Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

03 березня 2020 року [PERSON] через представника - адвоката Замша Дмитра Дмитровича звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, уточнивши який (а.с.57-61) просила визнати за нею право власності на 1/2 частину від 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування\~позову посилається\~на те,\~що з\~30.04.1983\~року по\~08.11.2002\~року перебувала\~у зареєстрованому\~шлюбі з відповідачем. У період шлюбу ними було придбано 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS] , за договором купівлі-продажу від 23.11.1995 року, який оформлено на відповідача. Оскільки майно придбано в період шлюбу, вважає, що воно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та належало подружжю у рівних частках, а тому наявні підстави для визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного майна. У спірному будинку вона проживає з 1996 року по теперішній час. Після розлучення з 2002 року вона залишилась проживати у цьому будинку з неповнолітніми на той час дітьми і жодних питань щодо її проживання в будинку не виникало. Відповідач з 2002 року проживає окремо. У листопаді 2019 року між нею та відповідачем виник конфлікт, в ході якого останній повідомив про свій намір оселитися в будинку та запропонував їй виселитися, оскільки має виключне право власності на вказане майно. Зазначений конфлікт вона сприйняла як намагання позбавити її належної за законом частини житла. Таким чином вважає, що фактичне порушення її права власності на вказане житло відбулося в листопаді 2019 року. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 30 березня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 33). 21.04.2020 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, виклавши в ньому заперечення проти задоволення позовних вимог, вказавши, що дійсно є власником 1/2 частини житлового будинку з належною частиною надвірних, розташованих у [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 23 листопада 1995 року. Право власності на вказане нерухоме майно зареєстроване Бобринецьким БТІ 23.11.1995 року за № 121/1. 3 11 липня 1996 року він та позивач є зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] . 08.11.2002 року шлюб між та позивачем було розірвано. Заперечив проти твердження позивача щодо того, що ним у листопаді 2019 року було запропоновано позивачу виселитися зі спірного будинку, оскільки ніколи не вів про таке розмову з [PERSON] та не направляв до [PERSON] письмової вимоги щодо її виселення з частини спірного житлового будинку. Також ніколи, у тому числі й після розірвання шлюбу з [PERSON] , не порушував її права користування цим житлом, використання цього житла для її проживання та для проживання їхніх спільних дітей. Крім того, позовна заява підписана представником позивача [PERSON] , однак у тексті позовної заяви не вказано на виконання вимог якого закону, в яких інтересах позивача, та з яких підстав до суду з позовом звертається адвокат Замша Д.Д., а також до примірника позовної заяви відповідача не долучено будь-якого документа у якому зазначено право представника формулювати позовні вимоги від імені позивача та які саме, право розпоряджатися позовними вимогами у такий спосіб. Позовна заява не містить позовної вимоги про поділ майна подружжя. У позовній заяві вказана вимога про набуття права власності на нерухоме майно за рахунок частки його нерухомого майна, однак не вказана вимога щодо позбавлення його права власності на частину нерухомого майна та не наведені правові підстави цього. На обґрунтування безпідставності позову також посилався на сплив трьохрічного строку позовної давності до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу. Посилаючись на вказані підстави просив відмовити у задоволенні позову (а.с.44-47). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 22 квітня 2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позову (а.с.52-54). Ухвалою Бобринецького\~районного суду\~Кіровоградської області\~від29 квітня 2020 року продовжено розгляд справи (а.с.65). Ухвалою Бобринецького\~районного суду\~Кіровоградської області\~від26 травня 2020 року задоволено клопотання представників сторін про витребування доказів та виклик свідків. Витребувано з Бобринецького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Дніпро) копію актового запису про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , який було зареєстровано Бобринецьким відділом запису актів громадянського стану 30 квітня 1983 року та копію актового запису про його розірвання (актовий запис №95 від 08.11.2002 року). В судове засідання викликано свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.86-87). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 31 липня 2020 року на судовий розгляд викликано позивача [PERSON] для допиту в якості свідка. В судове засідання викликано свідка [PERSON] . Закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.112-113). Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала із зазначених у відзиві підстав. Додатково пояснила, що адреса спірного майна не відповідає дійсності, оскільки номер квартири не присвоювався. Зауважила, що для вирішення даного спору не сформовані належні позовні вимоги про поділ майна подружжя за якими за дружиною визнається право власності на 1/2 частку майна, припинивши право власності на вказану частку за чоловіком. Крім того, в позові не зазначено вартість майна та компенсаційний механізм. Представник позивача належним чином не уповноважений на підписання позову, оскільки в правах та обов`язках представника не зазначено право на підписання позовної заяви, угоду не надано, в ордері також не міститься такого підтвердження, зазначено без обмежень. Оскільки позивач особисто з позовними вимогами до суду не звернулася і належним чином не уповноважила представника на виконання представницьких функцій, вважає, що з цих підстав позов також задоволенню не підлягає. Також вказала, що про волевиявлення відповідача щодо розпорядження спірним будинком позивачу було відомо з часу розірвання шлюбу, а тому пропустила строк позовної давності, оскільки сторонами постійно стверджувалося, що даний будинок буде належати їхнім дітям. Відповідач свої наміри доводив до відома позивача. Суд, заслухавши сторони та їхніх представників, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З 30 квітня 1983 року по 08 листопада 2002 року сторони перебували у шлюбі, що встановлено з копії запису акту про укладення шлюбу №45 від 30.04.1983 року (а.с.120), копією запису акту про розірвання шлюбу №95 від 08.11.2002 року (а.с.119) та копії свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 24.01.2020 року Бобринецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с.14). Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 23 листопада 1995 року [PERSON] придбав 1/2 частину житлового будинку, житловою площею 53,4 кв.м., з належною частиною надвірних будівель: сарай «Б», басейн «Вк», паркан №, сарай «Д», козирьок «Л», вбиральня «Г», розташованих за адресою: [ADDRESS] , який посвідчений державним нотаріусом Бобринецької державної нотаріальної контори Білорус Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2765 (а.с.15-16). З копії домової книги на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що сторони зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , з 11.07.1996 року (а.с.9-13). Оскільки на час придбання спірного майна в 1995 році були чинні КпШС України та ЦК УРСР, які зберігали чинність до 01.01.2004 року, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми КпШС України та ЦК УРСР, чинні на час виникнення спірних правовідносин. Відповідно до ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічні положення містяться в СК України та ЦК України, чинних з 01.01.2004 року, на момент існування спірних правовідносин та вирішення спору. Так, згідно з ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньої спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Враховуючи викладені обставини, зважаючи на презумпцію рівності часток подружжя у спільному майні, суд вважає, що спірна 1/2 частина житлового будинку з належною частиною надвірних будівель за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає поділу між ними, шляхом визнання за позивачем права власності на 1/4 частку вказаного майна, що складає половину від 1/2 частки, що належить подружжю. При цьому, суд враховує, що стороною відповідача належних та допустимих доказів того, що спірна частка будинку не є спільною сумісною власністю подружжя суду не надано. Заява відповідача про застосування позовної давності не підлягає до задоволення, виходячи з такого. Згідно ст.ст. 9, 10, 11 КпШС України, на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України. У випадках, передбачених статтею 9 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом. У тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. За правилами ст. 29 КпШС України, для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. При цьому ст. 76 ЦК Української РСРС встановлено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічні вимоги містить також ЦК України, що набрав чинності з 01.01.2004 року за змістом ст. 256 якого\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно ст. 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Крім того, згідно\~ч.2 ст.72 СК України\~до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно ч.1 ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. За правилами\~ч.1\~ст.\~253,\~ч.1\~ст.\~254\~ЦК України,\~перебіг строку\~починається з\~наступного дня\~після відповідної\~календарної дати\~або настання\~події,\~з якою\~пов`язано\~його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У частині другій пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже,\~вирішуючи питання\~перебігу позовної\~давності за\~вимогами про\~поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 № 6-258цс15. Суд не знаходить підстав для застосування до заявлених у позові позовних вимог строку позовної давності за заявою відповідача з огляду на таке. Позивач [PERSON] , допитана у відповідності до ст.92 ЦПК України як свідок, пояснила, що з 1983 року по 2002 рік перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу у 1995 році ними було придбано 1/2 частку спірного житлового будинку. З відповідачем мають двох спільних дітей сина [PERSON] та доньку [PERSON] , які на час розлучення з відповідачем були повнолітні. Ініціатором розлучення був чоловік, який пішов до іншої жінки. Розлучалися з відповідачем через суд за позовом останнього, на суді присутня не була. Питання щодо розподілу спірного будинку після розлучення не ставила, оскільки проживала в ньому разом з дітьми та вважала половину будинку своєю власністю. Дітям не забороняла спілкуватися з відповідачем. Після розлучення конфліктів з чоловіком не виникало, оскільки з ним не спілкувалася, бачилася з ним лише на весіллі у сина у 2014 році. У кінці листопада на початку грудня 2019 року у вечірній час перебувала вдома та розмовляла по телефону з братом [PERSON] та в цей час почула стук у двері, прийшов відповідач у нетверезому стані, який почав її штовхати та погрожував, що викине з будинку. Після чого відповідач вийшов з будинку та відразу повернувся із сином [PERSON] . Далі відповідач в присутності сина знову почав її штовхати та погрожувати викинути її з будинку. Конфлікт чув її брат, оскільки не вимкнула телефон, який відразу зателефонував чоловіку. Також відразу про конфлікт з відповідачем розповіла дочці [PERSON] по телефону. Конфлікт могла спровокувати її невістка, яка з сином спілкувалися з відповідачем та проживали разом з нею. Вважає, що саме після цього конфлікту відповідач міг виселити її з будинку. Раніше не говорили з чоловіком, щоб залишити спірний будинок дітям. З дітьми перебуває у нормальних відносинах. У кінці 2020 року, після її звернення до суду з даним позовом, відповідач пропонував переоформити будинок на сина повністю. Також відповідач пропонував на місці господарсько-побутової будівлі (ангару) побудувати будинок сину. Оригінали документів на спірний будинок знаходяться у неї з моменту його придбання. На даний час проживає одна у спірному будинку, до грудня 2019 року у будинку проживав син з сім`єю. До листопада-грудня 2019 року конфліктних ситуацій та розмов з відповідачем з приводу права власності на спірне майно не виникало. З чоловіком не спілкувалася з 2014 року по 2019 рік. Листи-повідомлення щодо її виселення зі спірного будинку чи урегулювання найму житла від відповідача не отримувала. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що позивач є його рідною сестрою, з відповідачем спілкується, збереглися нормальні відносини. У листопаді 2019 року у вечірній час під час телефонної розмови з позивачем остання сказала, що хтось стукає у двері та пішла подивитися, при цьому телефон не вимкнула. Почув голос відповідача, який говорив позивачу, що вона тут ніхто та буде жити у нього під парканом. По телефону казав позивачу, щоб вона передала відповідачу слухавку, але остання не чула. Після чого особисто зателефонував відповідачу, з яким розмовляли нецензурною лайкою, казав останньому, щоб йшов з будинку. Приблизно через одну годину після даного конфлікту відповідач, який був в стані сп`яніння, приїхав до нього додому вибачатися за телефонну розмову, оскільки не впізнав його по телефону. Приїхав разом із сином [PERSON] та перебував близько 30 хв. В розмові з відповідачем з приводу вказаного конфлікту останній повідомив, що у позивача конфлікт з дітьми. Також йому відомо, що сторони після розірвання шлюбу у 2002 році спілкувалися з приводу аліментів на дітей, оскільки відповідач просив позивача забрати заяву на стягнення з нього аліментів, оскільки не мав коштів їх сплачувати. З інших питань сторони не спілкувалися. Відвідує позивача близько 1-2 рази у місяць, в цей час відповідача не бачив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є донькою сторін по справі, які розлучилися у 2002 році, на той час їй виповнилось 14 років. Після розлучення продовжувала спілкуватися з відповідачем. Позивач не чинила перешкоди у спілкуванні з відповідачем. Сторони після розлучення бачилися коли відповідач приїздив забирати її та брата, в цей час між сторонами не виникало розмов з приводу поділу майна, належності будинку та виселення позивача. До 2003 року відповідач приїздив до них рідко, влітку близько трьох разів, взимку на вечерю, весною на день народження, а також забирав її та брата коли перебував у м. Бобринець. З 2003 року вона з братом почали самостійно їздити до відповідача на громадському транспорті. Чи направляв відповідач письмові вимоги про виселення позивача та про узгодження проживання позивача у спірному будинку їй невідомо. У листопаді 2019 року до неї зателефонувала позивач, яка плакала та повідомила, що відповідач приїхав у нетверезому стані, почав їй грубити, сказав, що вона не господарка будинку. Позивач злякалася та сказала, що буде подавати на розподіл майна. З приводу цього конфлікту