Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

В квітні 2019 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він та відповідач [PERSON] з 26.10.2007 року по 13.03.2017 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Після припинення шлюбних відносин, в судовому порядку було визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя майно, придбане ними за час спільного проживання. Поміж іншого майна, рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 01.11.2017 року було визнано спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки "Renault Megane", 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 131249,61 грн. Цим же рішенням за сторонами визнано право власності по Ѕ частці цього автомобіля, а позивачу, поміж іншого майна, виділено мопед марки "VIPER", 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 12.12.2017 року зазначене рішення суду було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 07.11.2018 року у власність [PERSON] було виділено Ѕ частки автомобіля "Renault Megane", 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; мопед марки "VIPER", 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , та інше майно. Після винесення постанови Верховного Суду позивач звернувся до відповідача [PERSON] із заявою, в якій просив добросовісно виконати рішення суду, передавши йому присуджене майно, в тому числі й мопед марки "VIPER". Крім цього, позивач просив виконати рішення суду в частині визнання за ним права власності на Ѕ частки автомобіля марки "Renault Megane" шляхом реєстрації його як співвласника вказаного автомобіля у відповідному підрозділі МВС - ТСЦ 0742 у Волинській області. Проте, відповідь на свої звернення позивач не отримав, передати вказаний мопед відповідач відмовляється. В подальшому, отримавши відповідну інформацію на адвокатські запити, було встановлено, що спірний автомобіль було передано у власність [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Позивач вважає, що відчуження автомобіля, який визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя, без його згоди є протиправним, а тому, покликаючись на норми чинного законодавства, що регулюють дані правовідносини, просив суд: визнати недійсним договір купівлі - продажу, який було укладено з метою відчуження автомобіля марки "Renault Megane", 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , який є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] мопед марки "VIPER", 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , та передати його у власність [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь позивача судові витрати. Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26.04.2019 року відкрито провадження в цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Крім цього, відповідачам визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Півень Г.В. 28.05.2019 року подано відзив на позов, згідно якого представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову. Зокрема, представник відповідача вказує, що відповідачем визнається та обставина, що автомобіль марки "Renault Megane", номерний знак [NUMBER] , ним було придбано за договором купівлі-продажу 04.04.2018 року у [PERSON] . Однак, про те, що вказаний автомобіль може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідачу відомо не було. Крім цього, в реєстраційному органі було здійснено реєстрацію транспортного засобу без будь-яких обмежень або заборон, а тому у відповідача не було жодних сумнівів, що єдиним повноправним власником цього автомобіля є [PERSON] , а тому відповідач є добросовісним набувачем даного автомобіля, який належав [PERSON] . Крім цього, представник відповідача звертає увагу на те, що судом першої інстанції не було визнано право власності на Ѕ частину автомобіля "Renault Megane" за позивачем [PERSON] , в той час як суд "виділив у власність [PERSON] Ѕ частину автомобіля марки "Renault Megane", що за своєю суттю не несло за собою жодних юридичних наслідків. Поряд з тим, лише Верховний Суд у постанові від 07.11.2018 року, скасувавши рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визнав автомобіль марки "Renault Megane" об`єктом спільної сумісної власності подружжя та право власності кожної зі сторін на Ѕ частину цього автомобіля. Таким чином представник відповідача вважає, що [PERSON] 04.04.2018 року здійснила продаж спірного автомобіля [PERSON] в межах закону, оскільки, станом на час відчуження [PERSON] автомобіля, за позивачем ще не було визнано право власності на Ѕ частину цього автомобіля, а таке право позивачем лише оспорювалось в судовому порядку. Представник відповідача вказує, що жодними належними та допустимими засобами доказування не доводиться протиправність дій [PERSON] , оскільки позовна заява не містить доказів про те, що [PERSON] притягувалась до будь-якого виду відповідальності або що відносно неї є судові рішення, які б встановлювали протиправність дій [PERSON] . Крім цього, в подальшому [PERSON] продав належний йому автомобіль марки "Renault Megane", а тому не може бути відповідачем у даній справі, оскільки станом на даний час він вже не є власником вказаного автомобіля. Таким чином, позивач у своєму позові не навів жодних фактичних даних, які були б підкріплені належними та допустимими засобами доказування, в обґрунтування своєї правової позиції. 06.06.2019 року представником позивача [PERSON] було подано до суду відповідь на відзив, згідно якого представник позивача просить позов задовольнити повністю. Зокрема, представник позивача вказує, що відповідачі між собою перебувають в родинних відносинах, а тому [PERSON] був обізнаний, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності. Таким чином він не є добросовісним набувачем. Крім цього, до винесення постанови Верховного Суду про виділення Ѕ частки автомобіля позивачу, вказаний автомобіль Апеляційним судом Волинської області, ухвала якого станом на 04.04.2018 року набрала законної сили, був визнаний спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, представник позивача стверджує, що відчуження цього автомобіля здійснювалось не в межах закону. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на недоведеність, безпідставність та незрозумілість поданого відзиву, представник позивача просить суд не брати до уваги відзив відповідача, а позовні вимоги позивача задовольнити повністю. 05.09.2019 року представником позивача [PERSON] було подано до суду заяву, згідно якої він відмовляється від позовної вимоги щодо витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] мопеда марки "VIPER", 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , та передачі його у власність [PERSON] , оскільки вказаний транспортний засіб в процесі розгляду справи був переданий позивачу. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21.10.2019 року до участі в даній справі було залучено в якості відповідача [PERSON] , оскільки спірний автомобіль був відчужений їй [PERSON] .Крім цього, новому відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У строк, встановлений судом, відповідач відзив на пред`явлений позов не подала. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав повністю. З підстав, викладених у позові та відповіді на відзив, просив визнати недійсними договори купівлі-продажу спірного автомобіля та витребувати його у відповідача [PERSON] . Крім цього, просив відмовити відповідачу [PERSON] у стягненні в його користь судових витрат, оскільки такі витрати є неспіврозмірними та такими, що не підтверджуються належними доказами. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та просив відмовити в задоволенні позову. Крім цього, просив стягнути з позивача в користь відповідача [PERSON] понесені останнім судові витрати. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні письмові докази, прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення даного позову. Так, судом встановлено, що рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 01.11.2017 року, поміж іншого було виділено у власність [PERSON] Ѕ частку автомобіля марки "Renault Megane", 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 12.12.2017 року зазначене рішення суду було залишено без змін. Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1-К від 21.03.2018 року, спірний автомобіль був відчужений відповідачем [PERSON] відповідачу [PERSON] за 111300 грн. Постановою Верховного Суду від 07.11.2018 року рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 01.11.2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 12.12.2017 року було скасовано та визнано, поміж іншого, об`єктом спільної сумісної власності подружжя автомобіль "Renault Megane", 2006 року випуску. Цією ж постановою визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по Ѕ цього автомобіля за кожним. Згідно договору купівлі-продажу 0742/2019/1450889 транспортного засобу від 07.05.2019 року, відповідач [PERSON] відчужив спірний автомобіль [PERSON] за 85000 грн. Пункт 6 ст. 7 Сімейного кодексу України передбачає, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї, а п. 9 передбачено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Частина 1 статті 31 ЦК України передбачає, що правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Згідно ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Станом на дату відчуження спірного автомобіля відповідачем [PERSON] відповідачу [PERSON] набрало законної сили рішення Ковельського міськрайонного суду від 01.11.2017 року, а тому відповідачу [PERSON] було відомо, що у власність позивача виділено Ѕ частину спірного автомобіля. Відтак відповідач [PERSON] не мала законних підстав для відчуження цього автомобіля без згоди іншого співвласника - позивача [PERSON] . В той же час, як стверджується представником відповідача [PERSON] , останньому на момент придбання автомобіля не було відомо про іншого співвласника та про судовий спір щодо автомобіля. Позивач жодним чином не спростував цієї обставини, а доводи представника позивача про родинні відносини [PERSON] та [PERSON] є голослівними та не підтверджені будь-якими доказами. Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦПК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Крім цього, відповідачем [PERSON] в подальшому спірний автомобіль був відчужений відповідачу [PERSON] і на даний час перебуває у володінні останньої. Позивач, знову ж таки, не довів жодними доказами, що [PERSON] знала, чи могла знати, що відповідач [PERSON] не мав права відчужувати цей автомобіль. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). За вказаних вище обставин суд прийшов до висновку, що [PERSON] , а тим паче [PERSON] є добросовісними набувачами спірного автомобіля, а позивач, всупереч вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не довів, що останні знали, чи могли знати, що відповідач [PERSON] не мала права відчужувати цей автомобіль. З огляду на викладене, суд не вбачає законних підстав для визнання договорів купівлі-продажу автомобіля недійсними та для витребування автомобіля у відповідача [PERSON] . В той же час, оскільки автомобіль все ж таки вибув з володіння позивача, як співвласника, а [PERSON] в результаті відчуження автомобіля отримала 111300 грн. (згідно договору), то половина цієї суми підлягає стягненню з останньої в користь позивача як компенсація його частки в цьому автомобілі. Іншим шляхом відновити порушені права позивача в даному випадку неможливо, а тому суд вважає, що таке рішення буде справедливим за встановлених обставин. Крім цього, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача пропорційно до задоволених вимог в сумі 6653,20 грн., пов`язані зі сплатою судового збору при зверненні до суду та з наданням правничої допомоги (768,40 грн. + 384,80 грн.+5500 грн.). Оскільки суд відмовляє в позовних вимогах позивача до відповідача [PERSON] , то, в силу тих же вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з позивача в користь цього відповідача понесені і документально підтверджені останнім судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги, в сумі 6000 грн.

Outcome: partial