Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом до [PERSON], мотивуючи його тим, що вона та її син є власниками квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого на підставі розпорядження №190 від 02.12.1997 року. На даний час в їхній квартирі зареєстрована [PERSON] та не зважаючи на це, понад рік, в ній не проживає. Через прописку відповідачки у її квартирі позивачка повинна сплачувати за неї комунальні послуги, внаслідок чого вона несе ряд незручностей з цього приводу. За вказаних обставин просила визнати відповідачку такою, що втратила право на користування житловою площею в квартирі [ADDRESS]. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Просила суд позов задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку - через оголошення в редакцію газети «Галичина». Заслухавши позивача, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права користування та розпорядження майном внаслідок чого [PERSON] позивається про його відновлення, шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування належною їй на праві власності квартирою. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання , у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі ст.33 Конституції України вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти і користуватись своєю власністю; право власності є непорушним. Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку /квартири/ визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. На підставі свідоцтва про право власності на житло №190 від 04.12.1997 року, виданого згідно розпорядження від 02.12 1997 року, за позивачкою Івано-Франківським ОБТІ зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.6) Відповідно до копії будинкової книги (а.с.4-5), в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Від [PERSON] та [PERSON] надійшли заяви, в яких вони не заперечують щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Згідно заяви, виданої КП "Єдиний розрахунковий центр" № 01-03 від 17.04.2015 року (а.с.32), в квартирі [ADDRESS] відповідач [PERSON] не проживає з березня 2013 року. Свідок [PERSON], суду дала показання, зазначивши, що [PERSON]. в квартирі [ADDRESS] не проживає з березня 2013 року. Перешкод у користуванні квартирою [PERSON] не чинили. Свідок [PERSON], суду пояснила, що в квартирі [ADDRESS] [PERSON], будучи зареєстрованою у в ній не проживає з березня 2013 року. Позивачка вказує, що реєстрація у її квартирі [PERSON], яка після розлучення з її сином [PERSON], з березня 2013 року добровільно залишила квартиру і виїхала, не повідомивши куди, перешкоджає їй в оформленні субсидії. Відповідачка з того часу не цікавиться спірним житлом, не цікавиться своїм сином-[PERSON], якого залишила на утриманні батька-[PERSON]. За час відсутності [PERSON] не робила ніяких спроб вселитися у вищевказану квартиру. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Цивільним Кодексом України передбачена спеціальна норма для визнання членів сім'ї власника такими, що втратили право користування житловим приміщенням (ч.2 ст. 405 ЦК України), яка підлягає застосуванню до даних правовідносин. Згідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази в їх сукупності, перевіривши відповідність позову [PERSON] діючому законодавству України, суд дійшов висновку про задоволення вимог, оскільки протягом розгляду справи було встановлено, що позивач, як власник квартири, є позбавлена можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв"язку з тим, що за адресою зазначеного нерухомого майна зареєстровано колишніх членів її сім»ї - відповідачку [PERSON], яка понад рік не проживає за вказаною адресою, її речей там немає. Через те, що відповідач в добровільному порядку з реєстраційного обліку не знялася, позивач змушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг. Причини відсутності відповідача не є поважними, домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності між власником та відповідачем не було. Таким чином, суд вважає за доцільне ухвалити рішення, яким визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Толстого, 3/40. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved