Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

10.10.2019 року АТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення поштою, який зареєстрований судом 22.10.2019 року, мотивуючи тим, що 26.04.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладений договір кредиту №385/46/07-Пі. Також, 26.04.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] іпотечний договір, відповідно до якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання. Іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 54.4 кв.м.. що знаходиться заадресою: [ADDRESS] . кв. 66.14.06.2010 року, відбулося перейменування Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» в Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», а з 10.08.2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк».Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.09.2019 року, іпотекодержателем двокімнатної квартири, загальною площею 54,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виступає саме АТ «Укрсоцбанк».У зв`язку з неможливістю виконання умов за Кредитним договором та значної заборгованості [PERSON] , позивач був змушений розпочати процедуру стягнення на іпотечне майно та 06.09.2019 року право власності на майно було зареєстроване за АТ «Укрсоцбанк». Однак, реалізувати заставне майно на даний час неможливо, оскільки постановою Білоцерківського міського відділуДВС ГТУЮ у Київській області накладено арешт на нерухоме майно відповідача, та заборона на його відчуження. На сьогоднішній день, внаслідок винесення вищезазначеної постанови про арешт, порушено права позивача як власника відповідного майна. Тому, просив звільнити з-під арешту нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру, загальною площею 54,4 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що накладений Білоцерківським МВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області та стягнути витрати по сплаті судового збору. 11.11.2019 року судом відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 13.01.2020 року судом постановлено ухвалу про залучення у справі правонаступника позивача - АТ «Укрсоцбанк»\~ -\~ АТ «Альфа Банк». 21.05.2020 року судом постановлено ухвалу про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 357/1894/20, провадження № 2/357/1592/20 та 13.10.2020 року провадження у справі було поновлено. 12.01.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача АТ «Альфа-Банк», адвокат Воронцова М.О., 24.02.2021 року надала до суду письмову заяву, в якій просила розглядати справу без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Телющенко Павло Петрович, 25.02.2021 року подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без участі представника відповідача. Відповідач - [PERSON] судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. Третя особа - Білоцерківський міський відділ ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області, в судове засідання свого представника не направили, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності та письмових пояснень щодо спору не подали. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, ч.\~ ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Встановлено, що 27.09.1991 року Національним банком було проведено реєстрацію банку із найменуванням Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», 09.03.2010 року загальними зборами акціонерів було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства та зміну найменування банку на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», а 26.04.2018 року загальними зборами акціонерів було прийнято рішення про зміну найменування банку з ПАТ «Укрсоцбанк» на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», яке припинило свою діяльність з 03.12.2019 року та\~ правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків якого є АТ «Альфа Банк», що підтверджується матеріалами справи (а.с. 14-17, 55-58). Судом встановлено, що 26.04.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №385/46/07-Пі (а.с. 6-8), згідно умов якого кредитор зобов`язується надавати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру\~ використання. Надання кредиту буде здійснюватися окремим частинами в межах максимального ліміту, який на дату укладення договору встановлюється в розмірі 24000 тисяч доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13% процентів річних, а також комісій, в розмірі та в порядку визначених цим договором. Кредит надається на поточні потреби. Також, між сторонами договору 18.06.2008 року було підписано додаткову угоду №1 про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №385/46/07-Пі, якою з 30.06.2008 року встановлено процентну ставку за користування кредитом на рівні 14 відсотків. Також, встановлено, що 26.04.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір №09/І-35 (а.с. 9-11), відповідно до якого, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю в якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань перед іпотекодержателем за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №385/46/07-Пі, що укладений між іпотекодержателем та позичальником 26.04.2007 року, а також зобов`язань за цим договором нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 54.4 кв.м.. що знаходиться заадресою: [ADDRESS] . З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.12-13), вбачається, що позивач - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» є іпотекодержателем двокімнатної квартири, загальною площею 54,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та 06.09.2019 року за АТ «Укрсоцбанк» зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також, із зазначеної вище інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 13.05.2014 року зареєстровано обтяження, номер запису про обтяження: 5621344 (спеціальний розділ); вид обтяження: арешт нерухомого майна; підстава для державної реєстрації: постанова про арешт майна боржника, серія та номер: ВП№42337301, виданий 28.02.2014, видавник: Білоцерківський РВ ДВС ГТУЮ у Київській області, опис предмета обтяження: все майно, що належить боржнику;особа, майно якої обтяжується: [PERSON] . В п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику. Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Так, особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18. Статтями 546 та 575 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Окремим видом застави є іпотека. Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; іпотекодержатель - кредитор за основним зобов`язанням. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про іпотеку» за рахунок предмету іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу табудь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 ЗУ «Про іпотеку». Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта (а.с. 12 зворотній бік), 06.09.2019 року за АТ «Укрсоцбанк» зареєстровано право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (номер запису про право власності 33161651), тоді як 13.05.2014 року зареєстровано обтяження, арешт нерухомого майна, на підставі постанови Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області про арешт майна боржника від 28.02.2014 року. Тобто, накладений арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , порушує зареєстроване право власності\~ АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа банк», на зазначене вище майно, у відповідності до Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1. ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Відповідно до ч. 1 ст. 51 ЗУ «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів. які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: 1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; 3) наявна письмова згода заставодержателя. Частина 7 ст. 51 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом (ч. 6 ст. 51 Закону). Згідно з ч. 4. 5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4)наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. \Частину четверту статті 59 доповнено пунктом 9 згідно із Законом № 2618-УІП від 22.11.2018\. Крім того, слід зазначити, що згідно ч. 4 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Так, [PERSON] 20.02.2020 року звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до Державного реєстратора Скоріної Олени Миколаївни Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг», АТ «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасування запису про реєстрацію за АТ «Альфа-Банк» права власності на квартиру [ADDRESS] , номер запису про право власності 33161651 від 06.09.2019 року, що вчинений державним реєстратором Скоріною Оленою Миколаївною Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг», яка зареєстрована під єдиним унікальним номером 357/1894/20. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2020 року №357/1894/20 відкрито провадження у справі, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 99-103). Однак, ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.08.2020 року у справі №357/1894/20 позовну заяву [PERSON] до Державного реєстратора Скоріної Олени Миколаївни Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг», АТ «Альфа Банк», про скасування запису про реєстрацію права власності, залишено без розгляду та дана ухвала набрала законної сили 20.08.2020 року, що також підтверджується матеріалами справи. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, виходячи із суті іпотеки, визначення якої міститься в Законі України «Про іпотеку», відповідно до якого іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», суд приходить до висновку, що позов про звільнення майна з-під арешту, накладеного державним виконавцем, є таким, що підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, тому, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1921 грн. підлягає стягненню з відповідачів по 960,50 грн.

Outcome: approved