Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

08 листопада 2013 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності та поділ сумісно нажитого майна. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав повністю і суду показав, що з 2004 року до 2010 року перебував у шлюбі з відповідачем і в цей час за сумісні кошти в 2009 році вони придбали жилий будинок з господарськими спорудами, розташований по [ADDRESS], право власності на який зареєстровано за відповідачем. Вважає вказане майно сумісною власністю подружжя і просить визнати за ним право власності на 1/2 його частину. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з»явилися, про час та місце розгляду справи були попереджені належним чином, у зв»язку з чим на підставі ст.224 ЦПК України справу розглянуто у їх відсутності в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів, які свідчать про те, що відповідач позов не визнає та посилається на те, що спірний жилий будинок являється її особистою власністю, бо його було придбано за рахунок коштів, отриманих нею від продажу належного їй на праві власності будинку, розташованого у [ADDRESS]. З"ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив наступне. 14 вересня 2004 року виконавчим комітетом Ярівської селищної ради Краснолиманського району Донецької області було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем(а.с.9). Від сумісного життя сторони мають неповнолітню дньку - [PERSON], [INFO](а.с.8). Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 квітня 2012 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано(а.с.8). В період перебування сторін у шлюбі 03.11.2009 року державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори по реєстру № 3728 було посвідчено договір купівлі-продажу жилого будинку, та зареєстрований у встановленому порядку 04.11.2009 року, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] продали, а відповідача [PERSON] придбала жилий будинок з господарськими спорудами, розташований в [ADDRESS](а.с.33-35). Відповідно до ст. 60 СК України(в редакції 10 січня 2002 року) майно, набуде подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. При цьому, незважаючи на заперечення відповідача в тій частині, що спірний будинок являється її власністю відповідно до ст. 57 СК України, бо придбаний за кошти, отримані нею від продажу належного їй на праві особисто власності жилого будинку, розташованого по [ADDRESS], суд приходить до висновку про те, що вказані заперечення позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, в той час як позовні вимоги позивача підтверджені повністю наступними доказами. Так відповідно до довідки № 92-1/0.83/01 від 15.01.2014 року комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» спершу 03.11.2009 року було придбано спірний жилий будинок, а вже після цього 13.11.2009 року було посвідчено договір купівлі-продажу жилого будинку, розташованого по [ADDRESS], що належав на праві власності відповідачу(а.с.44). Тобто на придбання спірного жилого будинку відповідач не міг використати кошти, отримані пізніше від реалізації власного майна. Будь-які інші докази на підтвердження своїх заперечень відповідач суду не надав. В той час, як його заперечення в судовому засіданні також спростували позивач та свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які суду показали, що на придбання спірного жилого будинку не використовувалися кошти від реалізації власності відповідача, бо їх в той момент ще не було. А коли вони з»явилися, то були використані іншими особами та на інші цілі. Крім того свідки показали, що сторонам при укладенні договору купівлі-продажу спірного будинку надавала безвідплатну допомогу матір позивача - [PERSON], яка довгий час працювала за кордоном задля надання такої допомоги сину(а.с.46-50). Тому суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача в частині визнання жилого будинку з господарськими спорудами, розташованого по [ADDRESS], спільною сумісною власностю подружжя, являються обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ст. 70,71 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними і якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Так судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом лише про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання його права на ? частку сумісно нажитого майна без виділу його в натурі. Надані сторонами та досліджені судом докази свідчать про те, що позовні вимоги позивача і в частині поділу майна підлягають задоволенню повністю у зв»язку з тим, що жилий будинок з господарськими спорудами, розташований по [ADDRESS], дійсно являється об"єктом сумісної власності подружжя. Тому кожний з них має право на 1/2 його частину.

Outcome: approved