спілкувалася з відповідачем по телефону на наступний день після телефонного дзвінка позивача, який сказав, що «перегнув палку». З 2006 року вона у спірному житловому будинку не проживає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що є сином сторін по справі, після розлучення яких продовжував спілкуватися з відповідачем, їздив до нього. Також відповідач приїжджав до них, який спілкувався з позивачем (вітався). Коли сторони розлучилися у 2002 році, відповідач казав, що будинок залишиться дітям, про що було відомо позивачу з часу розлучення та весь цей час вона не заперечувала, щоб будинок залишився дітям. Відповідач не заявляв вимог до позивача про її виселення та не здійснювалося з цих підстав листування. У листопаді 2019 року приїхав разом з відповідачем до позивача, оскільки відповідач хотів вирішити конфлікт, який виник між позивачем та його дружиною на грунті побутових питань. Під час розмови з позивачем виникла суперечка, відповідач казав, що є власником будинку та прохав її не втручатися. З будинку відповідач позивача не виганяв та не говорив, що позивач повинна виселитися з будинку, лише попрохав показати документи на будинок. Був присутній від початку до кінця конфлікту. Під час конфлікту позивач розмовляла по телефону і передала слухавку відповідачу. Після конфлікту поїхав з відповідачем до [PERSON] в с. Свердлове Бобринецького району, оскільки відповідач не знав з ким розмовляє по телефону та щось не те сказав. Під час розмови [PERSON] запитав у відповідача про конфлікт між позивачем та дружиною, про виселення не говорили. Через місяць після конфлікту виселився з сім`є зі спірного будинку, оскільки дружина отримала службове житло, куди переїхали у грудні 2019 року. Приблизно через тиждень після подання до суду даного позову відповідач пропонував переоформити спірний будинок на нього та сестру та хотів з приводу цього поговорити з позивачем, однак остання відмовилась. Офіційно з приводу цього ніяких листів не було та не звертались до відповідних органів. З позивачем перебуває в нормальних відносинах, відвідує її кожну неділю. Суд визнає показання позивача [PERSON] , допитаної у відповідності до ст.92 ЦПК України як свідок, як достовірні, оскільки вони узгоджуються із показаннями свідка [PERSON] , який був очевидцем конфлікту між сторонами з приводу спірного майна, що відбувся в листопаді 2019 року, оскільки розмовляючи по телефону з позивачем перед початком та під час вказаного конфлікту безпосередньо чув позивача та відповідача. Крім того, показання позивача також узгоджуються із показаннями свідка [PERSON] , якій позивач в листопаді 2019 року відразу зателефонувала та повідомила про виникнення вказаного спору з відповідачем з приводу спірного майна, учасником якого був також її брат [PERSON] . З показань\~позивача та\~свідка [PERSON] \~вбачається,\~що відповідач\~приїхав разом\~з сином\~для вирішення\~конфлікту,\~що відбувся\~між позивачем\~та дружиною\~її сина\~ [PERSON] \~з побутових\~питань,\~що свідчить\~про особисту\~зацікавленість свідка [PERSON] \~у вирішенні\~спору на\~користь батька,\~адже з\~показань позивача\~після її\~звернення до\~суду з\~даним позовом\~у кінці\~квітня 2020\~року відповідач\~пропонував їй\~переоформити будинок\~повністю на\~користь сина\~ [PERSON] .\~З огляду\~на особисту\~зацікавленість свідка\~ [PERSON] показання останнього про те, що відповідач з будинку позивача не виганяв та не говорив, що позивач повинна виселитися з будинку, лише попрохав показати документи на будинок оцінюються критично як недостовірні, адже суперечать показанням позивача, яка впевнено стверджує про те, що проживала в будинку разом з дітьми та вважала половину будинку своєю власністю, в кінці листопада на початку грудня 2019 року під час вказаного конфлікту відповідач почав її штовхати та погрожував, що викине з будинку. Суд також з вищевказаних підстав критично оцінює показання свідка [PERSON] про те, що коли сторони розлучилися у 2002 році, відповідач казав, що будинок залишиться дітям, про що було відомо позивачу з часу розлучення та весь цей час вона не заперечувала, щоб будинок залишився дітям, адже позивач категорично заперечує існування вказаної домовленості з відповідачем. Отже, твердження сторони відповідача про те, що про порушення свого права позивач дізнався відразу після розірвання шлюбу, коли відповідач повідомив позивача, що будинок залишається дітям, також не підтверджено належними, допустимими та достовірними доказами. Крім того, наведене твердження про належність будинку дітям можуть свідчити як про те, що будинок може належати дітям власників або у порядку спадкування, що відбувається лише після настання смерті власників, яка на час розгляду спору в суді не наступила, або внаслідок його відчуження власниками за правочином. При цьому будь-який правочин, який містить волевиявлення (домовленість) щодо відчуження нерухомого майна (шляхом купівлі-продажу, дарування, тощо) оформлюється в письмовій формі, що підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (ч.3 ст.640, 657, ч.2 ст.719 ЦК України). Однак такого правочину відповідач не вчинив. Таким чином, зазначені твердження про належність будинку дітям мають невизначений характер, тобто не можуть свідчити про невизнання чи оспорювання права власності позивача на будинок набутий подружжям під час шлюбу, а отже не можуть свідчити і про порушення права спільної сумісної власності позивача на будинок, в якому позивач з часу його придбання під час шлюбу продовжувала постійно проживати і після розлучення в 2002 році по день розгляду справи в суді, маючи в своєму володінні та розпорядженні правовстановлюючі документи (правовий титул) на будинок. Оглянуті судом в судовому засіданні правовстановлюючі документи на спірне майно, а саме договір купівлі-продажу від 23 листопада 1995 року щодо 1/2 частини будинку з надвірними спорудами, а також домова книга на спірний будинок, з часу його придбання сторонами по день вирішення спору в суді знаходяться у позивача, тобто позивач як володілець титулу на спірне майно та постійно в ньому проживаючи добросовісно вважала себе співвласником частки спірного будинку придбаної під час шлюбу до виникнення конфлікту, що відбувся в листопаді 2019 року, адже стороною відповідача не заперечується відсутність у позивача будь-яких перешкод у здійсненні правомочностей співвласника по володінню та користування спірним майном. Не містять доказів вчинення відповідачем до листопада 2019 року таких перешкод позивачу і матеріали справи. Таким чином, відповідач не вимагав від позивача надати йому правовстановлюючі документи на будинок до виникнення конфлікту в листопаді 2019 року, почав вимагати у позивача надати йому договір купівлі-продажу на спірне майно лише під час конфлікту сторін в листопаді 2019 року під час якого погрожував викинути її з будинку, що дійсно свідчить про порушення саме в листопаді 2019 року відповідачем права спільної сумісної власності позивача на спірний будинок, придбаний під час шлюбу. Таким чином, стороною відповідача не надано суду доказів того, що відповідач почав порушувати відразу після розірвання шлюбу право власності позивача на придбаний під час шлюбу житловий будинок, і про вказане порушення прав позивача було відомо самому позивачу, з чим Закон пов`язує початок перебігу строку позовної давності за спірними правовідносинами. Таким чином, спір між колишнім подружжям щодо набутого під час шлюбу нерухомого майна виник саме в листопаді 2019 року коли під час конфлікту відповідач почав погрожувати позивачу в обмеженні користуванні будинком та вимагати документи на будинок, під час чого позивач довідалась про порушення відповідачем свого права. Оскільки позивач звернулась до суду через свого представника адвоката Замша Д.Д. 03 березня 2020 року тобто в межах трьохрічного строку позовної давності, який закінчується 30 листопада 2022 року, позивач не пропустила строк позовної давності. Зауваження представника відповідача на відсутність повноважень у представника позивача адвоката Замши Д.Д. на підписання позовної заяви, оскільки не надано документу з переліком його прав та обов`язків суд відхиляє виходячи із наступного. За вимогою ч.4 ст. 62 ЦПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". Згідно ч.ч.1 , 2, 4 ст. 64 ЦПК України, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері. Про припинення представництва або обмеження повноважень представника за довіреністю має бути повідомлено суд шляхом подання письмової заяви. Ордер представника позивача не містить застережень про обмеження повноважень представника [PERSON] на вчинення певної процесуальної дії. Натомість позивач в судовому засіданні також підтвердила про відсутність таких обмежень у адвоката Замши Д.Д. На звороті ордеру вказано про відсутність таких обмежень, про що міститься напис «без обмежень» (а.с.25), що свідчить про те, що представник позивача адвокат Замша Д.Д. уповноважений на підписання позовної заяви. Посилання представника відповідача на відсутність в позовній заяві вартості майна та компенсаційного механізму суд відхиляє, адже по даній справі вимоги про поділ майна в натурі позивачем не заявлені, а отже судом не розглядаються. Суд критично оцінює зауваження про те, що для вирішення даного спору не сформовані належні позовні вимоги про поділ майна подружжя за якими за дружиною визнається право власності на 1/2 частку майна, припинивши право власності на вказану частку за чоловіком, адже цілком є зрозумілим, що вимога про визнання права позивача на частку в праві власності, свідчить про припинення на неї права власності у відповідача, тому відсутність в позовній заяві окремої вимоги про припинення права власності відповідача в даному випадку охоплюється вимогою про визнання за позивачем вказаного права. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову позивачем були понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1396 грн. 82 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ст.141 ЦПК України\~у зв`язку з задоволенням позову.

Outcome: approved