Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

03 вересня 2018 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява Комунальної установи «Міський спеціалізований будинок дитини №1» до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в якій позивач просить суд: - позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON], [INFO]; - стягувати з [PERSON] на користь [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі ? частки від заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого на день стягнення, для дитини відповідного віку, з дня подання позовної заяви до суду та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що відповідач починаючи не спілкується з дитиною, не приймає участі у її вихованні, долею дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, а отже уникає від виконання батьківських обов'язків, у зв'язку з чим представник позивача вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 04 вересня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 22 жовтня 2018 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні 27.11.2018 року представник позивача Комунальної установи «Міський спеціалізований будинок дитини №1» позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 27.11.2018 року заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що дуже кохає свою дитину, а також пояснила, що в неї є три дитини: дочка шести років, син - [PERSON], [INFO], а також дочка - [PERSON], якій п'ять місяців. Щодо першої дитини - дочки, вона - [PERSON] позбавлена батьківських прав, а сина - [PERSON], вона у зв'язку з тяжким фінансовим становищем, влаштувала до будинку дитини. Остання дитина - дочка [PERSON] мешкає з нею. Відповідачка в судовому засіданні підтвердила, що на цей час доглядає за малолітньою дитиною, не працює, отримає соціальну допомогу по догляду за дитиною, власного житла не має. Також їй фінансово допомагає її співмешканець, який має власну квартиру. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, однак 01 жовтня 2018 року надав до суду заяву, в якій проти задоволення позовних вимог не заперечував, розгляд справи просить провести за його відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON], про що 20 липня 2016 року Хімкинським управлінням ЗАГСу Головного управління ЗАГС Московської області складено актовий запис №1327. В графі «відомості про матір» зазначено - [PERSON], в графі «відомості про батька» - прочерк, та внесені на підставі ч.1 ст.135 СК України. Матір малолітнього - [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, с. Лучинське, однак мешкає за адресою: [ADDRESS] Судом встановлено, що матір малолітнього - [PERSON], після народження дитини написала заяву про тимчасове влаштування малолітнього - [PERSON] до будинку дитини на повне державне забезпечення, строком до 04 січня 2018 року. Також під час написання зазначеної заяви, [PERSON] була попереджена про наслідки за ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманню дитини без поважних причин, відсутності проявів батьківської турботи строком більше 6ти місяців, а також про право Комунальної установи звернутись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, що підтверджується особистим підписом відповідачки у заяві про влаштування малолітнього до будинку дитини. Розпорядженням Роздільнянської районної державної адміністрації від 06 липня 2017 року за №383/А-2017, [PERSON] був влаштований в будинок дитини на повне державне забезпечення. Згідно з Наказом служби у справах дітей Роздільнянської районної державної адміністрації від 05 липня 2017 року №72, [PERSON] був поставлений на облік, як дитина, яка опинилась в складних життєвих обставинах. Відповідно до довідки від 07 грудня 2017 року Гаївської сільської ради, [PERSON] на території Гаївської сільської ради житла та майна не має. 11 січня 2018 року Службою у справах дітей районної державної адміністрації було направлено повідомлення до районного центру соціальних служб для сім'ї дітей та молоді щодо взяття під соціальний супровід сім'ї [PERSON] 09 січня 2018 року комісією у складі начальника відділу з питань соціального захисту дітей та профілактики правопорушень служби у справах дітей районної державної адміністрації та начальника відділу з питань усиновлення та піклування служби у справах дітей районної державної адміністрації, була відвідана сім'я [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS], та встановлено, що будинок складається з двох кімнат, прихожої, кухні та коридору. Електропостачання та водопровід до будинку наявний, опалення встановлене електричне. Умови проживання задовільні, в будинку чисто, є меблів побутова техніка. Однак, не створено умов для повернення з будинку дитини малолітнього, [PERSON], [INFO]. За вказаною адресою проживають: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. 30 січня 2018 року на засіданні районної комісії з питань захисту прав дитини розглядалось питання про повернення з будинку дитини [PERSON], [INFO], в сім'ю [PERSON], [INFO]. За наслідком розгляду вказаного питання, комісія прийняла одноголосне рішення відкритим голосуванням восьми голосів членів комісії, присутніх на засіданні, а саме: відмовити в поверненні дитини [PERSON] з будинку дитини, у зв'язку з тим, що немає умов для проживання дитини. Згідно з листом від 13 квітня 2018 року за №3046 служби у справах дітей Одеської міської ради, в КУ «Міський спеціалізований будинок дитини №1» тимчасово на повному державному забезпеченні перебуває малолітня дитина [PERSON], [INFO]. Термін перебування дитини у закладі сплинув 04.01.2018 року. Згідно з листом від 27 квітня 2018 року №08/01-138 Роздільнянського районного центра соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді щодо родини [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS], дана родина перебуває під соціальним супроводом з 12.03.2018 року, з метою допомоги у формуванні навичок відповідального батьківства та налагодження соціально-побутових умов. Спеціалістами Роздільнянського районного центра соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді була проведена робота з даною родиною, сім'я отримала педагогічні поради щодо догляду за дитиною, допомогу у соціально побутових умовах. В ході роботи із сім'єю фахівцями центру були надані поради, проведені бесіди з матір'ю щодо повернення дитини в сім'ю. За час перебування родини під соціальним супроводом мати не виконує поради фахівців для повернення дитини з дитячою будинку та жодного разу не відвідала дитину. 18 травня 2018 року комісією у складі: начальника відділу з питань соціального захисту дітей та профілактики правопорушень служби у справах дітей районної державної адміністрації, начальника відділу з питань усиновлення та піклування служби у справах дітей районної державної адміністрації та секретаря Старостинської сільської ради, була відвідана сім'я [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS], та встановлено, що будинок складається з трьох кімнат, кухні та коридору. Електропостачання та водопровід є. Опалення пічне. Електричні приладдя та проводка в аварійному стані. Умови проживання задовільні, в будинку чисто, є меблі. За цією адресою проживають: [PERSON], 1988 р.н., [PERSON], 1963 р.н. Згідно з характеристикою від 18 травня 2018 року за №248 Старостинської сільської ради щодо сім'ї [PERSON] - [PERSON], [PERSON] на даний час має офіційну роботу, працює за графіком 2/2. Після роботи має схильність посидіти разом з друзями за чаркою. Син - [PERSON] постійного місця роботи не має. На території сільської ради зарекомендував себе з негативної сторони, має схильність до крадіжок, має судимість. На даний час повинен відбувати покарання у вигляді виправних робіт на території сільської ради, але на відбування не з'являється. Схильний до вживання алкоголю. Неодноразово на дану родину надходили скарги з наріканнями. Зі слів [PERSON], вона на території сільської ради проживає приблизно п'ять місяців. Питання про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] відносно малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], розглянуто на засіданні районної комісії з питань захисту прав дитини 30 травня 2018 року, де було вирішено надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON]. Судом встановлено, що 04 червня 2018 року органом опіки та піклування Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області вирішувалось питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини - [PERSON], [INFO],що підтверджується відповідним висновком №1425/1/15/01-33 від 04.06.2018 року та встановлено доцільним. На підставі викладених обставин, Комунальна установа «Міський спеціалізований будинок дитини №1» була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження. Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 Постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб , які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов'язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що стороною позивача доведена винна поведінка відповідача по відношенню до виконання своїх батьківських обов'язків щодо сина [PERSON], [INFO], що в свою чергу підтверджується сукупністю вищевказаних доказів, а також саме ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до малолітнього сина. Вказані обставини додатково підтверджуються тим, що відповідачка особисто залишила свою дитини в будинку дитини, за період перебування малолітнього у будинку дитини лише один раз його навідала, у встановлений строк до якого дитину було влаштовано до дитячого будинку не здійснила дій та умов для повернення дитини до дому, однак навпаки створювала іншу сім'ю та не цікавилась долей сина - [PERSON]. Щодо посилань відповідачки, суд вважає їх безпідставними та необґрунтованими, з огляду на те, що лише формальне бажання і слова любові не є підтвердженням належного виконання батьківських обов'язків. Навпаки судом встановлено, що відповідачка нехтує своїми обов'язками та правами у відношенні до дитини. Суд зазначає, що обов'язок налагоджувати з дитиною відносини та встановлювати контакт для спів-порозуміння, сприйняття дитиною особи - батьком дитини, є обов'язок кожного батька цієї сім'ї, тобто особи, яка прийняла рішення бути батьком дитини та повинна була здійснювати усвідомлення цих дій, коли прийняла рішення про її народження. На час розгляду справи, відповідачем не надано доказів, які б свідчили навіть про спробу здійснення нею батьківських обов'язків та дій спрямованих на підтримання з дитиною регулярних особистих стосунків і прямих контактів, дій спрямованих на здійснення кроків для налагодження стосунків з дитиною, для сприймання дитиною відповідача - її матір'ю, до того, як позивач звернувся до суду з цим позовом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи в сукупності досліджені докази, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд діючи в інтересах дитини прийшов до висновку, що позовні вимоги Комунальної установи «Міський спеціалізований будинок дитини №1» до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області, про позбавлення батьківських прав, є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, а тому слід позбавити [PERSON], [INFO] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Частинами 2, 3 ст. 166 СК України встановлено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Суд зазначає, що згідно з вищевказаними встановленими обставинами вбачається, що відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання сина. Згідно зі ст. 180, ч. 2 ст. 181 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 2 статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. При викладених обставинах суд вважає за доцільне одночасно з позбавлення батьківських прав стягувати з [PERSON], [INFO] аліменти на користь [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менш 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 03 вересня 2018 року по 25 липня 2033 року. Згідно з ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Крім того, ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 04 вересня 2018 року було відстрочено КУ «Міський спеціалізований будинок дитини №1» сплату судового збору за подання до суду позовної заяви в сумі 1762 гривні 00 копійок до ухвалення судового рішення по справі. З урахуванням викладеного, задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в сумі 1762 гривні 00 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved