Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: виконавчий комітет Водянської сільської об`єднаної територіальної громади Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області про визнання втративши право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що на підставі договору дарування, посвідченого 26.11.2009 року приватним нотаріусом Кам`янсько-Дініпровського районного нотаріального округу в Запорізької області Осипенком В.В. за реєстром № 2978, зареєстрованого ТОВ ЗМБТІ 29.12.2009 року за реєстраційним номером 28217626 вона, [PERSON] володіє на праві спільної часткової власності 8/25 часткою домоволодіння, розташованим в [ADDRESS] . На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 12.12.2017 року приватним нотаріусом Кам"янсько-Дініпровського районного нотаріального округу в Запорізької області Осипенком В.В. за реєстром № 1897 він, [PERSON] володіє на праві спільної часткової власності 17/25 частки домоволодіння, розташованим в [ADDRESS] . В 2012 році у вказаному домоволодінні був взятий на реєстрацію відповідач за позовом [PERSON] , 1993 р.н., який є далеким родичем, який невдовзі після реєстрації покинув своє останнє місце проживання та реєстрації та зник в невідомому нам напрямку, узявши з собою попередньо усі свої речі та до теперішнього часу на зв`язок із ними не виходить та його розшуки завершились безрезультатно. Реєстрація відповідача за зазначеною адресою перешкоджає розпоряджатись будинком на власний розсуд та оформити державну житлову субсидію як літнім малозабезпеченим особам, оскільки в її розрахунку визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб за даною адресою. Окрім того реєстрація відповідача у будинку носить формальний характер та порушує права вільно користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Просили визнати відповідача такою особою, що втратила право користування житлом за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 07.11.2019 року відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивачі та їх представник не з`явились, у поданих заявах просили розгляд справи розглянути у їх відсутність, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно у належній формі, не надав суду відзив на позовну заяву, на адресу суду повернулось поштове відправлення з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Представник третьої особи подав до суду заяву, в якій зазначив, що проти задоволення позовних вимог не заперечує, просив судовий розгляд проводити у його відсутність. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, взявши до уваги обставини, викладені позивачами по тексту позовної заяви, перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, приходить до наступного. Так, судом встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого 26.11.2009 року приватним нотаріусом Кам"янсько-Дініпровського районного нотаріального округу в Запорізької області Осипенком В.В. за реєстром № 2978, зареєстрованого ОП ЗМБТІ 29.12.2009 року за реєстраційним номером 28217626 [PERSON] володі на праві спільної часткової власності 8/25 часткою домоволодіння, розташованим в [ADDRESS] (а.с. 10, 11). На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 12.12.2017 року приватним нотаріусом Кам"янсько-Дініпровського районного нотаріального округу в Запорізької області Осипенком В.В. за реєстром № 1897, [PERSON] володіє на праві спільної часткової власності 17/25 частки домоволодіння, розташованим в [ADDRESS] , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.12.2017 року номер запису про право власності 23892354 (а.с. 12, 13). В зазначеному будинку залишається зареєстрованим відповідач, що підтверджується копією довідки № 695, виданої 15.10.2019 року виконавчим комітетом Водянської сільської ради Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області, який фактично в ньому не проживає з 2012 р., що не спростовано стороною відповідача (а.с. 14). Домовленості між сторонами про відсутність відповідача у житлі позивача та збереження за ним права користування в цей час не має. Згідно ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Пункт 7 ст. 92 Конституції України встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7, та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у власності будинок, користуються ним і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав передбачених законом. Згідно ст. 383 ЦК України - власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання своєї родини, інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права приватної власності чи обмежений у його здійснені. Як вказано у висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16.11.2016 року (справа № № 6-709цс16) щодо застосування ст. 391 ЦК України, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтею 386 ЦК України зазначається, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Вказаний підхід до вирішення аналогічний спорів знайшов своє підтвердження також у висновках Верховного Суду України, викладених в постанові від 16 січня 2012 року (справа № 6-57цс11), в якій зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідач не користується житлом за місцем реєстрації без поважних причин з 2014 року, що дає законні підстави для задоволення позову в частині визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», втрата права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації. Як зазначено у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідачі, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Реєстрація місця проживання хоча і не тягне за собою виникнення права користування житловим приміщенням, проте обмежує майнові інтереси власника, пов`язані з правом розпорядитися ним. Оскільки, відповідач не зміняв реєстрацію місця проживання, договір найму житла відсутній, відповідач являється членом сім`ї позивача, не проживає в будинку без поважних причин, то ним порушено право власності позивача і його право щодо вимоги захисту порушеного права є законними і підлягає захисту. У зв`язку з цим перешкоди, які створені цією реєстрацією, мають бути усунуті, визнавши його таким, що втратив право користування вказаним вище житловим будинком. Частиною 1 ст. 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Беручи до уваги вищенаведене та те, що будь-яких договорів щодо користування будинком позивачів між відповідачем не встановлено, як і не встановлено прояви відповідача інтересу до вказаного житла понад один рік, суд вважає, що вимоги позивачів про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved