Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

Позивачка [PERSON]. звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком Вимоги позову мотивовано тим, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS], що підтверджується договором Дарування будинку від 17.03.2011 року. Місце проживання відповідача [PERSON] зареєстроване у будинку позивачки. Однак, така особа вже більше трьох років не проживає у житловому будинку, що знаходиться в за вищевказаною адресою. Відповідач [PERSON] ніколи не проживав в даному будинку - в якості знайомого, він попросив позивачку приписати його в себе, оскільки йому потрібний був штамп в паспорті про реєстрацію місця проживання. Жодного дня він там не проживав, а наразі проживає, як відомо позивачці за межами Закарпатської області, часто виїжджає за кордон. Однак, в порушення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" -відповідач не зареєстрував у встановлений законодавством строк та порядок, своє нове місце проживання. Позивачка в важає, що відповідач є особою, яка втратила право користування житловим будинком, що знаходиться в [ADDRESS]. За таких обставин позивачка змушена звернутись до суду з даним позовом для захисту своїх цивільних прав та інтересів. Позивачка [PERSON], та її представник [PERSON], в судовому засіданні заявлені вимоги позову підтримали та просили такі задоволити з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з»явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що не заперечує проти задоволення вимог позову. Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необов'язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і, враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач в своїй позовній заяві, відповідачами позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.174 ЦПК України визнання ним позову прийнято судом. Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані Цивільним кодексом України (2003 р.). В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS], що підтверджується договором Дарування будинку від 17.03.2011 року. Місце проживання відповідача [PERSON] зареєстроване у будинку позивачки. Однак, така особа вже більше трьох років не проживає у житловому будинку, що знаходиться в за вищевказаною адресою. Відповідач [PERSON], ніколи не проживав в даному будинку - в якості знайомого, він попросив позивачку приписати його в себе, оскільки йому потрібний був штамп в паспорті про реєстрацію місця проживання. Жодного дня він там не проживав, а наразі проживає, за межами Закарпатської області, часто виїжджає за кордон. Однак, в порушення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" -відповідач [PERSON], не зареєстрував у встановлений законодавством строк та порядок, своє нове місце проживання. За таких обставин, суд приходить до переконання, що відповідач є особою, яка втратила право користування житловим будинком, що знаходиться в [ADDRESS] виходячи з наступного. Так, згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Будинок [ADDRESS], належить на праві власності позивачці [PERSON] (а.с.6-9). Із ст.162 ЖК України вбачається, що наймачі, члени його сім'ї зобов'язані вчасно сплачувати плату за комунальні послуги. Відповідач [PERSON] жодних коштів позивачці не сплачує. Поскільки розмір плати за комунальні послуги залежить від кількості осіб, місце проживання яких зареєстроване в будинку, позивачка змушена буде переплачувати за комунальні послуги та послуги з вивезення побутових відходів. Окрім того, відповідач [PERSON] не проживає в даному будинку вже більше трьох років. Відповідно до статті 71 ЖК України «...При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спор у - судом...». Відповідачі відсутній вже більше дтрьох років без жодних поважних причин, жодних заяв про продовження строку не подавав. Стаття 156 ЖК України передбачає, що «...Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням......» Ч. 1 ст 156 ЖК України передбачає збереження права користування житлом лише для членів сім»ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Таким чином, права членів сім "і власників будинку при користуванні цим будинком залежать від прав власника будинку, тобто є похідними, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Оскільки відповідач [PERSON], був вселений в будинок не як член сім'ї, із позивачкою договорів найму не укладав, згоду на його проживання позивачка не надавала, а тільки на реєстрацію для штампу в паспорт, тому відповідач є таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS]. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, - «Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Статтею 72 Житлового кодексу УРСР (Порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням), визначено, що - «Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку». Стаття 379 ЦК України (Поняття житла), передбачає - «Житлом фізичної особи є житловий будинок.квартира.інше приміщення, призначені та придатні для постійно проживання в них». Відповідно до ч.1 ст.317 та ч.1 ст.321 ЦК України, - «Власникові належать права володіння,користування та розпорядження своїм майном» і «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні». Статтею 55 Конституції України визначено, що - «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом...Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань». Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду. Виходячи з вищенаведеного, можна чітко зробити висновок про те, що відповідач [PERSON], у відповідності до чинного законодавства повністю втратив право на користування належним мені житловим будинком, але в зв'язку з тим, що він не бажає знятись з реєстрації в добровільному порядку, тому позивачка змушена звернутись за захистом своїх прав до суду. Відповідно до ч.9 ст.74 ЦПК України, - «Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі». Згідно ч.9 ст.110 ЦПК України, - «Позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування невідоме, пред'являються за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місце проживанням або перебуванням чи постійного його заняття (роботи)». Вказана правова позиція відображається і в судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема в Ухвалі під 24.10 2012 року, в якій зазначається: «Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про виселення ОСОБИ 4, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з дня укладення договору дарування квартири було припинено право власності 0С0БА_5 на вказану квартиру. Відповідач не є членом сім»ї позивача, тому ОСОБА 4 втрати в право користування цією квартирою та підлягає виселенню.» Такий висновок суду також зазначений в Ухвалі суду від 10 липня 2013 року та в Ухвалі від 23.10.2013 року. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.З урахуванням всього вищевикладеного, суд приходить до переконання, що існують обставини, які є підставою для задоволення заявленого позивачем позову.

Outcome: approved