Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Міністерства юстиції України, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи Колегія з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, приватний нотаріус Київського МНО Стрельченко Олена Володимирівна та просить скасувати наказ Міністерства юстиції України від 07.06.2017 за № 1819/5 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; - відновити становище, яке існувало до порушення права [PERSON] : зобов`язати Міністерство юстиції України в особі відповідного структурного підрозділу у сфері державної реєстрації поновити запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 17098938; дата, час державної реєстрації 21 жовтня 2016 року 00:05:27; державний реєстратор: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В.; підстава виникнення права власності: Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, серія та номер 1362, виданий 26 червня 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є. В. та Договір відступлення права вимоги, серія та номер 769, виданий 06 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. А.; підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32001750 від 24 жовтня 2016 року 10:42:27, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В.; про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 26.06.2007 року первісним кредитором [PERSON] були позичені [PERSON] , від імені якого діяла піклувальник [PERSON] валютні цінності на суму 35200 грн. дол. США, про що було укладено договір позики та за яким [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] позичені кошти не пізніше 26.05.2009 року. З метою забезпечення виконання [PERSON] його зобов`язань з повернення боргу [PERSON] за договором позики від 26.06.2007 року, того ж дня [PERSON] та [PERSON] передали первісному іпотекодержателю [PERSON] в іпотеку належну їм квартиру [ADDRESS] . В зв`язку з невиконанням умов договору позики № 1360 від 26.06.2007 року, укладеним між первісним кредитором [PERSON] та позичальником, позивач був змушений звернутись до нотаріуса із заявою про державну реєстрацію за ним права власності на предмет іпотеки. 21.10.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. була здійснена реєстрація права власності на вищезазначену квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Таким чином [PERSON] було задоволено його вимоги кредитора в позасудовому порядку шляхом набуття ним права власності на предмет іпотеки і він був законним власником вказаної квартири. Проте, 12.12.2016 року [PERSON] звернувся із скаргою до Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації при Міністерстві юстиції України на дії державних реєстраторів прав на нерухоме майно. Комісія з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації розглянула скаргу [PERSON] , за його відсутності, як власника спірного майна, та надала схвальний висновок, виключно на підставі якого Міністерство юстиції України винесло оскаржуваний наказ від 07 червня 2017 року. Він об`єктивно не міг надати Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації належні та допустимі докази обґрунтованості та законності прийнятого приватним нотаріусом КМНО Стрельченко О.В. рішення про державну реєстрацію за ним права власності на спірну квартиру, зазначає, що Комісія розглянула скаргу виключно на підставі спотворених, надуманих, необґрунтованих, безпідставних та нічим не підтверджених поясненнях самого [PERSON] . Таким чином позивач вважає, що оскаржуваний наказ Міністерства юстиції України є цілком незаконним та необґрунтованим, в зв`язку з чим він підлягає скасуванню. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Ульянов Д.В. надав суду відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що вважає висновки Комісії та Міністерства юстиції України правомірними, що приватним нотаріусом Стрельченко О.В. не було належним чином встановлено відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації, оскільки нею було проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (фактично договору іпотеки) шляхом набуття права власності на предмет іпотеки за відсутності передбачених законодавством документів, необхідних для проведення такої державної реєстрації прав відповідно до пункту 57 Порядку № 1127, а саме: за відсутності документа, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя. Також, як встановлено Висновком Комісії державним реєстратором не виготовлено електронні копії документів та не розміщено їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав всупереч приписів Закону та Порядку № 1127. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, з даних Державного реєстру прав, на підставі постанови від 01 лютого № 183-21/2010 та № 157-21/2010 Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції на квартиру накладено арешт (записи про державну реєстрацію обтяження від 01 лютого 2010 року №№ 9469912, 9469983 у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна). В задоволенні позивних вимог просить відмовити. Представник відповідача Міністерства юстиції України подав відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, а отже позов не підлягає задоволенню. Так, під час розгляду скарги було встановлено, що оскаржувана державна реєстрація права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя приватним нотаріусом Стрельченко О.В. проведена без перевірки відповідності заявлених прав та поданих документів вимогам законодавства. Крім того, документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим Законом та іншим нормативно-правовим актам. При розгляді скарги [PERSON] . Міністерство юстиції діяло в межах повноважень, у відповідності до вимог чинного законодавства, так як Міністерству юстиції України належать повноваження по розгляду скарг на дії державних реєстраторів та скасуванню реєстраційних дій У результаті перевірки заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) [PERSON] , представника [PERSON] , від 21 жовтня 2016 року, зареєстрованої у базі даних заяв Державного реєстру прав за № 19136770, та поданих разом із заявою документів встановлено, що оскаржуване рішення № 32001750, прийняте приватним нотаріусом Стрельченко О.В. за результатом її розгляду, підлягає скасуванню у зв`язку з тим, що було прийнято з порушенням законодавства у сфері державної реєстрації прав. Так, всупереч вимогам частини третьої статті 10 Закону № 1952-ІУ, приватним нотаріусом Стрельченко О.В. не було належним чином встановлено відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації, оскільки нею було проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (фактично договору іпотеки) шляхом набуття права власності на предмет іпотеки за відсутності передбачених законодавством документів, необхідних для проведення такої державної реєстрації прав відповідно до пункту 57 Порядку № 1127, а саме: за відсутності документа, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя. Крім того, як вбачається з даних Державного реєстру прав, на підставі постанови від 01 серпня 2010 року № 157-21/2010 Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції на квартиру накладено арешт (записи про державну реєстрацію обтяження від 01 лютого 2010 року №№ 9469912, 9469983 у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна). Також відповідно до постанови від 30 вересня 2011 року № 646-21/2011 Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції на квартиру накладено арешт (запис про державну реєстрацію обтяження від 04 жовтня 2011 року № 11682380 в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна). Аналіз наведених норм дав комісії на момент розгляду скарги підстави для висновку про те, що наявність у Реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте. Постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.2020 № 189 були внесені зміни до Порядку № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 № 5531 та вказані зміни були внесені до Порядку № 1127 лише у 2020 ропі, тоді як комісія розглянула скаргу у 2017. А рішення, на яке позивач посилається в позові, яким було звільнено іпотечне майно з- під арештів набрало законної сили 18.12.2017 року, вже після винесення оскаржуваного наказу та не могло бути взято до уваги комісією. Серед інших порушень, виявлених комісією під час розгляду скарги було встановлено, що державним реєстратором не виготовлено електронні копії документів та не розміщено їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав усупереч Закону та Порядку № 1127. Також, у зв`язку з встановленням комісією порушень законодавства у сфері державної реєстрації допущених приватним нотаріусом Стрельченко О.В., під час прийняття оскаржуваного рішення, виникли підстави для тимчасового блокування її доступу до Державного реєстру прав. Відповідно до пункту 12 Порядку № 1128 за результатами розгляду скарги суб`єкт розгляду скарги на підставі висновків комісії приймає мотивоване рішення про задоволення скарги або про відмову в її задоволенні з підстав, передбачених Законами, у формі наказу. Отже, відповідно до вказаних норм приватний нотаріус повинна була б зупинити розгляд документів до усунення, в разі можливостей, недоліків, що зроблено не було. На виконання п. 10 Порядку № 1128, повідомлення щодо розгляду скарги [PERSON] було розміщено на офіційному сайті Департаменту державної реєстрації та нотаріату Разом з тим, Міністерством юстиції України були направлені відповідні листи від 11.05.2017 за вих. № 38442-0-33-16/19К та за вих. № 2/38442-0-33-16/19К на адресу [PERSON] та [PERSON] , отже, ними було дотримано процедуру повідомлення щодо розгляду скарги по суті. Отже, при виданні оспорюваного наказу, Міністерство юстиції України ніяким чином не втручалось в право власності, не розглядало правомірність укладання або скасовувало договори іпотеки, а й взагалі будь-які угоди, а лише скасувало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, що були прийняті з порушенням вимог чинного законодавства у сфері державної реєстрації прав. Крім того, Закон України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає право кожного громадянина оскаржити рішення державного реєстратора, якщо воно стосується його прав і саме скориставшись цим правом [PERSON] подав вищевказану скаргу, а Міністерство юстиції України відповідно до Закон України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Положення про Міністерства юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України, розглянуло скаргу, жодним чином не підмінюючи собою жодний орган. Міністерство юстиції України діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством України. Щодо вимог Позивача про зобов`язання Міністерства юстиції України в особі відповідного структурного підрозділу у сфері реєстрації поновити запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідач зазначив, що внесення змін до записів Державного реєстру прав, внесення записів про скасування державної реєстрації прав, внесення записів про скасування рішення про відмову в державній реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав врегульовано пунктами 46-54 Порядку №1141. Відповідно до пункту 51 Порядку №1141 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 червня 2018 № 484), у Державному реєстрі прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів його ведення автоматично поновлюються записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, а отже вимога є необґрунтованою та незаконною. Представник [PERSON] - адвокат Ульянов Д.В. подав зустрічну позовну заяву до [PERSON] та [PERSON] та просив визнати недійсним договір про відступлення права вимоги (цесії), посвідчений 06 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим № 769, укладений між [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] , на праві приватної спільної сумісної власності є власником 3/4 двокімнатної квартири, загального площею 50.5 кв. м., житловою площею 29.8 кв.м., за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, р. №115, від 29.10.1998, виданому органом приватизації житлового фонду ВАТ "Харківський тракторний завод". 26 червня 2007 року первісним кредитором (первісним іпотекодержателем) [PERSON] та [PERSON] (Позичальник), від імені якого діяла його піклувальник [PERSON] , було укладено договір позики валютних цінностей у вигляді в натурі та на суму 35 200 (тридцять п`ять тисяч двісті) доларів США посвідчений 26 червня 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є. В. та зареєстрований в реєстрі за №1360. Відповідно до зазначеного договору [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] позичені кошти не пізніше 26 травня 2009 року. 1з метою забезпечення виконання умов зазначеного Договору позики грошових коштів [PERSON] , а також [PERSON] та [PERSON] від імені якого [PERSON] , як піклувальник, на підставі рішення Орджонікідзевської районної в місті Харкові ради м. Харкова від 05.06.2007р., №128/30, (Іпотекодавці) уклали з [PERSON] (Іпотекодержатель) 26 червня 2007 року Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є.В. зареєстрований в реєстрі за №1362, відповідно до умов якого предметом іпотеки є двокімнатна квартира, загальною площею 50.5 кв.м., житловою площею 29.8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Вказаним Договором передбачено, що при виникненні у іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки, Іпотекодержатель має право за власним вибором продати предмет іпотеки відповідно до ст.38 Закону України «Про іпотеку» або обернути його в свою власність в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Із змісту первинної позовної заяви [PERSON] стало відомо, що в червні 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про відступлення права вимоги (цесїї), посвідчений 06 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим № 769. В справі предметом позову є заборгованість за договором позики валютних цінностей від 26 червня 2007 року., наявність якої [PERSON] не визнає. При цьому Відповідач [PERSON] за цим позовом обґрунтовує свої вимоги фактом укладання договору про відступлення права вимоги (цесїї), посвідчений 06 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим № 769. Таким чином, в цій справі предметом спору є наявність факту укладання договору про відступлення права вимоги (цесїї), посвідчений 06 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим № 769 та наявність заборгованості саме перед Відповідачем [PERSON] за таким договором, що є предметом спору. При цьому предметом позову є стягнення суми боргу. Слід зазначити, що відповідно до інформації, яка наявна у відкритих джерелах, гр. [PERSON] 25 вересня 2014 року був засуджений вироком Дзержинського районного суду м. Харкова по восьми епізодам по ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу до 13,5 років позбавлення волі з конфіскацією майна. 18 квітня 2014 року Апеляційний суд Харківської області було задоволено частково, [PERSON] було засуджено до 11 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Не зважаючи на зазначене, між [PERSON] та [PERSON] , який є його батьком, був укладений договір про відступлення права вимоги (цесії), посвідчений 06 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим № 769. Зважаючи на наведене, вбачається що Відповідач [PERSON] відчужив належне йому право на майно своєму батькові після винесення вироку про конфіскацію майна, тобто Відповідачі вчинили правочин щодо відчуження спірного майна в той момент, коли у відповідача [PERSON] вже виникло зобов`язання перед державним бюджетом. Отже, спірний договір уклали сторони, які є близькими родичами, та такий договір не передбачав реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, та дії сторін направлені на фіктивний перехід права власності на майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення майна, зокрема, відповідач [PERSON] продовжував після укладення зазначеного договору фактично користуватися майновими правами, які було уступлено за спірним договором. [PERSON] подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якому категорично не згоден із зустрічним позовом [PERSON] та заперечує проти його задоволення з наступних підстав. Так, якщо права за захистом яких особа звернулася до суду, не порушені, така особа є неналежним позивачем і не має права звертатися до суду, при цьому суд повинен установити, чи були порушені , не визнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. У зустрічній позовній заяві [PERSON] не навів, не довів і не обґрунтував про те, яким чином оскаржуваний [PERSON] договір відступлення права вимоги за іпотечним договором порушує саме його права чи інтереси. В укладених між первісним кредитором [PERSON] та боржником договорах немає заборони для кредитора відступати права вимоги за ними іншій особі. У свою чергу, первісний кредитор [PERSON] користуючись своїми невід`ємними правами, вирішив відступити свої права вимоги за укладеними ним із боржниками договорами новому кредитору [PERSON] , про що між ними було укладено та нотаріально посвідчено договір відступлення права вимоги. Оскільки боржники так і не виконали свої грошові зобов`язання належним чином ані перед первісним кредитором [PERSON] , ані перед новим кредитором [PERSON] , новий кредитор був вимушений прийняти абсолютно законне, правомірне і справедливе рішення про необхідність звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб. Права чи інтереси [PERSON] укладений між первісним кредитором [PERSON] та новим кредитором [PERSON] договір відступлення права вимоги за іпотечним договором жодним чином не порушує, оскільки таке відступлення ніяк не впливає та не може вплинути на обсяг зобов`язальних правовідносин сторін договору, адже змінюється лише особа кредитора. При цьому звертаючись з вимогами про визнання договору відступлення права вимоги за іпотечним договором недійсним, [PERSON] не звернув уваги на те, що оспорення вказаного правочину жодним чином не впливає та не може вплинути на обсяг зобов`язальних правовідносин сторін договору, адже для боржників немає жодного значення, якій особі повертати позичені кошти. Крім того, [PERSON] пропущений строк звернення до суду із вказаним позовом, оскільки позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Натомість він знав про факт укладення договору про відступлення права вимоги ще 13.06.2016 року, отже строк для звернення із зустрічною позовною вимогою сплинув 13.06.2019 року. А думка [PERSON] про те, що якщо [PERSON] звернувся із позовом до суду про зняття арешту з іпотечного майна, то він нібито продовжує нею користуватися є надуманою, не правдивою та взагалі не може слугувати фактом того, що договір відступлення права вимоги є нібито фіктивним. Договір про відступлення права вимоги був укладений 06.06.2016 року, а з позовом про звільнення іпотечного майна з-під арештів звернувся ще у березні 2016 року. Крім того, просив стягнути з [PERSON] понесені ним та документально підтверджені судові витрати на правову допомогу в розмірі 10240 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не прибув, подав заяву з проханням розглянути справу за відсутності сторони позивача, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник Міністерства юстиції України- Смородська М.С., в судовому засіданні проти позовних вимог [PERSON] заперечувала та просила відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов. Представник відповідача [PERSON] -адвокат Ульянов Д.В. в судовому засіданні проти позовних вимог [PERSON] заперечував та просив відмовити з обставин, викладених у відзиві на позов. Крім того, просив застосувати строки позовної давності, в зв`язку із чим у задоволенні позову відмовити. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Інші учасники справи в судове засідання не прибули, повідомлялися належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомили, відзив на позовну заяву та зустрічну позовну заяву не подавали, письмових пояснень від третіх осіб не надходило. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, суд приходить до наступного висновку. Ухвалою суду від 16.06.2020 року провадження у справі відкрито, справа розглядається за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09.11.2020 року було прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву та ухвалено проводити судове засідання в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 22.12.2020 року підготовче провадження було закрито та справа призначена до судового розгляду по суті. Судом встановлено, 26 червня 2007 року [PERSON] , від імені якого [PERSON] , діяла як піклувальник, на підставі рішення Орджонікідзевської районної в місті Харкові ради м. Харкова від 05.06.2007 р. №128/30 (Позичальник) уклав з [PERSON] (Позикодавець) Договір позики грошових коштів посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є.В. зареєстрований в реєстрі за №1360, відповідно до якого Позикодавець передав Позичальнику грошові кошти у сумі 35200,00 доларів США (тридцять п`ять тисяч двісті доларів Сполучених Штатів Америки), а Позичальник зобов`язався повернути грошові кошти у такій самій сумі, що були йому передані у строк не пізніше 26 травня 2009 року (т. 1, а. с.21). З метою забезпечення виконання умов зазначеного Договору позики грошових коштів [PERSON] , а також [PERSON] та [PERSON] від імені якого [PERSON] , як піклувальник, на підставі рішення Орджонікідзевської районної в місті Харкові ради м. Харкова від 05.06.2007р. за №128/30, (Іпотекодавці) уклали з [PERSON] (Іпотекодержатель) 26 червня 2007 року Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є.В., зареєстрований в реєстрі за №1362, відповідно до умов якого предметом іпотеки є двокімнатна квартира, загальною площею 50.5 кв. м., житловою площею 29.8 кв .м., за адресою: [ADDRESS] (т. 1, а. с. 23). Пунктом 1 вказаного Договору передбачено, що при виникненні у Іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки, Іпотекодержатель має право за власним вибором продати предмет іпотеки відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» або обернути його в свою власність в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку». 21.10.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32001750 від 24.10.2016, згідно якого зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна: 2 кімнатна квартира, загальною площею 50.5 кв. м., житловою площею 29.8 кв. м., за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] на підставі Договору задоволення вимог іпотекодержателя, серія та номер: 1362, виданому 26.06.2007, видавник: Гриценко Є.В., приватний нотаріус ХМНО; Договір відступлення права вимоги, серія та номер: 769, виданий 06.06.2016, видавник: Гриценко Є.В., приватний нотаріус КМНО. 07 грудня 2016 року [PERSON] звернувся до Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації при Міністерстві юстиції України зі скаргою на дії державних реєстраторів прав на нерухоме майно, в якій, крім іншого, просив скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32001750 від 24.10.2016 року, на об`єкт нерухомого майна: 2 кімнатна квартира, загальною площею 50,5 кв. м., житловою площею 29,8 кв.м., за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, серія та номер: 1362, виданому 26.06.2007 року, видавник: Гриценко Є.В., приватний нотаріус ХМНО; Договір відступлення права вимоги, серія та номер: 769, виданий 06.06.2016 року, видавник: Гриценко Є.В., приватний нотаріус КМНО (т. 1, а. с. 232-239). 19.05.2017 року Комісією був складений Висновок за результатами розгляду скарги [PERSON] від 07 грудня 2016 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції 08 грудня 2016 року за № 38442-0-33-16, згідно якого Комісією було вирішено задовольнити скаргу у повному обсязі: скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.10.2016 року за № 32001750, прийнятого приватним нотаріусом Стрельченко О.В., внести запис про скасування запису про державну реєстрацію права власності № 17098938 у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та блокувати доступ приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 місяці (т.1 а. с. 224-230). 07 червня 2017 року, на підставі вказаного висновку Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації, Міністерством юстиції України був прийнятий наказ № 1819/5, яким скарга [PERSON] від 07 грудня 2016 року була задоволена у повному обсязі, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 жовтня 2016 року № 32001750, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В., внесено запис про скасування запису про державну реєстрацію права власності № 17098938 у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, а також блоковано доступ приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на три місяці (т. 1, а .с. 231). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 19 Конституції України встановлено, що державні органи, їх посадові особи діють на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України. Відповідно до вказаної норми Міністерство юстиції України здійснює тільки ті повноваження, які закріплені за ним законодавчо і тільки за їх здійснення несе відповідальність. Міністерство юстиції України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, Указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Повноваження, основні завдання і порядок діяльності Міністерства юстиції України врегульовано Положенням про Міністерства юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 р. за № 228. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, забезпечення визнання та захисту державою таких прав врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон). Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Міністерство юстиції України розглядає скарги на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України та приймає обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом. Згідно з вищевказаним, повноваження щодо забезпечення розгляду скарг у сфері державної реєстрації покладено на Комісію з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації. Пунктом 3 розділу 1 Положення про Комісію з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації визначено, що Комісія у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, цим Положенням та іншими актами законодавства. Пунктом 4 Порядку розгляду скарг передбачено, що розгляд скарг здійснюється у строки, встановлені Законом України «Про звернення громадян» з урахуванням особливостей, передбачених Законами, які обраховуються з моменту реєстрації її суб`єктом розгляду скарги. Правові засади та процедури державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також процедура ведення Державного реєстру прав регулюються Законом, Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі Порядок № 1127), та Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141 (далі Порядок № 1141), якими, зокрема, визначено таке. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Внесення відомостей до Державного реєстру прав здійснюється виключно на підставах та в порядку, визначених Законом. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до частини третьої статті 10 Закону державний реєстратор прав на нерухоме майно встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації, виготовляє електронні копії документів та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав). Згідно з частиною першою статті 18 Закону державна реєстрація прав передбачає, зокрема, прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав. Державний реєстратор, зокрема, відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до нього записи про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав та присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації прав. Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Статтею 24 Закону встановлено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, зокрема, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Порядком № 1127 визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Відповідно до Порядку № 1127 для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені Порядком. З поданих оригіналів документів, необхідних для державної реєстрації прав, уповноважена особа суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріус або його помічник виготовляє електронні копії таких документів шляхом їх сканування, які долучаються до заяви, зареєстрованої у базі даних заяв. За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав. Під час проведення державної реєстрації прав державний реєстратор використовує відомості Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав. У разі проведення державної реєстрації права власності на окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва вперше, у тому числі у результаті поділу, виділу частки з об`єкта нерухомого майна або об`єднання об`єктів нерухомого майна, державний реєстратор за допомогою програмного забезпечення Державного реєстру прав відкриває новий розділ у цьому Реєстрі з присвоєнням реєстраційного номера об`єкту нерухомого майна, об`єкту незавершеного будівництва та формує реєстраційну справу відповідно до законодавства. За наявності зареєстрованих речових прав на такий об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва або обтяжень таких прав у спеціальному розділі Державного реєстру прав, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек державний реєстратор одночасно з відкриттям розділу у Державному реєстрі прав переносить такі відомості про речові права на таке майно та їх обтяження, про суб`єктів цих прав до відповідного відкритого розділу. Пунктом 57 Порядку № 1127 з урахуванням вимог Закону України «Про іпотеку» встановлено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Порядком № 1141 визначено процедуру ведення Державного реєстру прав. Відповідно до Порядку № 1141 на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державний реєстратор відкриває розділ Державного реєстру прав та вносить записи до Державного реєстру прав. Розділ Державного реєстру прав відкривається державним реєстратором на кожний окремий об`єкт нерухомого майна, право власності на який заявлено вперше. Розділ Державного реєстру прав складається з чотирьох частин, які містять відомості про: нерухоме майно; право власності та суб`єкта цього права; інші речові права та суб`єкта цих прав; обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта цих прав. Після відкриття державним реєстратором розділу Державного реєстру прав та внесення до нього запису державний реєстратор присвоює об`єкту нерухомого майна реєстраційний номер. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна є ідентифікатором розділу Державного реєстру прав, відкритого державним реєстратором на такий об`єкт. Після внесення державним реєстратором запису про речове право на нерухоме майно, обтяження такого права до Державного реєстру прав такому запису присвоюється номер, який є його ідентифікатором. У результаті перевірки заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та висновку Комісії встановлено, що приватним нотаріусом Стрельченко О.В. не було належним чином встановлено відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації, оскільки нею було проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (фактично договору іпотеки) шляхом набуття права власності на предмет іпотеки за відсутності передбачених законодавством документів, необхідних для проведення такої державної реєстрації прав відповідно до пункту 57 Порядку № 1127, а саме: за відсутності документа, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя. Також, як встановлено Висновком Комісії державним реєстратором не виготовлено електронні копії документів та не розміщено їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав всупереч приписів Закону та Порядку № 1127. Доказів зворотнього матеріали справи не містять, позивачем та третьою особою-05 не надано, а судом, під час розгляду справи не добуто. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, з даних Державного реєстру прав, на підставі постанови від 01 лютого № 183-21/2010 та № 157-21/2010 Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції на квартиру накладено арешт (записи про державну реєстрацію обтяження від 01 лютого 2010 року №№ 9469912, 9469983 у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна). Також, відповідно до постанови від 30 вересня 2011 року № 646-21/2011 Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції на квартиру накладено арешт (запис про державну реєстрацію обтяження від 04 жовтня 2011 року № 11682380 в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна). За загальними правилами, встановленими ч. 1 ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі наявних зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004, № 1952-IV обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору. Відповідно до статті 57 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» (чинного станом на дату винесення постанов про арешт нерухомого майна) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Суд не приймає твердження позивача щодо законності дій нотаріуса з посиланням на п. 2 ч. 4 ст. 24 Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно якого відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі державної реєстрації права власності на нерухоме майно з відкриттям розділу в Державному реєстрі прав та перенесенням щодо такого права власності обтяження, державну реєстрацію якого проведено у спеціальному розділі Державного реєстру прав також з наступного. Так, абзацом 1 та 2 пункту 20 Постанови № 1127 встановлено, що у разі проведення державної реєстрації права власності на окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва вперше, у тому числі у результаті поділу, виділу частки з об`єкта нерухомого майна або об`єднання об`єктів нерухомого майна, державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав відкриває новий розділ у цьому Реєстрі з присвоєнням реєстраційного номера об`єкту нерухомого майна, об`єкту незавершеного будівництва та формує реєстраційну справу відповідно до законодавства. За наявності зареєстрованих речових прав на такий об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва або обтяжень таких прав у спеціальному розділі Державного реєстру прав, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек державний реєстратор одночасно з відкриттям розділу у Державному реєстрі прав переносить такі відомості про речові права на таке майно та їх обтяження, про суб`єктів цих прав до відповідного відкритого розділу. Оскільки проведення державної реєстрації права на квартиру [ADDRESS] здійснювалось не вперше, то під час реєстрації переходу права власності від [PERSON] до [PERSON] приписи п. 2 ч. 4 ст. 24 Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не застосовуються. Аналіз наведених норм дає підстави длявисновку про те, що наявність у Реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте. Позивачем вказується, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25.07.2017 року було звільнено іпотечне майно з -під арештів. Суд зазначає, що рішення, на яке посилається позивач, як на підставу своїм позовних вимог, набрало законної сили 18.12.2017 року, тобто вже після винесення наказу Міністерства юстиції України від 07.06.2017 року. Пунктом 2 частини шостої статті 37 Закону у чинній редакції встановлено, що за результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про задоволення (повне чи часткове) скарги шляхом прийняття рішення про: а) скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування рішення територіального органу Міністерства юстиції України, прийнятого за результатами розгляду скарги; б) скасування рішення про відмову в державній реєстрації прав та проведення державної реєстрації прав; в) внесення змін до записів Державного реєстру прав та виправлення помилки, допущеної державним реєстратором; г) тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав; ґ) анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав; д) скасування акредитації суб`єкта державної реєстрації; е) притягнення до дисциплінарної відповідальності посадової особи територіального органу Міністерства юстиції України; є) направлення до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України подання щодо анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю. Крім того, частиною другою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у випадку задоволення скарги Міністерством юстиції України за результатами її розгляду шляхом прийняття рішення про скасування рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до пункту 12 Порядку № 1128 за результатами розгляду скарги суб`єкт розгляду скарги на підставі висновків комісії приймає мотивоване рішення про задоволення скарги або про відмову в її задоволенні з підстав, передбачених Законами, у формі наказу. Щодо твердження позивача, про те що він об`єктивно був позбавлений можливості прийняти участь у засіданні Комісії, підтвердити необґрунтованість заявленої скарги та повідомити Комісію про дійсні обставини справи, суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 9 Порядку № 1128 під час розгляду скарги по суті обов`язково запрошується скаржник та/або його представник (за умови якщо ним зазначено про це у скарзі), суб`єкт оскарження та інші заінтересовані особи, зазначені у скарзі або встановлені відповідно до відомостей реєстрів. Неприбуття таких осіб, яким було належним чином повідомлено про розгляд скарги, а також неотримання такими особами повідомлень про час та місце розгляду скарги з причин, що не залежать від суб`єкта розгляду скарги, не перешкоджає її розгляду. Відповідно до пункту 10 Порядку № 1128 суб`єкт розгляду скарги своєчасно повідомляє особам, запрошеним до розгляду скарги по суті, про час і місце розгляду скарги в один з таких способів: 1) телефонограмою (якщо номер телефону зазначено у скарзі); 2) шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Мінюсту; 3) засобами електронної пошти (якщо адресу електронної пошти зазначено у скарзі та/або інших документах, що додаються до скарги). Згідно пункту 11 копії скарги та доданих до неї документів надаються особам, запрошеним до розгляду скарги по суті (крім скаржника), не пізніше дня, що передує дню розгляду скарги по суті. Суб`єкт оскарження має право подавати письмові пояснення по суті скарги, які обов`язково приймаються комісією до розгляду. На виконання вказаного пункту, повідомлення щодо розгляду скарги [PERSON] було розміщено на офіційному сайті Департаменту державної реєстрації та нотаріату за посиланням:http://ddr.minjust.gov.ua/uk/494ccb2f42d7c1bf393df711ac4d18cf/ogoloshennya_pro_zasidannya_komisiyi_19_travnya_2017_roku/ (т. 1, а. с. 289, 290). Як вбачається з матеріалів справи, Міністерством юстиції України були направлені відповідні листи від 11.05.2017 за вих. № 38442-0-33-16/19К та за вих. № 2/38442-0-33-16/19К на адресу [PERSON] та [PERSON] . З викладеного слідує, що відповідачем було дотримано процедуру повідомлення щодо розгляду скарги по суті. Також в матеріалах справи відсутнє судове рішення, що набрало законної сили за позовом приватного нотаріуса Стрельченко О.В. про визнання протиправним та скасування наказу Мінюсту № 1819/5 від 07.06.2017 року, яким встановлено порушення саме нею, як державним реєстратором вимог чинного законодавства під час вчинення реєстраційної дії та притягнуто до відповідальності шляхом блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на три місяці. Отже порушення процедури прийняття рішення суб`єкта владних повноважень може бути підставою для скасування такого рішення тільки у випадку, якщо такі порушення потягли прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, яке за змістом не відповідає нормам законодавства. Якщо такої невідповідності не встановлено, то підстави для скасування ненормативного акту відсутні. Під час розгляду скарги [PERSON] за відомостями, що містяться в Державному реєстрі було встановлено порушення саме приватним нотаріусом Стрельченко О.В., як державним реєстратором вимог чинного законодавства під час вчинення реєстраційної дії та заблоковано доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на три місяці. При цьому сам приватний нотаріус ніяким чином не оскаржив наказ Міністерства Юстиції України. Таким чином, судом встановлено, що відповідно до п. 8 Порядку, об`єктивність розгляду скарги забезпечується шляхом перевірки відомостей у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що і було зроблено Мін`юстом при встановлені обставин, що мали значення для розгляду скарги [PERSON] . Проаналізувавши вказаний реєстр Комісія з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації встановила, що у ньому відсутній документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя, тобто на час вчинення реєстраційних дій приватним нотаріусом не було внесено до реєстру необхідний пакет документів. Як вже зазначалося, відповідно до п. 8 ч. З ст. 10 Закону державний реєстратор: виготовляє електронні копії документів, поданих у паперовій формі, та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав). Положеннями ст. 16 Закону передбачено, формування заяв у сфері державної реєстрації прав та/або їх реєстрація проводиться у базі даних заяв. При прийнятті заяв у паперовій формі обов`язково виготовляються електронні копії документів, поданих заявником для проведення реєстраційних дій. Електронні копії документів виготовляються шляхом сканування з подальшим їх розміщенням у Державному реєстрі прав. Відповідно до ст. 17 Закону, реєстраційна справа формується у паперовій та електронній формі після відкриття розділу на об`єкт нерухомого майна у Державному реєстрі прав та внесення до нього відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав та зберігається протягом всього часу існування об`єкта. Згідно з частиною першою статті 18 Закону державна реєстрація прав передбачає, зокрема, прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав. Тобто, всі документи які подаються заявником для проведення реєстраційних дій підлягають обов`язковому скануванню для подальшого розміщення у Державному реєстрі прав. Під час перевірки скарги [PERSON] . Комісія, перевіривши Єдиний державний реєстр речових прав на нерухоме майно, встановила, що всі скан-копії відповідних документів у Реєстрі відсутні. Крім того, як свідчать матеріали справи, з даних Державного реєстру прав, на підставі постанови від 01 лютого № 183-21/2010 та № 157-21/2010 Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції на квартиру накладено арешт (записи про державну реєстрацію обтяження від 01 лютого 2010 року №№ 9469912, 9469983 у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна). Також, відповідно до постанови від 30 вересня 2011 року № 646-21/2011 Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції на квартиру накладено арешт (запис про державну реєстрацію обтяження від 04 жовтня 2011 року № 11682380 в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна). За загальними правилами, встановленими ч. 1 ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі наявних зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004, № 1952-IVобтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору. Відповідно до статті 57 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» (чинного станом на дату винесення постанов про арешт нерухомого майна) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Тобто, арешт майна передбачає заборону вчинення будь-яких дій саме відносно цього майна. У зв`язку з чим, наявність у Реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте, а тому державний реєстратор не мав права проводити зазначену державну реєстрацію прав. Отже, матеріалами справи підтверджено правомірність наказу Міністерства юстиції України від 07.06.2017 року №1819/5, прийнятого на підставі висновку Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації за результатами розгляду скарги [PERSON] від 07.12.2016 року. Таким чином, суд приходить до висновку , що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. З приводу зустрічних позовних вимог [PERSON] слід зазначити наступне. В червні 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про відступлення права вимоги (цесїї), посвідчений 06 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим № 769. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п`ята статті 267 ЦК України). Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про вказаний договір позивачу стало відомо з позовної заяви, поданої [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За приписами ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. У справі, що розглядається предметом спору є наявність факту укладання договору про відступлення права вимоги (цесії), та наявність заборгованості саме перед відповідачем [PERSON] за таким договором. Згідно інформації, [PERSON] був засуджений вироком Дзержинського районного суду м. Харкова до покарання у вигляді позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Отже, [PERSON] не мав права на розпорядження майновими правами, в тому числі шляхом їх передання. Незважаючи на це, між [PERSON] та [PERSON] , який є його батьком, був укладений договір про відступлення права вимоги ( цесії). Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Відповідно до положень ЦК України, Закону України «Про іпотеку», майнове право, що є предметом іпотечного договору- це обумовлене право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно, яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частини першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Однією із основних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Таким чином, спірний договір уклали сторони, які є близькими родичами та такий договір не передбачав реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином та дії сторін направлені на фіктивний перехід права власності на майно бо близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення майна, зокрема, відповідач [PERSON] продовжував після укладення зазначеного договору фактично користуватися майновими правами, які було уступлено за спірним договором, про що свідчить рішення суду від 10.12.2018 року та постанова апеляційного суду. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. З ЦК), дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч. 2 та З ст. 13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір відступлення права вимоги) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі вироку). Боржник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь свого батька після виникнення в нього зобов`язання щодо стягнення майна, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора - держави Україна, оскільки укладається договір, який порушує майнові інтереси кредитора та спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)». Судом встановлено, що [PERSON] уклавши договір про відступлення права вимоги на користь свого батька [PERSON] після ухвалення вироку суду, яким конфісковано все належне йому майно, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, що дає підстави визнати укладений договір про відступлення права вимоги (цесії), посвідчений 06 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим № 769, між [PERSON] та [PERSON] недійсним. Щодо клопотання представника відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього. Судом встановлено, що в 2017 році [PERSON] звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовними вимогами в порядку КАС України, які наразі розглядаються. При цьому, 24 жовтня 2019 року постановою Верховного суду було скасовано рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2018 року та постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 23.06.2018 року, а провадження у справі було закрито, з тих підстав, що було порушено правила юрисдикції адміністративного суду. Таким чином строк звернення з позовом позивачем [PERSON] дотримано, а тому відсутні підстави для застосування строку позовної давності. Згідно із вимогами статей 76, 77, 79, 80 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду стягненню з відповідачів не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved