Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-22 00:00:00

У червні 2015 р. [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що [INFO]. помер її батько [PERSON] Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] Відповідно до заповіту від 01.08.1989 р. все своє майно, що належало йому на момент смерті, заповідав їй. Спадкоємців, які мають право на обов'язкову частину спадщини, не має. 15.04.2015 р. вона звернулась із заявою до нотаріусу щодо прийняття спадщини, проте нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із тим, що право власності на спадкове майно не зареєстровано у встановленому законом порядку. У судове засідання позивач не з'явилась, представником позивача подано до суду заяву про слухання справи у її відсутність, просила позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача подав до суду заяву відповідно до якій позовні вимоги визнає, просить розглядати справу у його відсутність. Згідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO]. згідно свідоцтву про смерть [NUMBER], виданому 30.10.2014 р. [PERSON] помер (а.с.6). Після його смерті відкрилася спадщина на наступне майно - житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] Відповідно до заповіту від 01.08.1989 р. все свої майно, що буде належати йому на момент смерті, [PERSON] заповідав [PERSON] (а.с.9). Приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу зазначила про неможливість у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на будинок [ADDRESS] через відсутність реєстрації будинку у встановленому законом порядку (а.с.7). Відповідно до ч.1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з'ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Згідно технічному паспорту будинок [ADDRESS] збудовано у 1982 році (а. с. 13-17). У 1956 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) (визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ), і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку такими правовстановлюючими документами про право власності на жилий будинок є нотаріально посвідчені договори про право забудови, складені до видання Указу Президії Верховної Ради УРСР від 14 травня 1949 року "Про внесення змін у законодавство Української РСР у зв'язку з виданням Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних жилих будинків" та затверджений виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. За п. 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Аналіз вищенаведених норм закону свідчить про те, що право власності на такі будинки у порядку спадкування можуть визнаватися лише у разі, якщо будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво, тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні ст.105 ЦК Української РСР. Згідно нотаріально посвідченому договору [PERSON] було надано з правом забудови земельну ділянку загальною площею 470 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (а.с.18-20). Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved