Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-15 00:00:00

У поданій до суду заяві позивач [PERSON] просить визнати недійсним заповіт, як розпорядження на випадок смерті на все належне йому майно, складений [PERSON] на користь [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу [PERSON] 15 листопада 2012 року. Свої вимоги позивач син померлого обґрунтовує тим, що [INFO] помер його батько [PERSON], про що 19 березня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції у Рівненській області видане свідоцтво про смерть за реєстраційним номером №59. Стверджує, що його батьки розвелися у 2003 році, з того ж часу проживали окремо, однак підтримували дружні відносини. Він проживав з матір'ю в сусідньому будинку, проте постійно приходив до батька, допомагав по господарству, ходив в магазин, аптеку, так як він потребував цього в силу своєї слабкості до алкоголю. Зазначає, що після смерті батька в березні 2013 року звернувся в нотаріальну контору для прийняття спадщини, де йому стало відомо, що приходив чоловік [PERSON] та подав заяву на спадщину, надавши нотаріусу заповіт, складений батьком за час життя, заповівши останньому все своє майно належне йому на день смерті і взагалі на все те, що на день смерті йому буде належати і на , що за законом він матиме право. Таким чином, заповідальне майно складається із квартири [ADDRESS], де проживав батько, все рухоме майно, яке знаходиться у спірній квартирі. Вказує, що проживав у вищезазначеній спірній квартирі з батьками більше 15 років, батько ніколи за життя не складав заповіту на випадок своєї смерті, оскільки постійно говорив, що квартира залишиться йому як єдиному синові, єдиному спадкоємцеві. Зокрема говорив про це і іншим людям, друзям, знайомим по роботі. Пояснює, що батько мав черепно-мозкову травму, неодноразово лікувався у неврологічному відділенні Здолбунівської ЦРЛ з приводу психічного розладу здоров'я, починаючи з 2000 року до самої смерті тяжко хворів на туберкульоз та хронічний алкоголізм, в зв'язку з цілим рядом захворювань йому була надана третя група інвалідності. Вважає, що у батька не було жодних підстав, причин, мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на користь [PERSON], а тому останній в момент вчинення правочину не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними та діяв під впливом тиску на нього з боку відповідача та його дружини. Пояснив, що відповідач [PERSON] останнім часом, за два-три роки до смерті, почав частіше заходити до батька, приходила і його дружина [PERSON] Він приносив алкоголь, який вони розпивали у зв"язку із чим і вговорив батька прописати його у квартиру з метою подальшого отримання її у власність. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовільнити, скасуватим заповіт, який оформлений під впливом та тиском, особою , яка не усвідомлювала значення своїх дій. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Вважають, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, оскільки при посвідченні заповіту було дотримано усі вимоги чинного законодавства. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити з наступних підстав. Як вбачається з свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19 березня 2013 року [PERSON] помер [INFO]. З дослідженого оригіналу заповіту від 15 листопада 2012 р., посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області та зареєстрованого в реєстрі за №1232, встановлено, що [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке заповітне розпорядження: усе його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати і на що за законом матиме право, заповідає [PERSON]. Після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися [PERSON] син померлого та [PERSON], на ім'я котрого складений заповіт. Судом встановлено, що згідно заповідального розпорядження [PERSON] на ім'я [PERSON], останній має намір претендувати і на 1/3 частку квартири, в якій проживає позивач з матір"ю , яка є спільною сумісною власністю [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що стверджується свідоцтвом про право власності на квартиру по [ADDRESS]. Відповідно до вимог ст.1233, ст.1234 ЦК України , заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом зацікавленої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається як на підставу визнання заповіту недійсним те, що [PERSON] неодноразово лікувався у неврологічному відділенні Здолбунівської ЦРЛ з приводу психічного розладу здоров'я, починаючи з 2000 року до самої смерті тяжко хворів на туберкульоз та хронічний алкоголізм (йому була надана третя група інвалідності) у зв'язку з чим він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними в той момент, коли було оформлено заповіт на ім'я [PERSON] Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 вересня 2013р. по справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. З акту судово-психіатричної експертизи №59/14 від 07 лютого 2014 року вбачається, що «[PERSON] страждав на хронічний алкоголізм. Зробити експертний висновок про психічний стан, в якому знаходився [PERSON], 1958 р.н., під час підписання та посвідчення заповіту приватним нотаріусом Здолбунівського нотаріального округу [PERSON] 15 листопада 2012 року та про його здатність на той момент розуміти значення своїх дій та керувати ними не вбачається можливим». В силу вимог частини 6 статті 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим та оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 ЦПК України, однак суд вважає встановленим проведеною експертизою той факт, що померлий страждав на хронічний довготривалий алкоголізм. У судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON] страждав на хронічний алкоголізм та не міг без щоденного вживання алкоголю, що характерно синдрому фізичної залежності, комплексу соматоневрологічних порушень, психічних розладів та паталогічного потягу до спиртного. З пояснень свідків у справі вбачається, що у [PERSON] проявлялися нестійкі мотиви поведінки щодо власного сина, якому він обіцяв квартиру і все належне йому майно у присутності інших людей, а в кінцевому підсумку з'являється заповіт протилежного змісту на особу, яка не перебувала з ним у родинних стосунках, а лише приймала якусь участь у його утриманні. Дані обставини дають суду підстави для висновку про те, що заповідальне розпорядження [PERSON] на користь [PERSON] було вчинено під певним тиском, який характеризується повною алкогольною залежністю. Хронічний алкоголізм - це хвороба, котра характеризується стійкою залежністю від вживання алкоголю. Алкогольна залежність характеризується формуванням у особи психічної залежності, що на переконання суду і було приводом для такого вчинку, як спірне заповідальне розпорядження. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показано свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів. Враховуючи надані суду документи, пояснення свідків суд пререконаний у правильності свого висновку. Тяжкий стан хворого відображений у медичних картах, які були надані у розпорядження суду, як з боку позивача так і з боку відповідача, оглянуті у судовому засіданні та стверджують доводи позивача. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається відповідач, не знайшли свого підтвердження, а в свою чергу позивач обґрунтував свої вимоги, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд справи, а згідно ст.213 того ж Кодексу рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Враховуючи вищенаведене, встановлені судом обставини є об"єктивними та обгрунтованими стороною особи - права , якої на переконання суду є порушеними та не спростованими стороною, яка претендує на майно померлого. На підставі, ст.ст. 203, 215, 225, 1233, 1234, 1247, 1251, 1257 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: approved