Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

14.01.2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 184000 грн., інфляційні втрати в розмірі 920 грн., 3% річних за прострочення повернення позики у розмірі 226 грн. 84 коп., судові витрати в сумі 1973 грн. 26 коп. 19.03.2014 року [PERSON] звернувся з уточненим позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 175800 грн., інфляційні втрати в сумі 2478 грн. 78 коп. та 3% річних за прострочення повернення боргу в сумі 1285 грн. 98 коп., судові витрати 1954 грн. 70 коп. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що між ним та відповідачем [PERSON] 01.05.2013 року був укладений в простій письмовій формі договір позики на суму 184000 грн. зі строком повернення боргу 01.01.2013 року. В грудні 2013 року відповідач повернув позивачу 8200 грн. з суми боргу. Після закінчення зазначеного строку відповідач суми позики [PERSON] не повернув, а також ухиляється від повернення боргу і на цей час. Отже, відповідач має сплатити позивачу суму боргу 175 800 грн. Окрім основної суми боргу відповідач повинен сплатити також, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України: суму з урахуванням індексу інфляції, 3% річних від простроченої суми. 31.03.2014 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет позову [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання правочину недійсним, вказуючи на те, що 16.11.1985 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який фактично припинився в 2012 році. На протязі 2012 року їх відносини погіршувались, вони не вели спільного господарства та бюджету, разом не проживали, а наприкінці квітня 2013 року [PERSON] з колишнім чоловіком дуже посварилися і він виїхав з їхнього будинку. 13.01.2014 року рішенням Зміївського районного суду Харківської області шлюб між ними було розірвано. 07.02.2014 року [PERSON] помилково отримала поштову кореспонденцію на ім'я відповідача - [PERSON], з якої дізналась, що в Зміївському районному суді перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], її колишнього чоловіка, про стягнення заборгованості по розписці. Оскільки, договір позики є правочином не тільки щодо отримання у власність грошових коштів, але й правочином щодо розпорядження майном, яка є спільною сумісною власністю подружжя, в частині повернення (передачі) позикодавцю у власність грошових коштів у розмірі попередньо отриманої від нього позики, тому правовідносини щодо укладення договору позики регулюються, в тому числі ст. 65 СК України. [PERSON] вказує, що вона не тільки не давала ні письмової, ні навіть усної згоди на укладання договору позики між відповідачами, хоча формально ще була дружиною [PERSON], вона навіть не здогадувалась про укладання такого договору, який виходить за межі дрібного побутового правочину. Разом з тим, враховуючи, що договір позики укладений 01.05.2013 року, коли шлюб [PERSON] та [PERSON] юридично не був розірваний, а фактично шлюбні відносини були припинені, він має правові наслідки для [PERSON] 24.04.2014 року третя особа [PERSON] звернулася з уточненою позовною заявою, в якій просила визнати недійсним договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 01.05.2013 року щодо неї та встановити факт того, що [PERSON] отримав за договором позики кошти не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, що він не використовув одержані кошти за вказаним договором позики на потреби сім'ї, вказуючи на те, що ухвалою Зміївського районного суду Харківської області по цій справі був накладений арешт та заборона на будівельні матеріали у вигляді житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до вимог Сімейного законодавства стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби. [PERSON] вказує, що із спільного майна подружжя, вартість якого могла б задовольнити грошові претензії [PERSON] у них з [PERSON] є лише вказаний будинок, який був побудований під час їхнього шлюбу за спільні кошти та спільними зусиллями. В разі не встановлення в судовому порядку факту, що [PERSON] за договором позики отримав кошти не на задоволення потреб сім'ї, на інші потреби, що він використав одержані кошти за договором позики не на потреби своєї сім'ї може в майбутньому стати підставою для стягнення боргу на користь [PERSON] за рахунок належної третій особі частки у спільній сумісній власності подружжя - будинку. Враховуючи, що [PERSON] не знала про укладання між відповідачами договору позики, і не надавала [PERSON] згоди на укладання такого договору, ніякої потреби у їхній сім'ї в отриманні позики не було, [PERSON] отриману позику не витрачав на потреби сім'ї, просила встановити даний факт додатково до визнання договору позики недійсним. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні, підтвердили фактичні обставини справи, викладені у позовній заяві. Проти позову третьої особи [PERSON] заперечували. Стверджували про те, що [PERSON] не була присутня при укладенні договору позики, вона не давала своєї письмової згоди на укладення вказаного договору, тому не може відповідати за особистими зобов'язаннями [PERSON] Відповідач за первісним позовом та за позовом третьої особи [PERSON] у судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, заперечень проти позовів не надав. Третя особа [PERSON] та її представник [PERSON] свої позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі, вказуючи на те, що в разі не встановлення в судовому порядку факту, що [PERSON] за договором позики, який був укладений з [PERSON] отримав кошти не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, може в майбутньому стати підставою для стягнення боргу на користь [PERSON] за рахунок належної третій особі частки у спільній сумісній власності подружжя - будинку. Проти первісного позову заперечували, посилаючи на обставини, вказані у письмових запереченнях. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, вважає, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню в повному обсязі, а у задоволенні позову третьої особи слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач [PERSON], перебуваючи у шлюбі із [PERSON] взяв у [PERSON] 01.05.2013 року в борг 184000 грн. та зобов'язувався повернути гроші до 01.01.2014 року, про що надав власноруч написану розписку (а.с. 6). В грудні 2013 року відповідач повернув позивачу 8200 грн. з суми боргу, про що свідчить розписка позивача [PERSON] про отримання частини боргу (а.с. 47). Однак, до теперішнього часу взяті на себе зобов'язання [PERSON] не виконав, гроші [PERSON] не повернув. Вказаний факт підтверджується наявністю у позивача боргової розписки власноручно написаної відповідачем, що відповідно до вимог ст. 545 ЦК України, свідчить про невиконання зобов'язання боржником. Таким чином, між сторонами був укладений договір позики, оскільки згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір був укладений в простій письмовій формі, про що свідчить розписка. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, суд приходить до висновку, що між сторонами діє невиконане грошове зобов'язання, де боржник [PERSON] має повернути суму боргу у розмірі 175 800 грн. [PERSON] Як слідує із умов договору грошове зобов'язання повинно бути виконане 01.01.2014 року. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, з відповідача [PERSON] слід стягнути основну суму боргу в розмірі 175800 грн. Окрім основної суми боргу відповідач повинен сплатити, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України: суму з урахуванням індексу інфляції, 3% річних від простроченої суми. Таким чином, вимоги позивача [PERSON] по стягненню з боржника 1285,98 грн. (175800 грн. * 3% : 365 днів * 89) та 2478,78 грн. (175800 грн. * 101,41% - 175800 грн.) підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 1954 грн. 70 коп. Позовні вимоги третьої особи [PERSON] не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Єдиною підставою для визнання договору позики недійсним [PERSON] зазначено відсутність її письмової згоди на укладення [PERSON] договору щодо позики значної суми грошей. Змістом права спільної сумісної власності, як і будь-якого права власності, є право володіння, користування та розпорядження спільною річчю (статті 63 і 65 СК). Право кожного зі співвласників на володіння, користування та розпорядження спільною річчю кореспондує обов'язку кожного з них погоджувати свою поведінку, пов'язану з володінням, користуванням та розпорядженням нею, з іншим співвласником, тобто кожен співвласник, у тому числі й подружжя, при здійсненні права спільної сумісної власності зобов'язаний займати не тільки пасивну (не перешкоджати одне одному в здійсненні правомочностей, пов'язаних з цією власністю), а й активну позицію, змістом якої, є право та обов'язок кожного з подружжя узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування та розпорядження спільним майном з другим із подружжя. Порядок розпорядження спільним майном подружжя врегульовано у спеціальному законодавчому акті, яким є Сімейний Кодекс України. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. У ст. 65 СК України закріплено нову оціночну категорію "цінне майно", хоча і не надається її визначення або загальних критеріїв, які б дали змогу в разі спору віднести те чи інше майно подружжя до цінного майна. Виходячи із суми грошових коштів, які були передані [PERSON], та з урахуванням, що у ч. 1 ст. 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість, то договором стосовно цінного майна можна вважати договір, який виходить за межі дрібного побутового правочину. Законодавець, виходячи із положень ч. 2 ст. 65 СК України, та зазначаючи, що при укладенні договорів одним із подружжя, вважається, що він діє за згодою другого подружжя, передбачає підвищену охорону прав іншого із подружжя-співвласника майна, вимагаючи дотримання письмової форми на надання згоди на укладення договору стосовно цінного майна. У даному випадку згода другого з подружжя на укладення договору стосовно цінного майна є одностороннім правочином на який поширюється дія відповідних вимог ЦК України щодо наслідків недодержання форми правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Ні у ЦК України, ні у СК України прямо не передбачено такого наслідку недотримання простої письмової форми щодо згоди другого з подружжя відносно укладеного договору стосовно цінного майна подружжя, як визнання договору недійсним. Тому лише недодержання письмової форми згоди другого з подружжя на укладення договору іншим із подружжя, не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим із подружжя, недійсним. Більш того, сама [PERSON] зазначила, що про існуючий договір позики вона дізналась тільки 07.02.2014року. Стороною вказаних договорів вона не є, гроші, які позичив її колишній чоловік, [PERSON] використав не в інтересах сім'ї, а у своїх власних. Відсутність письмової згоди другого з подружжя на укладення договору стосовно цінного майна може розглядатися лише у контексті недобросовісних дій сторін за угодою. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті правочину 203 цього Кодексу. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. З огляду на положення глави 16 ЦК України укладений між сторонами правочин є оспорюваний. Згідно вимог частин 1-3 ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За таких обставин у суду немає підстав визнавати договір позики недійсним. Статтею 256 ЦПК України визначений перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У судовому порядку також можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як слідує з роз'ясень п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судуову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судами розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих, чи майнових прав громадян. Враховуючи, що правові підстави для відповідальності [PERSON] за договором позики, відсутні, у встановленні фактів того, що її колишній чоловік - [PERSON] отримав за договором позики від 01.05.2013 року кошти не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, що останній не використовував одержані кошти на потреби сім'ї, слід відмовити, оскільки такі факти не породжують юридичні наслідки, тобто від них не залежить виникнення, зміна або припинення особистих, чи майнових прав [PERSON] за даним договором.

Outcome: approved