Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів Державної санітарно-епідеміологічної служби України, Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужба України" та з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просить: - визнати незаконним та скасувати наказ Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 11.01.2016 року №1-о "Про звільнення з посади та дострокове припинення дії контракту з [PERSON]М."; - поновити його на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України" (33028, м.Рівне вул.Котляревського,3, код ЄДРПРОУ 38503358); стягнути з Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центрМіністерства охорони здоров'я України" (33028, м.Рівне вул.Котляревського,3, код ЄДРПРОУ 38503358) заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.07.2015 року по 11.01.2016 року в сумі 45009,92 грн.; - стягнути з Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України" (33028, м.Рівне вул.Котляревського,3, код ЄДРПРОУ 38503358) заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.01.2016 року по 27.02.2017 року в сумі 112524,80 грн. Свої вимоги мотивує тим, що він, відповідно до наказу Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 25.03.2014 року призначений на посаду директора Державної установи "Рівненський обласний центр Держсанепідемслужби України". 26.03.2014 року з ним був укладений контракт. Наказом т.в.о.Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України [PERSON] від 22.07.2015 року його було звільнено із займаної посади, відповідно до п.8 ст.36 КЗпП України з підстав, передбачених пунктами 6.2.5.2 та 6.2.5.11 контракту від 25.03.2014 року №32 та достроково припинено дію контракту. Вважаючи вказаний наказ про його звільнення незаконним, він звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22.09.2015 року його позов задоволено повністю, а саме: визнано незаконним та скасовано наказ Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 22.07.2015 року №71-о "Про звільнення з посади та дострокове припинення дії контракту з [PERSON]М."; поновлено його на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний центр Держсанепідемслужби України"; стягнуто з Державної санітарно-епідеміологічної служби України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 12948,90 грн. Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 22.12.2015 року залишено без змін рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22.09.2015 року в частині визнання незаконним та скасування наказу Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 22.07.2015 року №71-о "Про звільнення з посади та дострокове припинення дії контракту з [PERSON]М." і поновлення його на роботі. 23.12.2015 року з метою виконання рішення суду, що набрало законної сили, він звернувся із письмовою заявою до в.о.директора Державної установи "Рівненський обласний центр Держсанепідемслужби України" [PERSON] про фактичне допущення його до роботи. Того ж дня, листом йому було повідомлено про те, що виконання рішення суду в частині поновлення його на роботі покладається на Держсанепідемслужбу України, яка є роботодавцем, згідно укладеного контракту. Після надходження з Держсанепідемслужби України до ДУ "Рівненський обласний центр Держсанепідемслужби України" наказу про його поновлення на посаді, його мали повідомити письмово. Проте, 13.01.2016 року його ознайомили з копією наказу Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 11.01.2016 року №1-о "Про звільнення з посади та дострокове припинення дії контракту з [PERSON]М.". З даного наказу вбачається, що його було звільнено з посади відповідно до п.8 ст.36, п.1 ст.41 КЗпП України, п.п. 6.2.5.2 та 6.2.5.11 п.6.2 розділу 6 контракту від 25.03.2014 року №32. Того ж дня, з листа Держсанепідемслужби України від 23.12.2015 року він дізнався про видачу Державною санітарно-епідеміологічною службою України наказу №118-0 від 23.12.2015 року "Про поновлення на посаді". Фактично, його так і не було допущено до виконання посадових обов'язків директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України". Однак, всі зазначені у оскаржуваному наказі про звільнення підстави для його звільнення є надуманими, ґрунтуються на припущеннях. У судовому засіданні позивач та представник позивача - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задоволити у повному обсязі. Крім того, представник позивача - адвокат [PERSON] просив стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 14000 грн. Представник відповідача Державної санітарно-епідеміологічної служби України в судове засідання не з'явився. Згідно поданих заперечень, просить у задоволенні позову відмовити повністю. Представник відповідача Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужба України" в судове засідання не з'явився. Згідно поданих заперечень на позовну заяву, просить в задоволенні позовних вимог відмовити у зв'язку з їх необґрунтованістю. Вислухавши позивача та його представника, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку що позов слід задоволити з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом від 25 березня 2014 року №16-о, за підписом голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України "Про призначення на посаду та укладення контракту з [PERSON]М.", відповідно до Господарського та Цивільного кодексів України, Кодексу законів про працю України, Закону України "Про управління об'єктами державної власності" та Положення про Державну санітарно-епідеміологічну службу України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 року №400, наказано: призначити [PERSON] на посаду директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" з 26 березня 2014 року, як такого, що успішно пройшов конкурсний відбір на цю посаду; укласти контракт з громадянином [PERSON], як з директором Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України"; відділу запобігання та протидії корупції, кадрової роботи та наукового забезпечення центрального апарату Держсанепідслужби України забезпечити формування відповідної особової сплати та реєстрацію контракту у встановленому порядку (а.с.8). 26 березня 2014 року між Державною санітарно-епідеміологічною службою України, іменована далі Орган управління майном, в особі голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України [PERSON], який діє на підставі Положення про державну санітарно-епідеміологічну службу України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року №400, з однієї сторони та громадянина [PERSON], іменований далі керівник, з іншої сторони, уклали контракт №32 і за цим контрактом [PERSON] призначається на посаду директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" на строк дії цього контракту (пункт 7.1.) який діє з 26 березня 2014 року до 26 березня 2017 року (а.с.9-13 Т.1). З дослідженого в судовому засіданні наказу за підписом т.в.о. голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 22 липня 2015 року №71-о "Про звільнення з посади та дострокове припинення дії контракту з [PERSON]М." вбачається, що відповідно до пункту 8 статті 36 Кодексу законів про працю України, Положення по державну санітарно-епідеміологічну службу України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 р №400 та контракту від 25 березня 2014 року №32, наказано: звільнити з займаної посади 22 липня 2015 року директора ДУ "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" [PERSON], відповідно до пункту 8 статті 36 КЗпП України (підстави, передбачені пунктами 6.2.5.2. та 6.2.5.11 контракту від 25 березня 2014 року №32); достроково припинити дію контракту з директором ДУ "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" [PERSON] (а.с.14 Т.1). Підставою звільнення позивача з займаної посади та дострокового припинення дії контракту став аудиторський звіт за результатами позапланового внутрішнього аудиту у Головному управлінні Держсанепідслужби у Рівненській області та Державній установі "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" за період діяльності з 01.01.2013 року по 01.05.2015 року від 08.06.2015 року №12.07/11 та лист погодження Рівненської обласної державної адміністрації від 14.07.2015 року № 4314/0/01-18/15. Як пояснив у судовому засіданні позивач, вважаючи своє звільнення незаконним, він звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу Держсанепідемслужби України про звільнення та поновлення на роботі. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22.09.2015 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено та визнано незаконним та скасовано наказ Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 22.07.2015 року №71-о "Про звільнення з посади та дострокове припинення дії контракту з [PERSON]М."; поновлено [PERSON] на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України з 23 липня 2015 року та стягнуто з Державної санітарно-епідеміологічної служби України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 12948,90 грн. (а.с.15-22 Т.1). Не погоджуючись із вказаним вище рішенням суду, Державною санітарно-епідеміологічною службою України подано апеляційну скаргу на дане рішення, за результатами розгляду якої 22.12.2015 року колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області ухвалено рішення та апеляційну скаргу задоволено частково, а саме рішення Рівненського міського суду від 22.09.2015 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 12948,90 грн. скасовано, а в решті рішення суду залишено без змін (а.с.23-26 Т.1). Як вбачається з матеріалів справи, позивач 23.12.2015 року звернувся із письмовою заявою до ДУ "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України" про допущення його до виконання обов'язків директора установи (а.с.27). ДУ "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України" своїм листом від 23.12.2015 року (а.с.28 Т.1) повідомив позивача про те, що він буде повідомлений про надходження з Держсанепідемслужби України наказу про поновлення його на посаді. У судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що позивач так і не був повідомлений про надходження наказу про поновлення його на роботі, натомість ним було отримано наказ т.в.о.голови Держсанепідемслужби України [PERSON] від 11.01.2016 року №1-о "Про звільнення з посади та дострокове припинення дії контракту з [PERSON]М.", з якого вбачається, що відповідно до пункту 8 статті 36, пункту 1 статті 41 Кодексу законів про працю України, Положення по Державну санітарно-епідеміологічну службу України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 р №400, абзацу другого пункту 6 Порядку погодження з [PERSON] міністрів Автономної республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2013 року №818 та підпунктами 6.2.5.2 та 6.2.5.11 пункту 6.2 розділу 6 контракту від 25 березня 2014 року №32, наказано: звільнити з займаної посади 11 січня 2016 року директора ДУ "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" [PERSON]; достроково припинити дію контракту з директором ДУ "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" [PERSON] (а.с.30 Т.1). Підставою звільнення позивача із займаної посади та дострокового припинення дії контракту став аудиторський звіт за результатами позапланового внутрішнього аудиту у Головному управлінні Держсанепідслужби у Рівненській області та Державній установі "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" за період діяльності з 01.01.2013 року по 01.05.2015 року від 08.06.2015 року №12.07/11, матеріали вивчення бухгалтерського обліку Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України" з 01.01.2015 року по 01.10.2015 року Аудиторською фірмою "ІНФО-СЕРВІС-АУДИТ" від 19.10.2015 року, [PERSON] ревізії фінансово-господарської діяльності за період з 01.01.2013 року по 30.09.2015 року, проведеної Державною фінансовою інспекцією в Рівненській області від 09.12.2015 року №17-04-06/65, [PERSON] про відмову отримати документи та надання пояснень від 24.12.2015 року та лист погодження Рівненської обласної державної адміністрації від 14.07.2015 року № 4314/0/01-18/15. Суд вважає, що звільнення позивача з посади директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" та наказ т.в.о.голови Держсанепідемслужби України [PERSON] від 11.01.2016 року №1-о "Про звільнення з посади та дострокове припинення дії контракту з [PERSON]М." незаконними, виходячи з наведеного. Аналізуючи накази про звільнення позивача від 22.07.2015 року та від 11.01.2016 року, слід зазначити, що прослідковується аналогія у зазначених підставах для звільнення, а саме шляхом повторення вказані такі підстави як аудиторський звіт за результатами позапланового внутрішнього аудиту у Головному управлінні Держсанепідслужби у Рівненській області та Державній установі "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" за період діяльності з 01.01.2013 року по 01.05.2015 року від 08.06.2015 року №12.07/11 та лист погодження Рівненської обласної державної адміністрації від 14.07.2015 року № 4314/0/01-18/15. Суд бере до уваги той факт, що вказаний аудиторський звіт вже був предметом судового розгляду та проаналізований в рішеннях Рівненського міського суду Рівненської області від 22.09.2015 року та Апеляційного суду Рівненської області від 22.12.2015 року. Вказаними рішеннями суди прийшли до висновку, що в аудиторському звіті, який був підставою для звільнення позивача, не зазначено порушень, які передбачені пунктами 6.2.5.2 та пунктом 6.2.5.11 контракту, оскільки позивачем, як керівником, не було вчинено одноразового грубого порушення законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом, а позивачем доведено, що ним було дотримано вимог фінансового та бюджетного законодавства. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Що стосується листа погодження Рівненської обласної державної адміністрації від 14.07.2015 року №4314/0/01-18/15, що є однією із підстав для звільнення, зазначеного у наказі від 11.01.2016 року №1-о, то слід звернути увагу на слідуюче. Як вбачається з листа Держсанепідемслужби України від 23.12.2015 року №10.33-1161-і (а.с.33 Т.1) останній, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів україни від 09.10.2013 року №818 "Про затвердження Порядку погодження з [PERSON] міністрів Автономної республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, і внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 року №203" звертався до Рівненської обласної державної адміністрації щодо погодження звільнення [PERSON] з посади директора ДУ "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України" на підставі п.1 ст.41 КЗпП України. Проте, Рівненська обласна державна адміністрація у своєму листі від 30.12.2015 року №8260/0/01-18/15 (а.с.34 Т.1) не погодила звільнення [PERSON] з посади директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України". Однак, всупереч даній відмові, підставою для звільнення позивача 11.01.2016 року був використаний лист погодження Рівненської обласної державної адміністрації від 14.07.2015 року №4314/0/01-18/15. Тому не заслуговують на увагу доводи відповідачів про те, що звільнення 11.01.2016 року [PERSON] із займаної посади було у встановленому порядку погоджено з обласною державною адміністрацією. Згідно висновку, який міститься у матеріалах вивчення бухгалтерського обліку Державної установи "Рівненський обласний центр Держсанепідмеслужи України", які виготовлені ТзОВ аудиторською фірмою "ІНФО-СЕРВІС-АУДИТ" (а.с.52-54 Т.1) було рекомендовано проаналізувати виявлені порушення, внести зміни в організацію обліку та зберігання товарно-матеріальних цінностей, а також прийняти рішення щодо необхідності проведення виправлень в бухгалтерському обліку. Отже, більшість вказаних порушень свідчать швидше про порушення дисципліни фінансового та бухгалтерського обліку зі сторони посадових осіб бухгалтерії, що можуть бути усунутими., а частина висновків взагалі ґрунтується на припущеннях. Крім того, як встановлено у судовому засіданні, за період охоплений перевіркою, ні позивач, ні інші посадові та службові особи ДУ "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України" до адміністративної відповідальності за вказані порушення не притягувалися. Що стосується описаних в [PERSON] ревізії від 09.12.2015 року порушень (а.с.55-70 Т.1), то слід вказати, що вони були допущені різними посадовими особами установи, не є прямими збитками, завданими установі позивачем та то дого ж можуть бути усунуті в наступних звітних періодах. Отже, вказані вище матеріали аудиторської фірми від 19.10.2015 року та акт ревізії від 09.12.2015 року не містять опису конкретного грубого порушення , що може бути підставою для звільнення в порядку п.1 ст.41 КЗпП України. Звільнення за п.1 ст.41 КЗпП України є дисциплінарним стягненням і допускається з додержанням правил, встановлених для застосування таких стягнень. Пунктом 1 ст.41 КЗпП України передбачено звільнення з ініціативи роботодавця керівників певних категорій за одноразове грубе порушення трудових обов'язків. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992 року (із змінами і доповненнями) вирішуючи питання, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд враховує характер проступку, обставини, за яких його вчинено, шкоду, яку ним завдано (або могло бути завдано). Під дію пункту 1 ст.41 КЗпП України підпадають, як правило, такі порушення, в яких ознакою грубості вважаються і характер дій або бездіяльності працівника, і суттєвість наслідків порушення, й особливості причин, що зумовили порушення та його наслідок, і форма вини. Крім того, у такому випадку, слід також з'ясовувати чи мало місце порушення працівником своїх трудових обов'язків. Для встановлення наявності такого порушення слід зважати на встановлене коло таких обов'язків та, відповідно, визначити, які саме обов'язки порушено працівником, у чому конкретно виявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло бути підставою для розірвання трудового договору на підставах, визначених законом (ухвала Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15.10.2008 року). Що стосується одноразовості такого порушення, то варто зважати на висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України (ухвала від 18.11.2004 року), яка зазначає, що виходячи зі змісту п.1 ст.41 КЗпП України підставою для звільнення керівника за цією нормою є вчинення ним одноразового грубого порушення трудових обов'язків, а не тривале, зокрема, неналежне керівництво роботою установи, ослаблення контролю за роботою підлеглих, тощо. Підсумовуючи, слід звернути особливу увагу на той факт, що ті порушення, в яких звинувачується позивач і які в подальшому стали підставами для повторного звільнення його із займаної посади, не підпадають під поняття одноразового грубого порушення трудових обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України звільнення - це дисциплінарне стягнення, яке може бути застосоване до працівника за порушення трудової дисципліни. Порушенням трудової дисципліни згідно чинного трудового законодавства є невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов'язків, що проявились в порушенні правил внутрішнього трудового розпорядку, посадових інструкцій, положень, наказів та розпоряджень власника, якщо вони мають законний характер. Згідно з вимогами ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до вимог ч.1 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише в межах та у порядку передбаченому чинним законодавством України та законами України. Матеріали справи не містять письмових пояснень [PERSON] щодо висновків викладених в аудиторському звіті від 08.06.2015 року № 12.07/11, матеріалах аудиторської фірми "ІНФО-СЕРВІС-АУДИТ" від 19.10.2015 року та акті ревізії фінансово-господарської діяльності від 09.12.2015 року. Аналізуючи зміст виявлених порушень та співвставляючи їх з наявними у справі доказами, які відображають дійсні фактичні обставини справи, а також враховуючи вимоги чинного законодавства України, суд вважає, що виявлені порушення, в їх сукупності, не дають підстав для висновку про порушення позивачем умов контракту та, як наслідок, застосування до позивача найсуворішого стягнення у виді звільнення. При обранні виду стягнення не були перевірені пояснення позивача та не було враховано обставин, визначених ст. 149 КЗпП України, зокрема не було враховано ступені тяжкості вчиненого проступку (виявлені недоліки можливо усунути) і заподіяну ним шкоду (шкоду не заподіяно), а також обставини за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Згідно листа Міністерства охорони здоров'я України від 09.09.2016 року №14.1.05.2/53/810-16/23606 (а.с.47 Т.2) відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №437-р до сфери управління Міністерства охорони здоров'я передано цілісні майнові комплекси державних установ та організацій із сфери управління Державної санітарно-епідеміологічної служби, зокрема і державну установу "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України". На виконання вказаного розпорядження наказом МОЗ України від 01.07.2016 року №644 затверджено відповідні акти приймання-передачі та прийнято Міністерством охорони здоров'я України цілісні майнові комплекси державних підприємств та державних установ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, зокрема і державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України". Згідно пункту 2.2 Вимог до написання найменування юридичної особи, її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, крім організації профспілки, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 05.03.2012 року №368/5, найменування комунальних підприємств, державних та комунальних організацій (закладів, установ), дочірніх підприємств, підприємств споживчої кооперації та підприємств об'єднань громадян або релігійних організацій можуть містити інформацію про засновника цієї юридичної особи. На даний час організаційно-правова форма державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" залишається незмінною, змінилась лише назва і орган управління, що відображено у нинішній назві закладу - державна установа "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України". Враховуючи вище викладене, суд прийшов до висновку, що позивач заявлені вимоги довів належними та допустимими доказами, а відповідач їх не спростував, тому позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі підлягають до задоволення.. Згідно зі ст. 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. За загальним правилом ст.235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі орган, який розглядає спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, що розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Зокрема, для обчислення середньої заробітної плати застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100. У відповідності до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Як встановлено у судовому засіданні, позивач не отримував розрахунок починаючи з часу його попереднього звільнення, а саме з 23.07.2015 року. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, зважаючи на встановлені у судовому засіданні обставини, в порушення вимог ст.116 КЗпП України позивачу не було проведено виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, за вказані позивачем періоди, а саме з 23.07.2015 року по 11.01.2016 року та з 12.01.2016 року по 27.02.2017 року. При вирішенні питання про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідачів у зв'язку з незаконним звільненням, суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок), згідно з яким з цією метою середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата (пункт 2 абзац 3). При цьому зазначеними місяцями суд вважає травень та червень 2015 року, оскільки позивач був звільнений з 23 липня 2015 року. Зі змісту п.3 Порядку вбачається, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Абзацом 1 пункту 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Беручи до уваги довідку про заробітну плату позивача (а.с.35 Т.1), за травень йому виплачено 5735,64 грн., за червень 5707,58 грн., тому заробітна плата позивача за останні два місяці, що передували звільненню становить 11443,22 грн. Число відпрацьованих робочих днів за вказані місяці становить 30 днів (18 робочих днів (травень) + 12 робочих днів (червень)). Отже, середньоденна заробітна плата позивача за два останні календарні місяці, що передували звільненню становить 381,44 грн. ( 11443,22 грн (5735,64 грн. + 5707,58 грн) / 30 днів (18 днів + 12 днів)). Абзацами 2, 3 вказаного вище п.8 Порядку передбачено, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Порядок розрахунку норм тривалості робочого часу на підприємствах, установах, організаціях у 2015, 2016, 2017 роках, враховуючи норми КЗпП України, встановлені Міністерством соціальної політики України в листах від 09.09.2014 року №10196/0/14-14/13, від 20.07.2015 року №10846/0/14-15/13 та від 05.08.2016 року №11535/0/14-16/13, зі змісту яких вбачається, що кількість робочих днів за період з 23.07.2015 року по 11.01.2016 року становить 118 днів та з 12.01.2016 року по 27.02.2017 року становить 295 днів. Отже, позивачу належить виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23.07.2015 року по 11.01.2016 року в сумі 45009,92 грн. (381,44 грн. х 118 днів) та за період з 12.01.2016 року по 27.02.2017 року в сумі 112524,80 грн. (381,44 грн. х 295 днів). Відповідно до ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про, в тому числі і присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Зважаючи на дану норму Закону, при ухваленні даного рішення підлягає стягненню на користь позивача заробітна плата за один місяць. Повертаючись до листа Міністерством соціальної політики України від 09.09.2014 року №10196/0/14-14/13 щодо порядку розрахунку норм тривалості робочого часу на підприємствах, установах, організаціях у 2015 році,, слід вказати, що кількість робочих днів у травні 2015 року становила 18 днів, а у червні 2015 року - 20 днів. Отже, користуючись формулою, передбаченою абз.3 п.8 Порядку, на користь позивача підлягає стягненню 7247,36 грн. заробітної плати (18 днів + 20 днів = 38 днів / 2 = 19 днів х 381,44 грн.). Частиною 1 ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати, у відповідності до ст.79 ЦПК України, складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких входить у тому числі і витрати на правову допомогу. Згідно долучених додатку №1 до Договору про надання правової допомоги від 18.01.2016 року (а.с.172) та квитанцій (а.с.171, 173) позивач поніс витрати на правову допомогу у розмірі 14000 грн., які відповідно, підлягають солідарному стягненню з відповідачів. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, тому судовий збір у розмірі 2677,75 грн. (551,20 грн. + 551,20 грн. + 1575,35 грн.) слід стягнути солідарно з відповідачів в дохід держави.

Outcome: approved