Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

02 жовтня 2018 року до Рівненського міського суду Рівненської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Свої позовні вимоги мотивує тим, що сімя фактично розпалася, у сторін різні погляди на життя та ведення господарства. Вказує, що за час шлюбу сторонами набуто спільне майно подружжя. Просить визнати квартиру [ADDRESS], придбану за договором купівлі-продажу ВМХ №767958 р.№743 від 27.07.2010 року спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], як таку, що набута в період шлюбу. Здійснити поділ квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON], шляхом визнання за кожним з них по 1/2 ідеальній частці без її реального поділу та залишити вказану квартиру в спілній частковій власності. Ухвалою суду від 18 жовтня 2018 року було прийнято справу до розгляду та відкрито загальне провадження. 28 листопада 2018 року до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня2018 року відкрито провадження у цивільній справі № 569/22529/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2018 року обєднано в одне провадження цивільну справу №569/18388/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя та цивільну справу №569/22529/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Присвоєно єдиний унікальний номер судової справи: № 569/18388/18. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] позов [PERSON] підтримав, просив його задовольнити з підстав наведених в позовній заяві та визнав зустрічний позов [PERSON] про визначення місця проживання дитини. В судовому засіданні представник [PERSON] адвокат [PERSON] первісний позов [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя визнала повністю, не заперечувала проти його задоволення. Зустрічний позово [PERSON] підтримала, просила його задовольнити з підстав наведених в позовній заяві. Враховуючи вимоги ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши представника позивача [PERSON] адвоката [PERSON], представника відповідача [PERSON] адвоката [PERSON], дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що первісний позов та зустрічний позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про одруження, серія 1-ГЮ № 065034 виданого 01 серпня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану м. Рівне, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 01 серпня 2003 року у відділом реєстрації актів громадянського стану м. Рівне. Після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища чоловікові [PERSON], дружині [PERSON]. Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ГЮ № 058408 виданим 14 серпня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського юстиції у Рівненській області. Згідно з частиною 3статті 105\~СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Стаття 112СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач має бажання розлучитися та відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу. Відповідно до частини 1статті 24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд прийшов до переконання про доцільність розірвання шлюбу, що не позбавляє сторін права повторно зареєструвати шлюб після усунення обставин, що були підставою для його розірвання. Відповідно до частини 2статті 114СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд вважає за необхідне роз'яснити, що згідно абзацу 2 частини 3статті 115СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до частин першої та другої статті 60\~Сімейного кодексу\~України (далі -СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. 27 липня 2010 року [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу ВМХ № 767958р.№ 743, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] придбав квартиру за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до витягу з відомостей про обєкт нерухомого майна за реєстраційним номером майна 10142786, власником квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] Враховуючи те, що квартира, яка є предметом позову, набута сторонами під час шлюбу вона є їхньою спільною сумісною власністю. Згідно частини першої статті 69\~СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини першої статті 71\~СК України якщо дружина та чоловіка не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом Відповідно до роз'яснень викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя",поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Частиною другою статті 372 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України) передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічне за змістом законодавче положення закріплено у частині першій статті 70 СК України. Враховуючи, що відповідачем було визнано позовні вимоги позивача про поділ майна подружжя, то суд рахує, що сторонами за домовленістю поділено спільне майно. З приводу зустрічного позову суд зазначає наступне. Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносин щодо визначення місця проживання малолітньої дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За правилами, передбаченими ст. ст.\~157,\~160,\~161 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу. У відповідності зі\~ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. За роз'ясненнями, які містяться в п. 18\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. За змістом ч. 2 ст. 160 СК України та ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» місце проживання дитини, яка досягла 10 років, крім згоди батьків визначається також і з врахуванням думки та згоди дитини. Враховуючи, що [PERSON] було визнано позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO] із батьком, то суд рахує, що сторонами за спільною згодою визначено місце проживання дитини. Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved