Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

02 квітня 2012 року [PERSON] звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси із позовною заявою до [PERSON], в який позивач просила ухвалити рішення, яким визнати за відповідачем право власності на автомобіль ВАЗ 2101, на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], СТ «Електрон», площею 0,11 га, та незакінчений будівництвом будинок, на кам'яний гараж за адресою: [ADDRESS], визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS], на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], на металевий гараж за адресою: [ADDRESS], а також стягнути на користь позивача з відповідача грошову компенсацію різниці вартості частини спільного майна подружжя в сумі 138188,50 грн. та судові витрати. В подальшому позивач уточнювала свої позовні вимоги, та після призначення у справі судової будівельно-технічної та судової автотоварознавчої експертиз, проведення яких було доручено експертам Севастопольської Торгівельно-промислової палати, остаточно просила суд ухвалити рішення, яким поділити майно наступним чином: в порядку поділу спільного сумісного майна виділити у власність відповідачу автомобіль ВАЗ 2101, 1974 року виготовлення, білого кольору, державний номер [NUMBER], та будівельні матеріали, розташовані на земельній ділянці [ADDRESS], СТ «Електрон-2», площею 0,1078 га; визнати за позивачем право особистої приватної власності на земельну ділянку розташовану за адресою: [ADDRESS], площею 0,06 га; в порядку поділу спільного сумісного майна виділити позивачу та визнати за нею право власності на металевий вагончик розміром 4,6м х 2,4м, розташований на земельної ділянці за адресою: [ADDRESS]; на металевий гараж [ADDRESS]; стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію різниці вартості частини спільного майна подружжя в сумі 91 788,09 гривень, та покласти на відповідача судові витрати, у тому числі витрати на проведення судових експертиз в сумі 2796 грн. Зазначені уточнення прийняті судом. На обґрунтування позову зазначила, що, оскільки спірне майно придбане та набуте на праві спільної сумісної власності за час зареєстрованого з відповідачем шлюбу, то за приписами ст.69 СК України майно може бути поділено між сторонами з врахуванням рівності часток подружжя, встановленої ст.70 СК України, та з виплатою компенсації різниці їх вартості. Щодо вимоги про визнання права особистої приватної власності на земельну ділянку, зазначила, що остання набута нею внаслідок приватизації, а тому поділу не підлягає. Представники позивача у судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги, та, посилаючись на викладені в уточненому позові обставини, просили позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти уточненого позову, та просили у його задоволенні відмовити. Мотиви та додаткові доводи сторін, учасників процесу зафіксовано технічними засобами фіксації процесу. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та заслухавши свідка, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Суд вважає за необхідне зазначити, що розгляд і вирішення справ в судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1-3 ст.10 ЦПК України). При цьому, згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що 05.08.2001 року. Міськім відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції між сторонами був зареєстрований шлюб (запис за №658 у Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу). Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 14.02.2012 року у справі №2/1519/8376/11, яке набуло чинності 24.02.2012р., шлюб був розірваний. Сторони по справі припинили спільне проживання та ведення спільного господарства і не дійшли згоди щодо варіантів поділу спільно нажитого майна, у зв'язку з чим позивач звернулась до суду з вимогами про поділ спільного майна подружжя, що було нажито ними за час перебування в шлюбі Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі сторонами придбане та набуте наступне майно: 1. [ADDRESS] загальною площею 52,1 кв.м.( 04.09.2001р. на ім'я [PERSON] було отримано свідоцтво №514/01 про право власності, 26.11.2001р. було зареєстровано право власності на вказану квартиру в ОМБТІ та РОН) 2. Автомобіль ВАЗ 2101, 1974 року виготовлення, білого кольору, держ. номер [NUMBER] (Біржовий договір купівлі-продажу транспортного засобу від 22.04.2003р., зареєстрований в органах ДАІ на ім'я [PERSON]) 3. Земельна ділянка за адресою: [ADDRESS], СТ «Електрон-2», площею 0,1078га га. Державний акт на право приватної власності на землю отриманий на ім'я [PERSON] На даній земельній ділянці мається незакінчений будівництвом будинок, роботи по зведенню якого проводились також і за час шлюбу. 5. Земельна ділянка за адресою: [ADDRESS], площею 0,06 га. Державний акт на право приватної власності на землю серії ЯЛ №295551 отриманий на ім'я [PERSON] 30.06.2011р. 6. Кам'яний гараж за адресою: [ADDRESS]. Об'єкт нерухомості зареєстрований на ім'я [PERSON]. 7. Металевий вагончик розміром 4,6м х 2,4м (всередині підлога дерев'яна, стіни і стеля оббиті ДВП), розташований на земельної ділянці за адресою: [ADDRESS]. 8. Металевий гараж розміром 4м х 6м, розташований за адресою: [ADDRESS]. Судом також встановлено, що квартира [ADDRESS] станом на сьогоднішній день між сторонами фактично поділена, ? квартири належить позивачці на підставі Договору дарування від 27.02.2002 року, ? квартири належить позивачу згідно Свідоцтва про право власності. Крім того, оскільки земельна ділянка розташована за адресою: [ADDRESS], набута відповідачем внаслідок приватизації, а кам'яний гараж, розташований за адресою: [ADDRESS], фактично набутий відповідачем до шлюбу, спору по цих об'єктах нерухомості не має. Між тим, з метою визначення вартості майна подружжя, що підлягає поділу, за клопотанням позивача ухвалою суду від 21 лютого 2013 року у справі були призначені будівельно-технічна та автотоварознавча експертизи для з'ясування вартості будівельних матеріалів та вартості автомобіля ВАЗ 2101 відповідно. На час проведення експертиз провадження у справі було зупинено, матеріали справи направлені експерту для проведення дослідження. Звертаючись з клопотанням про проведення будівельно-технічної експертизи, представники позивача пояснили, що до переліку робіт та будматеріалів, що потребують експертного висновку, заявлені лише ті роботи та будматеріали, які виконувались та придбавались сторонами за час шлюбу. Згідно Висновку Севастопольської торгово-промислової палати № А-04 судової авто товарознавчої експертизи від 30.05.2013 року середня ринкова вартість автомобіля ідентичного автомобілю ВАЗ2101 1974 року складає 7 158,50 грн. Згідно Висновку Торгово-промислової палати № ВСС-05 судової будівельно-технічної експертизи від 29.04.2013 року ринкова вартість будівельних матеріалів, а також вартість будівельних робіт по зведенню незавершеного будівництвом об'єкту, розташованого на земельній ділянці [ADDRESS], СТ «Електрон-2» площею 0,1078 га, складає 156181,40 грн. без врахування ПДВ 20%. Тобто з ПДВ - 187 417,68 грн. Натомість, після отримання експертних висновків, та ознайомлення сторонами з їх результатами, у судовому засіданні відповідач взагалі заперечив щодо існування об'єкту будівництва. Суд критично ставиться до такої позиції з огляду на таке. Як вбачається з відповіді СТ «Електрон-2», в межах землекористування якого знаходиться земельна ділянка [ADDRESS] площею 0,1078 га, належна відповідачеві, і на якій без отримання дозвільних документів ведеться будівництво, на якому використовувались будівельні матеріали, що були предметом дослідження, вбачається, що на зазначеній земельній ділянці наявний незавершений будівництвом об'єкт нерухомості, будівництво якого протягом тривалого часу велось родиною відповідача. Окрім цього, позивачем на підтвердження наявності спірного об'єкту надані численні фотографії, долучені до матеріалів справи, з яких вбачається, що за час шлюбу колишнє подружжя дійсно спільно будувало будинок. До того ж, суд бере до уваги те, що під час обговорення кола питань, поставлених експерту, ані представником відповідача, ані відповідачем не було надано заперечень проти проведення експертизи, та не було виключено або спростовано жодного пункту робіт,заявленого позивачем до експертного дослідження. Отже, факт наявності незавершеного будівництвом об'єкту, та факт того, що на будівництво витрачались спільні трудові зусилля та спільні кошти сторін, суд вважає доведеним, та підтвердженим матеріалами справи. При вирішені питання, щодо залишення у власності позивача металевого вагончику, розташованого на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS], та металевого гаражу, розташованого за адресою: [ADDRESS], відповідач заявив клопотання про виклик свідка. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що деякий час назад, коли конкретно не зазначила, вона подарувала відповідачу металевий вагончик за надану послугу, що підтверджується розпискою. При цьому суд критично ставиться до пояснень свідка, оскільки оригінал розписки не наданий, та не підтверджено те, що свідок мала у власності спірний металевий вагончик, та мала право їм розпорядитись. Вирішуючи зазначену вимогу на користь позивача, суд бере до уваги, що спірний вагончик, розташований на земельний ділянці, належній синові позивачки, тобто фактично перебуває у користуванні її родини. В той же час, як встановлено у судовому засіданні, відповідач наразі фактично мешкає в АР Крим, користуючись незавершеним будівництвом об'єктом, а також у його фактичному користуванні залишився спірний автомобіль. Таким чином, з врахуванням висновків експерта загальна вартість майна подружжя складає: (7158,50 грн.(вартість автомобіля) + 187 417,68 грн. (вартість буд матеріалів з ПДВ 20%))+ 8000 (орієнтована вартість металевого вагончика, визначена з витягів приватних об'яв у мережі Internet щодо ціни продажу подібних об'єктів) + 3000,00 ( орієнтована вартість металевого гаражу визначена з витягів приватних об'яв у мережі Internet щодо ціни продажу подібних об'єктів ) = 205 576,18 грн. Виходячи з рівності часток подружжя у спільному майні, закріпленому в ч.1. ст.70 СК України, кожному з сторін належить майна на суму 102 788,09 грн. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до ч.ч. 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. При вирішенні даної категорії справ суд має приймати до уваги п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р. відповідно до яких, вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними Відповідно до положень ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У разі наявності в майні, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, неподільних речей, то в силу частини другої статті 71 СК України такі речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, з присудженням одному з подружжя грошової компенсації, замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, і за змістом частин четвертої, п"ятої статті 71 СК України присудження такої грошової компенсації можливе лише за згодою того з подружжя, якому вона присуджується. Отже, враховуючи приписи зазначених статей, оскільки в користуванні позивача залишається металевий вагончик та гараж, а у відповідача - автомобіль та будматеріали, що набагато дорожче за своєю вартістю, сума компенсації позивачці буде становити (7158,5 грн. +187 417,68 грн.) - 102788,09 грн. = 91 788,09 грн. Положеннями ст. 392 ЦК України визначено, що для усування усіляких сумнівів щодо існування права власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це оспорюється або не визнається іншою стороною. Таким чином, встановивши під час розгляду справи невизнання відповідачем права власності позивача на металевий вагончик та металевий гараж, суд дійшов до висновку, що за позивачем повинно бути визнано право власності на зазначені спірні об'єкти. Щодо земельних ділянок отриманих сторонами за час шлюбу внаслідок приватизації, то слід зазначити таке. Відповідно до ст. 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Вирішуючи позов в частині визнання права особистої приватної власності позивачки на земельну ділянку, розташовану за адресою [ADDRESS], площею 0,06 га, суд бере до уваги, що рішення Августівської сільської ради Біляївськго району Одеської області № 742-А/Р-ХХХХІІІ-V щодо надання у власність позивачки земельної ділянки прийнято 24.06.2010 року, а Акту встановлення в натурі меж земельної ділянки - 14.07.2010 року, тобто до внесення змін до ст. 61 СК України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя від 11.01.2011року, відповідно до яких земельна ділянка набута внаслідок приватизації була віднесена до об'єктів права спільної сумісної власності. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень статей 81, 116 Земельного кодексу України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Необхідно звернути увагу, що 17.05.2012 р. Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», внесено зміни до Сімейного кодексу України, а саме: - частину першу статті 57 (майно, що є особистою приватною власністю дружини,чоловіка) доповнено пунктами 4 і 5 такого змісту: 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України». Таким чином, земельні ділянки, набуті сторонами внаслідок приватизації є особистою приватною власністю, а тому поділу не підлягають. З огляду на викладене, та враховуючи п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р., відповідно до яких, вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно з'ясовувати, зокрема, джерело і час його придбання, позов в цій частині також підлягає задоволенню на користь позивача. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до ст.ст.57-60 ЦПК України. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Під час розгляду даної справи позивачем були понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 214,6 грн. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 05.04.2012 року , позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі. Окрім цього за проведення судових експертиз позивач сплатила 2796 грн., що підтверджується відповідною квитанцією. Таким чином, суд присуджує стягнути на користь позивача 214,6 грн. сплаченого нею судового збору, та витрат на проведення експертиз в сумі 2796 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved