Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 03.09.1999 по 24.09.2008 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу народилось двоє дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] Діти проживають разом з позивачкою та знаходяться на повному її утриманні. Відповідач участі у вихованні та догляді дітей не бере та не спілкується. Оскільки позивач має намір відвезти своїх дочок на відпочинок за кордон, то з урахуванням уточнених позовних вимог просить надати дозвіл оформляти проїзні документи для тимчасового виїзду за межі території України, неповнолітнім [PERSON] та [PERSON] до досягнення ними повноліття, без згоди батька - [PERSON]; надати дозвіл на виїзд неповнолітніх [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] за межі України, а саме до Російської Федерації, Ізраїлю, Республіки Болгарія, Федеративної Республіки Німеччина, Туречиини, Італії, Іспанії, Угорщини, Австрії, Французької Республіки, Королівства Бельгія, Республіки Білоручії, Груції, Швецйарії, Швеції, Нідерландів, Чеської Республіки, Польщі, Республіки Кіпру, Фінляндії, Літвії, Литви, Естонії та тимчасово окупованої тариторії Автономної Республіки Крим з часовим проміжком з першого по двадцяте число кожного місяця кожного року до досягнення ними повноліття у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, з підстав викладених у ньому, просила задовольнити. Відповідач в судовому засідання заперечував проти задоволення позову, заперечення подав у письмовому виді. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до слідуючого. Судовим розглядом встановлено, що 03.09.1999 по 24.09.2008 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу народилось двоє дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] Відповідно до ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та у їхньому супроводі, або у супроводі осіб, які ними уповноважені. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.89 покладає на держави зобов"язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому , що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежени й час у інше місце , зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання . Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків , адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини здругим з батьків, порядку участі у вихованні дитини , а також зміну звичайного соціального , культурного , мовного середовища дитини , що впливає на її подальше життя , розвиток і виховання. Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована Україною 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з п.16 Правил оформлення та видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31.03.95. № 231, самостійний виїзд за кордон дітей, які не досягли вісімнадцятирічного віку, здійснюється за нотаріально засвідченою згодою батьків (законних представників), а за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У ст. 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Разом з тим, в матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена заява відповідача [PERSON] від 29 червня 2016 року про надання згоди [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] на відкриття та отримання віз для виїзду за кордон та на тимчасові поїздки, разом або окремо одна від одної до Федеративної Республіки Німеччина та інших країн Шенгенської угоди, Республіки Болгарія, Російської Федерації, Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Республіки Туніс, Чорногорії, Держави Ізраїль, Криму з метою туризму та/або відпочинку, в період з 10 липня 2016 року по 01 листопада 2017 року у супроводі їх матері [PERSON], яка зобов»язується забезпечити їх повернення в Україну після закінчення терміну перебування за кордоном. (а.с.31) Позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про здійснення з боку відповідача перешкод у виїзді дітей за кордон, а тому позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. Також суд надає оцінку тій обставині, що нотаріально завірена заява відповідача на момент розгляду справи діє, що не оспорювала в судовому засіданні представник позивача, а відтак стверджувати про порушення прав позивача не представляється можливим. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed