Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

У лютому 2019 року [PERSON] , [PERSON] звернулись до Кіровського районного суду м. Кіровограда із позовом, яким просили визнати за [PERSON] право власності на 21/200 частину житлового будинку, який знаходиться за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] та визнати за [PERSON] право власності на 21/200 частину житлового будинку, який знаходиться за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Крім того, подали клопотання про витребування у приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Яценко Ярослава Вікторовича копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; у Кропивницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища [PERSON] , [INFO] , дівоче прізвище « [PERSON] » до укладення шлюбу із [PERSON] в період з 1970 по 1971 роки. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Бершадську О.В. для розгляду справи про визнання права власності на спадкове майно. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 березня 2019 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження. Вирішено розгляд цивільної справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. За клопотанням позивача [PERSON] ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 травня 2019 року залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача- [PERSON] . Витребувано у приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Яценко Ярослава Вікторовича копію спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Витребувано у Кропивницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища [PERSON] , [INFO] , дівоче прізвище « [PERSON] » до укладення шлюбу із [PERSON] в період з 1970 по 1971 роки. 21 травня 2019 року від начальника Кропивницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Плешанової М.Ю. отримано, на виконання вимог ухвали суду від 07 травня 2019 року, витребувані документи. Приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Яценко Я. В. на виконання ухвали суду від 07 травня 2019 року, надіслано належним чином засвідчену копію спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 02.10.2019 року закрито підготовче провадження та призначена справа до судового розгляду по суті. В судове засідання від позивача [PERSON] , через канцелярію суду, надійшла заява, якою вимоги підтримав, просив провести засідання у його відсутності (а.с. 33). Позивач [PERSON] , її представник також подали заяву щодо його проведення у їх відсутності, вимоги підтримали. В судове засідання представник відповідача Управління комунальної власності Міської ради міста Кропивницького, через канцелярію суду, подав клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Вирішення питання залишив на розсуд суду ( а.с. 93). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача- [PERSON] в судове засідання не з"явився, повідомлявся. Будь-яких заяв чи пояснень по суті не подавав. Фіксування судового процесу, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.11.1985 року. Згідно договору купівлі-продажу від 12.08.1987 року посвідченого державним нотаріусом Другої Кіровоградської державної нотаріальної контори, реєстр №2383 придбано 21/50 частки житлового будинку [ADDRESS] . Покупцем зазначено [PERSON] (а.с.6-7, 8,9). [PERSON] до дня своєї смерті проживала та була зареєстрована в будинку [ADDRESS] . Зазначене підтверджується довідкою №70 від 12.02.2019 року, виданої головою квартального комітету №23 (а.с.16) . [PERSON] померла [INFO] в місті Кропивницький Кіровоградської області, що підтверджується копією свідоцтва про її смерть (а.с. 5) . 27.08.2004 року [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений державним нотаріусом Другої Кіровоградської державної нотаріальної контори, реєстр №5-1296, та яким заповіла [PERSON] належну їй на праві приватної власності частину житлового будинку [ADDRESS] ( а.с.81). Згідно даних копії спадкової справи №46/2016 до майна померлої [INFO] [PERSON] , заведеної 15.09.2016 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Яценко Я.В., із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] звернулись: [PERSON] , яка є донькою та з [INFO] інвалід І групи, непрацездатною особою, а також [PERSON] , який доводиться чоловіком померлої та на день її смерті досяг пенсійного віку та є непрацездатним ( а.с. 63-64). У передбачений законом строк [PERSON] не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадшини за заповітом після смерті [PERSON] . Позивачу [PERSON] 04.12.2018 року нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на 21/100 частку в спільному майні подружжя спірного будинку через відсутність права власності померлої [PERSON] на частку в спільному майні (а.с. 91). Крім того, 13.12.2017 року також відмовлено позивачам [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 21/200 частку, кожному, житлового будинку [ADDRESS] ( а.с. 88-89). Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 „Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства, та стягнення аліментів" за загальними правилами дії законів та інших нормативно-правових актів (ч. 1 ст.58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, що вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав та обов`язків, що виникли після набрання ним чинності, ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Згідно ч. 1 ст.22 Кодексу законів про шлюб та сім`ю України, що був чинним на час придбання спірного майна, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 28 КЗпШС України визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Положення статей 22, 28 КЗпШС України щодо врегулювання правовідносин належності, [PERSON] та [PERSON] , як подружжю майна, придбаного за час шлюбу та щодо рівності часток у разі його поділу являються аналогічними статтям 60, 63, 69, 70, 71 СК України. Відповідно до ч. 1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку. Відповідно ч.1 ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування, і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними відповідної ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст.69 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі ( ч. 1 ст.70 СК України), неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше визначено домовленістю між ними. Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, з врахуванням вище вказаного, є всі підстави вважати будинок об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та його дружини [PERSON] , померлої [INFO] , їх частки є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними, шлюбний договір між ними не укладався, а тому в порядку поділу будинку за [PERSON] має бути визнано право власності на 21/100 його частку . Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. При вирішенні спорів про поділ спадщини та визнання права власності на спадкове майно суди встановлюють належне спадкодавцю на час його смерті майно, яке входить до складу спадщини, а також з`ясовують чи не порушуються права та інтереси всіх спадкоємців, які мають право на спадщину. (Правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року у справі № 6-54цс12). У відповідності з підпунктів 1.1., 1.5. глави 11 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини. Згідно з підпунктами 4.15, 4.18 пункту 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. про право на спадщину затримується до зняття арешту. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, крім цього ст. 16 цього ж кодексу зазначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і одним із способів такого захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Частина 1 ст. 328 ЦК України, передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 392 цього ж кодексу передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається або оспорюється іншою особою. При цьому з"ясовано, що позивачі прийняли спадщину після померлої [PERSON] , умови для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину на частину житлового будинку відсутня з причин, зазначених у постанові про відмову у видачі свідоцтва, тому їх вимоги щодо визнання права власності на 21/200 частину спадкового майна ( 21/100 - спадкове майно: 2 =21/200- розмір частки кожного) , за кожним, є обґрунтованими, відтак заявлені вимоги підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати вважати по фактично понесеними сторонами. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved