Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що поширена відповідачами стосовно позивача інформація у соціальній мережі Fасеbоок є недостовірною і такою, що принижує його честь, гідність і ділову репутацію, чим порушено його особисті немайнові права, які підлягають судовому захисту. Просив визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, порушує права і свободи, принижує честь, гідність і ділову репутацію інформацію, поширену відповідачем [PERSON] на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Facebоок ( [PERSON] ) та відповідачем [PERSON] на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Facebоок ([PERSON] ), а саме: «[INFO]»; зобов`язати відповідачів у 3-денний строк з дня набрання рішенням суду у цій справі законної сили спростувати поширену на своїх персональних сторінках в соціальній мережі Facebоок інформацію у такий самий спосіб, як вона була поширена, - опублікуванням спростування; зобов`язати відповідачів видалити інформацію, що принижує честь, гідність, ділову репутацію позивача зі своїх персональних сторінок у соціальній мережі Facebоок; стягнути солідарно з відповідачів на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 75000,00 грн. і покласти на них судові витрати. 27 травня 2016 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи. 15 червня 2016 року ухвалою суду витребувано зі Служби Безпеки України інформацію про результати розгляду депутатського звернення групи народних депутатів України в складі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . , [PERSON]., [PERSON] , [PERSON] , [PERSON]. (орієнтовна дата звернення 31 березня 2016 року). 05 липня 2016 року ухвалою суду витребувано з Генеральної прокуратури України інформацію про результати розгляду депутатського звернення групи народних депутатів України в складі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ., [PERSON] . , [PERSON] . , [PERSON] , [PERSON] ., [PERSON] . (орієнтовна дата звернення 31 березня 2016 року) щодо перевірки законності заяв та діяльності народного депутата України [PERSON] , яке було адресоване Службі Безпеки України та було у подальшому направлено до Генеральної прокуратури України, а також копію зазначеного звернення. 09 серпня 2016 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково: визнано недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , інформацію, опубліковану і поширену [PERSON] та [PERSON] на своїх персональних сторінках у соціальній мережі Facebоок [PERSON] ) і ( [PERSON] ), а саме: про «[INFO] ». У задоволенні решти позовних вимог [PERSON] відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 551, 20 грн. Стягнутз з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 551, 20 грн. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року залишено без змін. Постановою Верховного суду від 20 червня 2018 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому в постанові вказано, що суди залишили поза увагою доводи відповідачів, що викладена ними у мережі Інтернет інформація є оціночними судженнями або критикою у сенсі відкритого обговорення політичних питань. Заява про вчинення злочину, повний текст якої розміщений відповідачами в мережі Інтернет, подана відповідачами до правоохоронних органів, які за законом наділені повноваженнями перевіряти цю інформацію на достовірність, не свідчить про поширенням відомостей, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача. Стосовно розміщення інформації у соціальній мережі Facebook необхідно зазначити, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Разом з тим слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак в цілому в надрукованому тексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів з використанням мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Відповідачі стверджували, що викладені у соціальній мережі Fасеbоок у вказаній статті вирази є оціночними судженнями. Судам слід дослідити оскаржувані вирази відповідачів, які, на думку позивача, порочать його честь, гідність та ділову репутацію, з точки зору, чи об`єктивно вони відображають зміст усієї статті в мережі Інтернет, чи вони є лише фрагментами, «вирваними» з контексту усієї публікації, чи їх слід розглядати як політичну критику в контексті діяльності позивача. 30 липня 2018 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, було передано в провадження судді Арапіної Н.Є. в порядку визначеному ст. 14 ЦПК України. 30 липня 2018 року ухвалою суду прийнято цивільну справу до свого провадження, розгляд справи призначено проводити у порядку загального позовного провадження. 24 липня 2019 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Позивач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представництво інтересів здійснював [PERSON] . Представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги. Дав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суд не повідомили. Судові повістки про виклик відповідачів в судове засідання в порядку ст. 130 ЦПК України не вручена з відміткою - «за закінченням встановленого строку зберігання». Відповідно до ч.6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно ч.1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. 31 березня 2016 року міжфракційним антиокупаційним об`єднанням «Наступ» до Служби безпеки України було направлено колективне звернення (далі за текстом - звернення), підписане відповідачами [PERSON] , [PERSON] та іншими народними депутатами України і зареєстроване за вх. №100-834 від 07.04.2016 про перевірку ряду обставин щодо позивача, які заявники просили перевірити на відповідність законодавству України, у разі встановлення порушень просили Службу безпеки України сприяти притягненню народного депутата України [PERSON] до відповідальності та повідомити їх про результати його розгляду. Звернення містить, зокрема, висловлювання «[INFO]» (а.с. 193-197, том 1). У той же день - 31.03.2016 на своїх персональних сторінках в соціальній мережі Facebоок ( [PERSON] ) та ( [PERSON] ) зміст даного звернення до Служби безпеки України був оприлюднений відповідачами з власними коментарями наступного змісту: «[INFO]» (а.с.19-23,24-55, том 1). В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що розміщена і поширена щодо нього інформація є недостовірною, має на меті довести до відома необмеженої кількості осіб викривлену інформацію про його діяльність, як народного депутата України, перекрутити зміст його виступів, створити враження про вчинення позивачем злочинів проти основ національної безпеки України, є неправдивою, підлягала перевірці компетентними органами, відтак, не є оціночними судженнями, а поширення такої інформації принижує його честь, гідність та завдає шкоди його діловій репутації. На підтвердження своїх вимог позивачем надано лист Служби безпеки України № 6/4840 від 04.07.2016 про направлення звернення Міжфракційного антиокупаційного об`єднання «Наступ» до Генеральної прокуратури України (а.с. 122, том 1); лист Генеральної прокуратури України від 29.04.2016 про доручення в.о. прокурору м. Києва Валендюку О.С. та прокурору Харківської області Данильченку Ю.Б. розгляду колективного звернення народних депутатів України з метою перевірки даних про вчинення кримінальних правопорушень народним депутатом України [PERSON] (а.с. 198, том 1); листи прокуратури Харківської області від 19.05.2016 та 02.06.2016 про розгляд колективного звернення міжфракційного антиокупаційного об`єднання «Наступ» від 31.03.2016 на виконання доручення Генеральної прокуратури України прокуратурою міста Києва та не встановлення відомостей, які б вказували на наявність в діях народного депутата України [PERSON] ознак кримінальних правопорушень та відсутність підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, з урахуванням положень ч. 5 ст. 214 КПК України та ч. 1 ст. 2 КК України(а.с. 200, 201, 202, том 1); довідку політичної партії «Опозиційний блок», що позивач не був та не є членом політичної партії «Опозиційний блок» (а.с.233, 234, том 1). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Представник відповідачів [PERSON] скористався своїм правом подачі заперечень проти позову, в яких зазначено, що позивач є народним депутатом України VІІІ скликання, тобто публічна особа, тому інформація, оприлюднена у соціальній мережі Facebook на сторінках відповідачів як представників громадськості містять вираження особистих поглядів відносно позивача з елементами критики його публічної діяльності, яка містить неоднозначне ставлення позивача до таких подій як анексія Автономної Республіки Крим, проведення антитерористичної операції тощо. Позивачем виокремлено низку висловлень, які на його думку є недостовірними та такими, що принижує честь, гідність та ділову репутацію. Однак вказані вирази є оціночними судженнями відповідачів і виражають виключно їхнє особисте ставлення та думки відносно діяльності позивача (а.с. 79-81, 125-127, том 1). Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав та основних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до вимог ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Відповідно до частини 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Статтею 280 ЦК України передбачено право фізичної особи, особисте немайнове право якої порушено, на відшкодування шкоди. Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ч..1 ст.7 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» членом Уряду може бути громадянин України. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Отже, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Європейської конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Згідно ч. 1 ст. 67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» телерадіоорганізація та її працівники не несуть відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, у разі, якщо ця інформація розповсюджувалася без попереднього запису та містилася у виступах осіб, які не є працівниками телерадіоорганізації. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. За рішенням Європейського Суду по справі "Лінгенс проти Австрії"(1986), "…свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї інформації чи тих ідей, які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій… Ці принципи мають особливе значення, коли йдеться про пресу… Крім того, свобода преси дає громадськості одну з найкращих можливостей дізнатися про ідеї та позиції політичних лідерів і сформувати свій погляд на них… Відповідно межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, а не приватної особи. На відміну від останньої першій неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку як з боку журналістів, так і громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості". В рішенні по справі "Обершлік проти Австрії"(1997) суд також зазначив, що "політичний діяч, певна річ, має право на захист своєї репутації, навіть поза межами власного приватного життя, однак цей захист слід розмірювати відповідно до інтересів вільного обговорення питань, що мають суспільне значення". Таким чином, навіть приватне життя публічних осіб, якщо його аспекти мають суспільне значення, не може мати правовий захист подібний до захисту приватного життя звичайної людини. Коли судження зводиться до суб`єктивної оцінки, пропорційність втручання може залежати від того, чи існує достатня фактична підстава для спростовуваного затвердження, оскільки навіть суб`єктивна оцінка, яка не має під собою ніякої фактичної основи, може бути надмірною. Крім того, в рішення по справі «Єрусалем проти Австрії» (Jerusalem v. Austria) Суд нагадує, що навіть оціночне судження без жодних фактів на його підтвердження може бути надмірним та відповідним критерієм, чи може бути встановлене достатньо точне та надійне фактологічне підґрунтя, пропорційне природі та ступеню висловлення. Судом встановлено, що позивач є народним депутатом України VІІІ скликання. Відповідачами поширено інформацію щодо позивача шляхом оприлюднення в мережі Інтернет через соціальну мережу FacebooK на персональних сторінках фотографічних зображень колективного звернення, яке подано до правоохоронних органів з власними коментарями відповідачів про протиправну діяльність позивача. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації фактичним твердженням чи оціночним судженням, суд виходить з такого. Оскільки позивач є публічною особою - народним депутатом України, аналізуючи спірну інформацію, суд ураховує положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя. Так, у Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі. У статтях 3, 4 та 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації зазначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Визначаючись з характером викладеної відповідачами у мережі Інтернет інформації, цю частину виразів, на які посилається позивач, не можна розглядати, як окремо взяті вислови, а треба сприймати з розумінням змісту та семантики усієї публікації у сенсі відкритого обговорення політичних питань. Твердження позивача, що викладена інформація є його публічним звинуваченням у вчиненні злочинів не підтверджуються наданими позивачем доказами, оскільки звернення відповідачів було направлено до правоохоронних органів для перевірки діяльності позивача. Також позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на спростування твердження відповідачів про суб`єктивні погляди та їх думки, які слід розглядати як політичну критику в контексті діяльності позивача. За встановлених обставин суд вважає, що в якому б непривабливому світлі у цих виразах відповідачів був представлений позивач, інформацію в частині, що торкається особи позивача слід розцінювати лише як критику його публічних дій, тобто, спірні вислови є оціночним судженням а не фактичним твердженням, які підлягають доведенню, що свідчить про відсутність порушень особистих немайнових прав позивача з боку відповідача. З урахуванням викладеного, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації. Оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації, тому вони задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed