Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

Позивачі звернулись до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог вказують, що предметом позову виступає заявлена позовна вимога про визнання права пласкості за набувальною давністю на земельну ділянку №681 б, що розташована за адресою м.Харків. проспект Науки. 65, площею 0.02 га. До моменту заволодіння даною ділянкою, позивачів зі спірним майном пов'язують наступні обставини. 1954 року, батьку позивача [PERSON], у зв'язку зі вступом до Садівничого товариства «Південьдіпроруда» було виділено земельну ділянку №681 за адресою м.Харків. сел.Олексіївка (згодом пр-т. Леніна, зараз Науки. 65) для ведення садівництва, орієнтовною площею 0.06 га. На даній ділянці батьком позивача було закладено сад. 1960 року між позивачами укладено шлюб. 1962 року не після смерті, батька позивача, сад перейшов до його дружини та матері позивача. Приблизно до 1967 року, в зв'язку з військовою службою [PERSON] на території РСФСР, і відсутності подружжя в Харкові, садом опікувалася мати позивача [PERSON]. Починаючи з 1967 року, садом починають опікуватися подружжя [PERSON], які в той час переїжджають до м.Харкова. В період з 1973 по 1975 p.p. ними за власний кошт, на спірній земельній ділянці зводиться двоповерховий садовий будинок. В 1980-х роках силами позивача збудовано паркан, низка господарських будівель, зони відпочинку, доріжки тощо. Оновлено садові дерева. В 1986 році після смерті матері позивача, була домовленість про розподіл спадщини шляхом виділення [PERSON] квартири №3 за адресою м.Харків вул.Акдеміка Павлова 37, а Костоусовій Ніні Миколаївні спірного саду. І хоча ці умови дотримувалися, проте вся спадщина була зареєстрована на [PERSON]. В 1996 році в ході земельної реформи та її практичної реалізації земельну ділянку № 681 орієнтовною площею 0.06 га. було поділено на три земельних ділянки, а саме 681, 681а, 681б. орієнтовною площею 0.02 га кожна. Рішенням Виконкому Харківської міської ради №359 від 22.04.1996 року дані ділянки №№ 681. 681а. 681б. було передано у приватну власність [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] відповідно. 17.01.1997 року на всі ділянки видані державні акти. Як зазначають позивачі, моментом фактичного заволодіння спірною земельною ділянкою слід вважати дату 01:03.1997р. Тобто з початку весняних робіт в саду та благоустрою ділянки, яка з 17.01.1997 уже належить інший особі - [PERSON], який не сприймається як реальний власник та не проявляє жодного інтересу до приватизованої земельної ділянки, ігнорує обов'язки землевласника, що передбачені земельним законодавством. З моменту приватизації всі три ділянки об'єднані спільним парканом, не мають парканів між собою та будь-яких від межувальних знаків. В силу розташування господарських будівель в саду, ділянки використовують лише разом. В силу того, що власник ділянки, який вписаний в державний акт не проявляв абсолютно ніякою інтересу до садівництва, як до приватизації, так і після - ведення господарства па земельних ділянках продовжувало здійснюватися подружжям [PERSON]. [PERSON] ніколи по вважав себе реальним господарем, спонукання його до цієї справи виявлялися марними. Також він жодною разу не заявляв своїх претензій на що ділянку, не просив її звільнити, повернути тощо. Тобто, в даному разі має місце добросовісне заволодіння чужим майном, яке триває безперервно, відкрито, без жодного приховування, вже протягом більш ніж 19 років. Беззаперечним фактом є належність спірного майна іншій особі, що підтверджується рішенням виконкому ХМР. та державним актом, тобто має місце безтитульність заволодіння, добросовісність заволодіння пояснюється тим, що власник хоча і був документально визначений, проте самоусунувся від своїх повноважень та не проявляв до свою майна жодного інтересу, що суперечить загальним засадам цивільного законодавства, безперервність пояснюється, тим що володіння з самого початку і до сьогодні не припинялося і не припиняється, відкритість володіння проявляється в тому, що позивачем факт володіння ніколи не приховувався, що підтверджується згаданою інформаційною довідкою та буде підтверджено показаннями свідків. В звязку з цим позивачі просять визнати за ними право власності на земельну ділянку № 681б за вказаною адресою в порядку набувальної давності. В судовому засіданні позивачі та їх представник просили задовольнити вказані позовні вимоги. Зазначили, що звернулися до суду з тих підстав, що до них звернулася дружина померлого [PERSON], та вказала, що вона є спадкоємицею після померлого власника земельної ділянки, а тому просила продати земельну ділянку № 681 б та надати їй кошти за вказану земельну ділянку. Позивачка зазначила, що образилась на дружину померлого племінника, тому, що тривалий час саме вона з чоловіком опікувались вказаною земельною ділянкою, а племінник лише інколи приїздив на вказану земельну ділянку. Відповідачі належним чином повідомлені про час та дату судового засідання в судове засідання не з'явилися, причину неявки суду не повідомили. Суд неодноразово належним чином викликав відповідачів, проте відповідачі ухиляються від явки до суду, достовірно знаючи про знаходження справи в провадженні суду. Позивачі наполягали на ухвалені заочного рішення. Приймаючи рішення про ухвалення заочного рішення, суд зазначає, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення і послався, щодо тривалості розгляду даної справи, яка пов'язана поведінки відповідача, та з урахуванням подання позовної заяви у листопаді 2016 року, на справу " Писатюк проти України ", в якій Європейський суд з прав людини зазначив, що " розумність тривалості провадження має оцінюватись в світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета розгляду для заявника. Враховуючи, що в справі є достатні матеріали про права і правовідносини сторін, відповідачі належним чином були повідомлені про місце і час судового засідання, позивачі не заперечує проти розгляду справи у відсутність відповідачів та ухваленні заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, суд розглядає справу у відсутність відповідачів, відповідно до ст. ст. 224, 225 ЦПК України. Статтями 10,11,60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони посилаються,я к на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь - які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про не обґрунтованість позовних вимог, та необхідності відмовлення їх задоволення, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що земельна ділянка № 681 «а» відповідно до державного акту на право приватизації власності на землю серія ХР 31-01-028708 від 17 січня 1997 року належить [PERSON]. Вказана земельна ділянка знаходиться за адресою м. Харків пр. Леніна,65, та має площу 0,0221 га. Земельна ділянка № 681 відповідно до державного акту на право приватизації власності на землю серія ХР 31-01-028706 від 17 січня 1997 року належить [PERSON]. Вказана земельна ділянка знаходиться за адресою м. Харків пр. Леніна,65, та має площу 0,0217 га. Сторона позивачів не надала до суду документів, які свідчили про існування земельної ділянки № 681 «б», і тільки з листа надісланого ОСТ « Дружба колективів» від 15.10.2016 року вбачається, що земельна ділянка № 681 «б» існує. У вказаному листі позивачу розяснено, що власником вказаної ділянки є [PERSON]А, тому лише він, або його спадкоємці можуть розпоряджатися вказаною земельною ділянкою. 21.12.2015 року [PERSON]А помер. Станом на час розгляду справи коло спадкоємців ще не визначене. Особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників регулюються цивільним законодавством. Основу цивільного законодавства України становить Конституція України від 28.06.96 № 254к/96-ВР (зі змінами та доповненнями), а основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України від 16.01.2003 р. № 435-ІУ (зі змінами та доповненнями, за текстом - ЦК України). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен мас право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення прав власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперш або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попереднії власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставив зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінн певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, ще володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстаї набуття майна. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. В даному ж випадку позивачі зазначили, що на вказані земельні ділянки видані земельні акти, вони усвідомлювали, що вказана земельна ділянка належить [PERSON] племіннику позивача, а до суду звернулись з причини того, що спадкоємці [PERSON] намагаються реалізувати своє право на спадщину та забрати вказану ділянку. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачі не добросовісно заволоділи вказаною ділянкою та продовжували нею користуватися. Відповідно до п. 9 постанови пленуму ВСС України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 встановлено, що до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: -володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). З огляду на вищенаведене, обґрунтованим буде висновок про те, що визнати права власності в порядку набувальної давності, у відповідності до ст. 344 ЦК України, неможливо, у зв'язку з чим, у суду немає правових підстав для задоволення позову. Згідно зі статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 344,238 ЦК України,

Outcome: dismissed