Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

12 вересня 2017 року до Межівського районного суду Дніпропетровської області звернувся [PERSON] з позовом до Межівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про поновлення строку позовної давності, визнання розпорядження голови Межівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області в частині позбавлення права на земельну частку (пай) недійсним та про визнання права на земельну частку (пай). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в 1994 році він, будучи працівником радгоспу ім. Петровського, Межівського району був призваний для проходження строкової військової служби в армію. В жовтні місяці 1995 року йому стало відомо, що в радгоспі ім. Петровського проводилася реорганізація господарства в колективне сільськогосподарське товариство ім. Петровського. Отримавши тимчасову відпустку від служби, він терміново приїхав у своє село Малієво та разом з іншими працівниками та пенсіонерами вступив в члени новоствореного КСП ім. Петровського. Після закінчення строкової служби в армії, в червні місяці 1996 року повернувся в КСП ім. Петровського і прийняв участь в розпаюванні землі радгоспу. 05 липня 1996 року, отримавши в Межівському РВ УМВС України в Дніпропетровській області паспорт громадянина України, намагався влаштуватися на роботу в КСП ім. Петровського, але роботи йому не надали, прописати також не хотіли у Зорянській сільській раді тому, що він не був працевлаштованим і був вимушений поїхати до матері в село Сурське-Литовське, Дніпровського району, де і став на військовий облік і прописався, щоб не порушувати паспортний режим. Після прописки знову повернувся в КСП ім. Петровського, де йому обіцяли роботу, став проживати у своєї бабусі [PERSON] в с. Малієво, Межівського району, Дніпропетровської області. В 1997 році членам КСП ім. Петровського видали сертифікати на право на земельну частку (пай) у землі, а йому сертифікат не видали і керівник господарства пояснив, що сертифікат для нього не виготовлявся тому, що він не був прийнятий в члени КСП. В свою чергу він намагався доказати дирекції КСП, що має право на земельну частку (пай) тому, але його ніхто не слухав, тому більше він нікуди не звертався. Після похоронів бабусі, виїхав для проживання до матері в село Сурське-Литовське, Дніпровського району, Дніпропетровської області. 25 серпня 2017 року йому стало відомо, що в архівах Межівського району зберігається його сертифікат на право на земельну частку (пай) у землі бувшого КСП ім. Петровського, та стало відомо, що голова Межівської районної державної адміністрації своїм розпорядженням від 15 січня 2001 року позбавив його та ще 29 громадян-членів КСП права на земельні частки (паї). 27 квітня 2000 року КСП ім. Петровського Межівського району Дніпропетровської області реорганізовано, як наслідок, всі органи управління перших перестали існувати, а витяг з протоколу №19 рішення комісії по паюванню землі КСП ім. Петровського від 21 грудня 2000 року про клопотання перед Зорянською сільською радою про позбавлення членів КСП ім. Петровського права на земельну частку (пай) та клопотання сільського голови від 09 січня 2001 року перед головою Межівської РДА не мають законних підстав, оскільки засідання комісії по паюванню землі та майна КСП ім. Петровського Межівського району Дніпропетровської області не було та не могло відбутися 21 грудня 2000 року з огляду на втрату повноважень. Не надання в 1997 році керівництвом господарства КСП ім. Петровського йому правдивих роз'яснень про прийняття його в члени КСП, про наявність виготовленого сертифіката право на земельну частку (пай), а також не надання 15 січня 2001 року відповідачем повідомлення про позбавлення його права на земельну частку (пай) - стало основною причиною пропуску строку для звернення до суду, а тому вважає, що перебіг строку позовної давності почався з 24 серпня 2017 року, тобто з дня коли йому стало відомо про наявність сертифіката на право на земельну частку (пай) та наявність незаконного розпорядження голови Межівської РДА від 15 січня 2001 року про позбавлення його права на земельну частку (пай) у землі бувшого КСП ім. Петровського. Позивач просить суд поновити строк позовної давності для звернення до суду, визнати недійсним розпорядження голови Межівської РДА №5-р від 15 січня 2001 року про позбавлення 30 громадян - членів КСП імені Петровського Межівського району Дніпропетровської області права на земельну частку (пай), площею 10,78 га у землі бувшого КСП ім. Петровського, яка розташована на території Зорянської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, в частині позбавлення права на земельну частку (пай) [PERSON] та визнати за ним право на зазначену вище земельну частку (пай), судові витрати стягнути з відповідача. В судове засідання позивач та його представник не з'явилися, останній надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій також зазначив, що по справі надано достатньо доказів для задоволення вимог. На задоволенні позову наполягає. Представник відповідача Межівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Москаленко І.Л. в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, а також заперечення, в якому посилається на те, що пропущено трирічний строк позовної давності, не доведено поважності пропуску цього строку, а також відсутні докази про прийняття [PERSON] в члени КСП ім. Петровського. Просить відмовити у задоволенні позову повністю. Суд, оцінивши зібрані у справі докази, з'ясувавши обставини справи, дослідивши докази та надавши їм відповідну оцінку, приходить до наступних висновків. Відповідно до копії військового квитка серії [NUMBER], [PERSON] в 1994 році, був призваний для проходження строкової військової служби в армію, будучи при цьому працівником радгоспу ім. Петровського, Межівського району, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER]. Відповідно до архівної довідки №М-139 від 04.09.2017 року архівним витягом із статуту колективного сільськогосподарського підприємства ім. Петровського, зареєстрованого розпорядженням голови Межівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 10 квітня 1996 року №177-р «Про реєстрацію колективного сільськогосподарського підприємства ім. Петровського та його статуту», п.п. 3.9.1 підтверджується той факт, що членство в підприємстві зберігається за громадянами, які тимчасово вибули із підприємства у випадку проходження дійсної строкової військової служби. Державним актом на право колективної власності на землю серії [NUMBER] підтверджується, що 12 листопада 1998 року його видано КСП ім. Петровського Межівського району з передачею 16230,1 гектарів землі у колективну власність для ведення сільськогосподарського виробництва, відповідно до рішення Межівської районної ради народних депутатів від 27 червня 1997 року №172-XIX/XXII, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №16.(а.с.14) Згідно листа відділу Держгеокадастру у Межівському районі Дніпропетровської області №370 від 07 вересня 2017 року, в книзі реєстрації сертифікатів на земельний пай членів КСП ім. Петровського Межівського району Дніпропетровської області за №0675 значиться [PERSON], на його прізвище був виданий Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], який повернутий до відділу і на сертифікаті, з невідомих причин, написано ручкою «Ошибка не можна», «Помилково внесений до списку», «Погашено». Зазначений вище сертифікат вважається зіпсованим. Середній розмір паю на території Зорянської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області складає 10,78 ум.кад.га.(а.с.11) Архівною довідкою Межівської РДА №Г-13 від 22 січня 2017 року підтверджується, що КСП ім. Петровського реорганізовано в ТОВ «Веселка» 27 квітня 2000 року (протокол №3 загальних зборів членів КСП ім. Петровського від 27 квітня 2000 року). Протокол загальних зборів радгоспу ім. Петровського та КСП ім. Петровського за 1995-2000 роки на державне зберігання до архівного відділу Межівської РДА не надходили. (а.с.13) Згідно п.3.2 виписки зі статуту КСП ім. Петровського, передбачено, що прийняття в члени підприємства проводиться правлінням підприємства в присутності особи, яка подала заяву, з послідуючим затвердженням на наступних зборах уповноважених членів підприємства. П.10.2 вказує, що вищим органом управління підприємства є збори повноважених членів підприємства. У період між зборами справами підприємства управляє правління підприємства. П.10.3.3 - затверджують рішення правління підприємства про прийом громадян в члени підприємства і виключення з нього, а також питання, пов'язані з виходом їх з підприємства, надання земельного і майнового паїв.(а.с.20) Витягом до протоколу №19 рішення комісії по паюванню землі та майна КСП імені Петровського від 21 грудня 2000 року підтверджується, що вирішили просити сільську раду клопотати перед районною про позбавлення права на земельну частку (пай) 30 осіб, що не є членами КСП.(а.с.18) Клопотанням №1 підтверджується, що Зорянська сільська рада Межівського району Дніпропетровської області прохала позбавити права на земельну частку (пай) 30 громадян, які не є членами КСП, згідно додатка. Зазначене клопотання ґрунтується на витягу з протоколу №19 рішення комісії по паюванню землі та майна КСП ім. Петровського Межівського району від 21 грудня 2000 року.(а.с.17) Згідно розпорядження голови Межівської РДА №5-р від 15 січня 2001 року позбавлено права на земельну частку (пай) громадян, які помилково були включені до списку КСП імені Петровського, та не отримали сертифікати, у кількості 30 чоловік, згідно додатку №1, до якого включено [PERSON].(а.с.15) Додатком №1 до розпорядження голови райдержадміністрації №5-р від 15 січня 2001 року підтверджується список громадян-членів КСП, які є в Додатку №1 до Державного акту на право колективної власності на землю, де серед інших, зазначено [PERSON].(а.с.16) Довідкою виданою виконкомом Зорянської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області №166 від 12 вересня 2017 року підтверджується, що [PERSON], після закінчення строкової служби в армії - з 24 червня 1996 року проживав в селі Малеєво, Межівського району, Дніпропетровської області у своєї бабусі [PERSON] до дня її смерті [INFO] без реєстрації. Довідкою виданою виконкомом Зорянської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області №151 від 08 вересня 2017 року підтверджується, що [PERSON], на день смерті [INFO] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] Також письмовими доказами, показаннями свідків: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтверджується той факт, що [PERSON] проживав у с. Малієво у своєї бабусі. В 1994 році був призваний на військову службу в армію, прямо з роботи в радгоспі ім. Петровського. За період відпустки вступив в КСП ім. Петровського.(а.с.23,24,32) Земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного Кодексу України). Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства, оскільки вирішуються питання, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність. Згідно з ч.3 ст.152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно п.2 Указу Президента № 720/95 від 08 серпня 1995 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Абзацом 2 частини 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Суд зазначає, що право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному КСП, членом якого він є. До вручення КСП державного акта на право колективної власності на землю, власником землі була держава, а після передачі його КСП (у колективну власність) земля стала належати на праві спільної часткової власності тим особам, які працювали на ній і були членами цього КСП, та працівникам інших сільськогосподарських утворень. Кожен з них став власником ще не визначеної за розміром частки землі. Всі працівники колишніх господарств (колгоспів, радгоспів, інших утворень), у тому числі й пенсіонери, які залишилися членами нових підприємств, та члени підприємств, які були живими на дату отримання державного акта про передачу землі у колективну власність КСП, починаючи із зазначеної дати стали її власниками у рівних частках згідно з роз'ясненнями Верховного суду України від 01 вересня 2003 року. Пункт 17 Перехідних положень Земельного кодексу України передбачає, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно зі ст.ст.1, 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають: громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 06 серпня 2014 року у справі №6-12858св14 зазначив, що право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством державного акту про право колективної власності, в якому ця особа вказана як така, що має право на земельну частку (пай), це право є непорушним та підлягає захисту без обмеження строком позовної давності. Згідно ст.43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, Кабінетом Міністрів України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зазначена норма узгоджується з вимогами ст. 41 Конституції України. Отже, з огляду на вищенаведені положення право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством державного акта на право колективної власності на землю, в якому ця особа вказана як така, що має право на земельну частку (пай). Це право є непорушним та підлягає захисту, у зв'язку з чим вимоги [PERSON] про визнання за ним права на земельну частку (пай) в розмірі 10,78 умовних кадастрових гектарів, як за членом колишнього КСП ім. Петровського є законними та обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню Жодним з нормативних актів не було передбачено право голови районної державної адміністрації виносити розпорядження про позбавлення права на земельну частку (пай) громадянина з будь-якої підстави. З матеріалів справи вбачається, що, дійсно, рішенням комісії КСП від 21 грудня 2000 року було прийнято рішення про виключення зі списку членів КСП осіб, які були помилково до нього включені, в тому числі й [PERSON] Проте надання ними клопотання до Зорянської сільської ради, яка надала клопотання до Межівської РДА і на підставі чого її голова виніс оскаржуване розпорядження, не є належним і законним способом вирішення питання про позбавлення осіб права на земельну частку (пай), яке підтверджується наявним документом - Сертифікатом на право на земельну частку (пай), оскільки це питання могло бути вирішено лише в судовому порядку, що до сьогоднішнього часу зроблено не було. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 р. N 7-рп/2009, Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. У справах Євросуду зазначено: «Стретч проти Сполученого Королівства Великобританії і Північної Ірландії», заява №44277/98, від 24 червня 2003 року, самі по собі допущені органами влади порушення при передачі майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна державі, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача майна; «Рисовський проти України», заява №29979/04, від 20 жовтня 2011 року - ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії», заява №32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (заява №35298/04, п.67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі», п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п.53, та «Тошкуце та інші проти Румунії», п. 38). По-перше, видається, що ця процедура дозволяє державним органам ретроспективно позбавляти особистих прав, наданих помилково, без будь-якого відшкодування добросовісним правовласникам. По-друге, видається, що вона надає державним органам можливість позбавляти таких прав за власним бажанням, у будь-який час і без залучення сторін, чиї інтереси зачіпаються. Суд зазначає, що можливість заінтересованих сторін оскаржити таке позбавлення до суду звичайно зменшує ймовірність свавільного тлумачення застосовних норм матеріального права державними органами, які стверджують, що помилилися. З іншого боку, те, що їх повноваження з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, не обмежено жодними часовими рамками, має суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у статті 1 Першого протоколу». З урахуванням того, що на ім'я [PERSON] було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серія [NUMBER], тобто доведено наявність права на земельну частку (пай), яке він набув згідно Указу Президента № 720/95 від 08 серпня 1995 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», а тому є всі підстави задовольнити позовні вимоги позивача. Що стосується спливу строку позовної давності слід зазначити наступне. Суд виходить з того, що згідно зі ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Однак при цьому, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Позивач у позові зазначив, що керівництво КСП ім. Петровського та відповідач не надавав йому інформації про виготовлені сертифікати на право на земельну частку (пай), а також не повідомляв про позбавлення позивача права на земельну частку (пай). Лише 24 серпня 2017 року позивач дізнався про наявність його сертифіката на право на земельну частку (пай) та наявність розпорядження голови Межівської РДА від 15 січня 2001 року про позбавлення його права на земельну частку (пай) у землі бувшого КСП ім. Петровського, а тому вважати строк позовної давності пропущеним не можна. У судовому засіданні встановлено, що саме з цією дати у позивача почався перебіг строку позовної давності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Обов'язок суду вирішити питання про розподіл судових витрат передбачений ст.ст. 214, 215 ЦПК України. При цьому суд зазначає, що норми ст. ст.88,214,215 ЦПК України є нормами процесуального права, носять імперативний характер та не можуть бути змінені за згодою сторін (за виключенням випадків укладання мирової угоди). На підставі викладеного,

Outcome: approved