06.2013 р. по 08.01.2014 р. та не використала відпустку. З огляду на це, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за невикористану відпустку з наступного розрахунку. Враховуючи 2 (два) дні відпустки за кожен повний місяць, тобто 10 днів невикористаної щорічної відпустки та розмір середньої заробітної плати - 1100 грн. на місяць отримуємо 360,06 грн. в якості компенсації за невикористану відпустку (1100 грн. / 30,5 днів = 36,06 грн. на день, 10 днів x 36,06 грн. = 360,06 грн.). Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, відповідач 08.01.2014 року не виплатила позивачу належну їй суму компенсації за невикористану відпустку, а тому повинна сплатити компенсацію за затримку розрахунку в розмірі 1009,68 грн. (28 днів x 36,06 грн. = 1009,68 грн.). Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Тому позовні вимоги позивача [PERSON] у частині стягнення з [PERSON] 1000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди також підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved