Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

07.10.2021 до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] , представник позивача - адвокат Воронов Артем Ігорович, до Лиманської міської ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно (а.с. 1-2). В обґрунтування позовних вимог представник позивачки зазначив, що відповідно до договору дарування № 1167 від 10.10.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Сидоренко Н.О., позивачка [PERSON] набула право власності на садовий будинок [ADDRESS] . У зв`язку із особистими обставинами та початком бойових дій у м. Донецьку позивачка не встигла належним чином зареєструвати право власності на зазначені садовий будинок та земельну ділянку. 15.10.2020 року позивачка зареєструвала право власності на садовий будинок [ADDRESS] . Після чого оригінали правовстановлюючих документів на земельну ділянку, а саме договір дарування та державний акт на право власності на земельну ділянку були втрачені, зберіглися тільки їхні копії. Позивачка позбавлена можливості зареєструвати у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку та просить визнати за нею право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1413300000:07:002:1028, розташовані за адресою: Донецька область, Краматорський район, м. Лиман, садове товариство "Васильок". Ухвалою судді Краснолиманського міського суду Донецької області від 08.10.2021 провадження у справі відкрито, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження у справі, справу призначено до підготовчого засідання (а.с. 18-19). Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 02.11.2021 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 26). Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Воронов А.І., належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, 12.11.2021 представник позивачки - адвокат Воронов А.І. надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та без участі позивачки [PERSON] , наполягав на задоволенні позову (а.с. 24). Відповідач - представник Лиманської міської ради Донецької області, належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду цивільної справи, в судове засідання не прибув, надав до суду заяву з проханням розглянути справу в його відсутності, рішення прийняти на розсуд суду (а.с. 31). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 19.11.2021 прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] на підставі договору дарування садового будинку та земельної ділянки від 10.10.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Сидоренко Н.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1167, набула у власність садовий будинок [ADDRESS], кадастровий номер - 1413300000:07:002:1028, площею 0,0617 га, розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7), що також підтверджується Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 11953961, виданого 10.10.2021 (а.с. 9). Позивачка [PERSON] у встановленому законом порядку зареєструвала право власності на садовий будинок [ADDRESS] , про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 228758310, сформований 20.10.2020 (а.с. 11). Право власності на земельну ділянку № [NUMBER] , кадастровий номер - 1413300000:07:002:1028, площею 0,0617 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , позивачкою не зареєстроване, оскільки оригінали договору дарування садового будинку та земельної ділянки від 10.10.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Сидоренко Н.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1167, та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 694599, в якому мається відмітка приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу Сидоренко Н.О. про перехід права власності до позивачки [PERSON] , позивачкою втрачені. Відповідно до Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, сформованого 28.09.2021 року, нормативна грошова оцінка земельної ділянки № [NUMBER] , кадастровий номер - 1413300000:07:002:1028, площею 0,0617 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , складає 2903,18 грн (а.с. 10). У зв`язку із втратою оригіналів договору дарування садового будинку та земельної ділянки від 10.10.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Сидоренко Н.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1167, та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 694599 позивачка позбавлена можливості зареєструвати право власності на зазначену земельну ділянку. Згідно зі ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно дост. 16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Нормами статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 41 Конституції України проголошує «кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю...; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом». Статті 81 та131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, ренти, успадкування та інших цивільно-правових угод. Частиною 1 статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Статтею 182 ЦК України в редакції 2003 року передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Крім того, згідно п. 4 ст. 334 ЦК України - права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищою Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютою 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином встановлені судом обставини вказують на можливість застосування до спірних відносин положень ст. 392 ЦК України, а тому позов [PERSON] про визнання права власності на майно ґрунтується на законі, її вимоги щодо визнання права власності підлягають задоволенню.

Outcome: approved