Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою в якій просить: -визнати договір купівлі-продажу квартири від 20.11.2017 недійсним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пальори Ганни Юріївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого внесено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 38231558 про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] ; -поділити квартиру за адресою: [ADDRESS] , набуту у період шлюбу, шляхом виділення у власність та визнання права особистої приватної власності по 1\\2 квартири за позивачем та відповідачем; -поділити автомобіль "HYUNDAY MATRIX" 2007, д/н [NUMBER] , шляхом виділення у власність та визнання права особистої приватної власності за відповідачем; -поділити земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом виділення у власність та визнання права особистої приватної власності за позивачем. Свої вимоги мотивує тим, що 02.12.2005 року він зареєстрував шлюб з відповідачем. У період шлюбу сторони придбали майно, а саме: квартиру за адресою: [ADDRESS] , автомобіль "HYUNDAY MATRIX", 2007, д/н [NUMBER] , земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач посилається, що рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 27.09.2018 шлюб з відповідачем було розірвано. Під час розгляду вказаної справи позивач подав до суду зустрічний позовом про поділ спільного майна подружжя, проте ухвалою цього ж суду від 14.08.2019 зустрічний позов було повернуто позивачу. Позивач посилається, що є інвалідом 1-ї групи довічно та потребує сторонньої та постійної допомоги, а тому саме його захворювання спричинили погіршення стосунків з відповідачем, яка не цікавилася його станом здоров`я та не надавала матеріальну і моральну допомогу, не забезпечувала належним доглядом та піклуванням. Вказує, що влітку 2018 року позивач випадково дізнався про те, що квартира за адресою: [ADDRESS] була відчужена відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 20.11.2017 на користь [PERSON] . Позивач посилається, що своєї згоди на відчуження вказаної квартири, що була придбана в період шлюбу з відповідачем він не надавав. Позивач вважає, що оскільки при укладенні спірного договору щодо відчуження спільного сумісного майна подружжя була відсутня його згода, як одного з подружжя, на продаж даної квартири , то договір має бути визнано недійсним, та як наслідок підлягає скасуванню рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пальори Ганни Юріївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого внесено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 38231558 про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Крім того, вважає, що спірне майно, яке було придбано в період шлюбу підлягає поділу між подружжям у порядку ст.ст.60, 61, 69, 70 СК України, а тому з урахуванням особистого внеску кожного із подружжя в придбанні спільного сумісного майна, вважає за необхідне поділити спірне майно наступним чином: визнати за позивачем та відповідачем право особистої приватної власності по 1\\2 частині квартири за адресою: [ADDRESS] , виділити автомобіль "HYUNDAY MATRIX" 2007, д\\н [NUMBER] у власність та визнання права особистої приватної власності за відповідачем, а земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виділити у власність та визнати право особистої приватної власності за позивачем. Враховуючи вищевикладене, просив позов задовольнити. 06.05.2019 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 08.05.2019 у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін. 16.08.2020 до суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пальори Г.Ю. надійшли письмові пояснення на позов, в яких остання просила відмовити у задоволенні позову у частині визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири посилаючись на те, що при укладанні спірного правочину нею були дотримані вимоги чинного законодавства, у тому числі була надана письмова заява-згода [PERSON] від 05.07.2017 року на укладання його дружиною [PERSON] такого правочину. В іншій частині заявлених вимог, просила суд ухвали рішення у відповідності до вимог чинного законодавства. 16.08.2019 відповідачем-1 подано відзив на позов в якому остання посилаючись на необґрунтованість та безпідставність заявлених вимог просила відмовити у задоволенні позову. Зазначила, що спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна було вчинено за згодою позивача, в підтвердження чого надала копію нотаріально посвідченої заяви від 05.07.2017 та зареєстрованої за № 1536, 1537. За вказаних обставин вважає, що відчуження спільної квартири було здійснено за згодою позивача та в інтересах сім`ї, оскільки кошти від відчуження даної квартири було направленні на погашення кредитної заборгованості. Також вважає, що правових підстав для поділу земельної ділянки та будинку, шляхом визнання права власності за позивачем не має, оскільки вказане майно було придбано відповідачем за кредитні кошти, які були надані АКБ СР "Укрсоцбанк" за договорами №39.29.-56\\010і та №39.29-55\\022к від 01.02.2008. Вказує, що позивач не вживалися жодних дій на придбання та сплату коштів на придбання вказаного спірного майна, а тому вважає, що на вказане нерухоме майно не розповсюджується режим спірного сумісного майна подружжя. Також вказує, що спірний автомобіль не може бути предметом спору у даній справі, оскільки на підставі договору-купівлі продажу № 8046/2017/704658 від 11.11.2017 його було відчужено на користь [PERSON] . За вказаних обставин вважає, що вказаний автомобіль не може бути предметом поділу майна подружжя в натурі у даній справі. Враховуючи вищевикладене, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою суду від 02.10.2019 у прийнятті заяви позивача про збільшення позовних вимог було відмовлено. Ухвалою суду від 02.10.2019 справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила суд його задовольнити. Представник відповідача-1 в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач-2 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Свого відзиву на позов не надала та про причини неявка суд до відома не поставила. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд до відома не поставила. Вислухавши думку представника позивача та представника відповідача-1, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача-2 та третьої особи, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.12.2005 року та на підставі рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 27.09.2018 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано ( а.с. 15). Встановлено, що перебуваючи з позивачем у шлюбі, відповідач-1 на підставі договору купівлі-продажу від 06.05.2006 року придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі акту прийома-передачі /дод-6 №НДЦ021958 від 03.12.2007 придбала автомобіль "HYUNDAY MATRIX" 2007, д/н [NUMBER] , право керування за яким було надано також [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 02.02.2008 року придбала земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.22,24-27). Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Доказів того, що вказане вище майно було придбано за особисті кошти одного із подружжя, сторонами не надано та з матеріалів справи не вбачається. З огляду на викладене вище, суд вважає встановленим, що на вказане вище майно розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя. Також встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 20.11.2017 року відповідачем-1 було відчужено квартиру за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] . Вказаний правочин було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Ганною Юріївною та 20.11.2017 року здійснено відповідну державну реєстрацію прав та їх обтяжень у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №38231558. Здійснення відчуження даної квартири було вчинено за 785 000,00 грн.( а.с. 73-75). Тобто, з вищевикладеного вбачається, що відчуження спірної квартири на користь відповідача-2 відбулося в період перебування позивача та відповідача-1 у зареєстрованому шлюбі. Позивач вважає, що оскільки продаж спірної квартири відбувся без згоди [PERSON] , як подружжя, то відповідний договір має бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 65 СК України, ст. 369 ЦК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Відсутність згоди другого з подружжя на відчуження спільного майна може бути підставою для визнання недійсною угоди в тому випадку, коли угода потребувала обов`язкового нотаріального посвідчення чи державної реєстрації або судом встановлено, що сторони (сторона) в угоді діяли недобросовісно (у випадках, встановлених законом). Судом не встановлено, що під час укладання спірного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] були порушені права позивача, як подружжя. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 76-80 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи встановлено, що продаж спірної квартири було здійснено за письмовою згодою позивача, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою-згодою [PERSON] від 05.07.2017 року ( а.с. 76). Відповідно до даної заяви, [PERSON] на підставі ст. 65 СК України надав своїй дружині [PERSON] згоду на продаж квартири по [ADDRESS] , а також на укладання і підписання договору купівлі- продажу. Вказана заява у зв`язку з хворобою [PERSON] та на його особисте прохання в його присутності була підписана [PERSON] . Ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Ст. 77 ЦПК України встановлено, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказів того, що вказана заява була посвідчена чи підписана у порушення вимог чинного законодавства, позивачем не надано, як і не надано доказів скасування чи оспорення вказаного правочину в силу вимог чинного законодавства. Разом з цим, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що отриманні від реалізації спірної квартири кошти, були витрачені відповідачем-1 не в інтересах сім`ї. У свою чергу, з наданих відповідачем-1 письмових доказів вбачається, що кошти від реалізації спірної квартири були направлені на погашення кредитних зобов`язань за Кредитним договором №10-29/1888 від 06.05.2006 та Іпотечним договором № 02-10/1101 від 06.05.2006, який був укладений у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та згоду на який надавав також позивач у справі [PERSON] . Тобто, кошти від реалізації спірної квартири були направлені на погашення кредитної заборгованості, як боргу подружжя . ( а.с. 69-72, 78-82). Крім того, згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 08.04.2015 № 6-7цс15, який є обов`язковим для застосування за правилами статті 360-7 ЦПК України вбачається, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Згідно п.30 Постанови Пленуму ВС України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Проаналізувавши вищевикладене та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених вимог позивача, а тому у задоволенні позову в частині вимог [PERSON] про визнання недійним договору купівлі-продажу квартири від 20.11.2017, скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пальори Ганни Юріївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого внесено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №38231558 про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] та поділі даної квартири між подружжям, слід відмовити. Також суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача щодо поділу спірного автомобіля, оскільки вказаний транспортний засіб було відчужено на підставі договору купівлі-продажу від 11.11.2017 року за № 8045/2017/704658 відповідачем-1 на користь [PERSON] . Доказів того, що вказаний договір купівлі - продажу у передбаченому законом порядку визнано недійсним чи оспорено позивачем в порядку визначеного законом, суду не надано. Враховуючи те, що позивачем було заявлено вимоги про поділ вказаного автомобіля, шляхом визнання права особистої приватної власності за відповідачем-1, при цьому вимог про стягнення відповідної грошової компенсації заявлено не було та відповідних доказів того, що кошти від реалізації спірного автомобіля були використані не в інтересах сім`ї позивачем надано не було, правових підстав для задоволення вимог позивача про поділ даного майна та визнання права особистої приватної власності на даний автомобіль за відповідачем-1, враховуючи межі заявлених вимог, суд не вбачає. За вказаних обставин, суд також приходить до висновку про необґрунтованість заявлених вимог позивача в цій частині поданого позову. Що стосується вимог позивача про поділ земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , суд знаходить підстави для задоволення вимог в цій частині, частково. Згідно ч. 1 статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11). Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Доказів того, що вказане спірне майно було придбано відповідачем-1 за її особисті кошти суду не надано та з матеріалів справи не вбачається, а тому суд вважає, що вказане майно підлягає поділу, як спільне сумісне майно подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлене домовленістю між ними. Зі змісту ч. 1 ст. 70 СК України вбачається, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, при спільній сумісній власності розміри часток заздалегідь не визначені, хоч і припускається, що вони рівні, тому право кожного із співвласників однаково поширюється на все спільне майно. Вони мають рівні права володіння, користування та розпорядження ним. При цьому частки можуть бути визначені при виділі або поділі майна з додержанням принципу їх рівності, крім випадків, прямо передбачених законом. Згідно ч.ч. 1, 4, 5 ст. 71 СК України вбачається, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно роз`яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З огляду на те, що з реальним поділом майна звернувся позивач, проте жодна із сторін не погодилася на виплату грошової компенсації та не внесла на депозитний рахунок суду відповідну суму коштів, а тому приймаючи до уваги вимоги чинного законодавства, суд вважає необхідним визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя і частки якого за сторонами визнаються рівними, та змінити режим спільної сумісної власності подружжя на ці об`єкти на режим спільної часткової власності. Таким чином, суд приходить до висновку про поділ спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] , шляхом визнання за [PERSON] право власності на Ѕ частини земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та Ѕ частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частини земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та Ѕ частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За вказаних вище обставин, проаналізувавши заявлені вимоги, відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку про задоволення позову позивача частково. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Оскільки позивач є інвалідом 1-ї групи та в силу закону звільнений від сплати судового збору, з відповідача-1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 650, 35 грн.

Outcome: partial