Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

10.04.2019 року позивач [PERSON] звернулася до Обухівського районного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи заявлені по справі позовні вимоги, позивач зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Відповідач по справі є донькою її колишнього чоловіка, з яким вони з травня 2015 року разом не мешкають та 28.07.2017 року шлюб між ними був розірваний. Відповідач по справі не проживає у вищевказаній квартирі з травня 2015 року. Оскільки, відповідач за вказаною адресою не проживає, у позивача виникають труднощі в реалізації її прав щодо вказаної квартири та зі сплатою надмірних комунальних послуг, тому за захистом своїх прав та інтересів, позивач звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 23.05.2019 року відкрито спрощене позовне провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином шляхом направлення судової повістки про виклик до суду поштовим відправленням, заяв та клопотань по суті справи суду не надала. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, враховуючи інтереси позивача, суд вважає за можливе вирішити справу за відсутності відповідача, на підставі наявних матеріалів справи, та постановити заочне рішення, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши письмові докази та матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування квартири від 01.07.2016 року та копією інформаційної довідки № 139205688 від 26.09.2018 року. Відповідач по справі [PERSON] зареєстрована у вказаній вище квартирі, що підтверджується довідками Підприємства по обслуговуванню житла Української міської ради Обухівського району Київської області № 3602 від 26.09.2018 року та № 397 від 19.02.2019 року, а також відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області. Факт не проживання відповідача [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , підтверджується заявами сусідки [PERSON] , яка проживає в даному будинку в квартирі № 73 , від 30.12.2017 року, 30.03.2018 року, 30.07.2018 року, 15.12.2018 року, 02.02.2019 року, та заявами сусіда [PERSON] , який проживає в даному будинку в квартирі № 76 , від 30.12.2017 року, 30.03.2018 року,30.07.2018 року, вересень 2018 року, та актом обстеження квартири від 26.09.2018 року. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2 ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (ч.1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"). Судом встановлено, що до теперішнього часу відповідач не знятий з реєстрації, таким чином, враховуючи викладені обставини по справі, вимоги чинного законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню. Враховуючи викладене та

Outcome: approved