Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Бобровицького районного суду Чернігівської області з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Заворичі" про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні а саме: заборгованості по заробітній платі 32252,34 грн., середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення та моральну шкоду в сумі 5000 грн. Свої вимоги обгрунтовує тим , що в період з 21 травня 2018 року по 17 лютого 2020 року він перебував у трудових відносинах зі СТОВ «Заворичі» 17 лютого 2020 року [PERSON] був звільнений за угодою сторін, згідно наказу від 17.02.2020 року. Відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 32252 (тридцять дві тисячі двісті п`ятдесят дві) грн. 34 коп. 19.05.2020 року [PERSON] уточнив позовні вимоги щодо суми середнього заробітку за час затримки в 60 днів та зазначив , що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 61324,8 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов повністю з підстав зазначених в заяві. В своїх поясненнях представник відповідача, позов не визнала, просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] з тих підстав, що заробітна плата позивачу виплачена навіть в більшому , ніж нараховано розмірі . Отже, відповідач повністю здійснив виплату [PERSON] заробітної плати та сум, що належать позивачу при звільненні. Тому заборгованість по виплаті заробітної плати за січень 2020 року та за лютий 2020 року відсутня, а також не підлягає стягненню середньомісячний заробіток за весь час затримки , яка мала місце не з вини відповідача. Щодо стягнення моральної шкоди відповідач просив також відмовити в задоволенні оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того що йому була завдана моральна шкода. Зразу після звільнення відповідач працевлаштувався та отримував там заробітну плату. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд,заслухавши позивача та представника відповідача , дослідивши матеріали справи прийшов до наступного висновку. Відповідно до даних трудової книжки позивача [PERSON] встановлено, що позивач з 21.05.2018 року по 17.02.2020 року працював в СТОВ «Заворичі» на посаді заступника директора, був звільнений за угодою сторін. Довідкою від 26.03.2020 №ЕЛ000000002 виданою [PERSON] підтверджено, що дохід за період з 01.01.2020 р. по 17.02.2020 року склав 32252,34 грн.(а.с.20). Дані довідки підтверджуються даними з реєстру застрахованих осіб (а.с.31-35). Згідно відомості № 50 ТОВ «Заворичі» було перераховано на рахунок [PERSON] 16.06.2020 року заробітну плату за січень 2020 року в сумі 17684 грн. 40 коп (.с. 69) . Згідно відомостей нарахування коштів :№ 38, СТОВ «Заворичі» на рахунок [PERSON] перерахувало 02.04.2020 року кошти в сумі 2284 грн. 93 коп., № 39 СТОВ «Заворичі» на рахунок [PERSON] було перераховано 15.04.2020 року кошти в сумі 3344 грн. 54 коп. , № 40 СТОВ «Заворичі» на рахунок [PERSON] було перераховано 27.05.2020 року кошти в сумі 1802 грн. 00 коп. , № 41 СТОВ «Заворичі» на рахунок [PERSON] було перераховано 29.05.2020 року кошти в сумі 847 грн. 26 коп. , № 42, СТОВ "Заворичі"29.05.2020 року на рахунок [PERSON] перерахувало 12000 грн. , № 43 , СТОВ "Заворичі " 04.06.2020 року на рахунок [PERSON] перерахувало 4872 грн. 37 коп. (а.с.67-77). Довідкою СТОВ «Заворичі» підтверджується , що станом на 01.07.2020 року заборгованість по виплаті заробітної плати [PERSON] відсутня (а.с.78). Позивач в судовому засіданні не заперечив факт повної виплати йому заборгованості по заробітній платі після подання позову до суду . Отже в частині вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. По відношенню до [PERSON] відповідачем було порушено норми ст. 116 КЗпП України, щодо обов`язку підприємства виплатити всі суми які йому належать в день звільнення. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 5 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові при звільненнісум та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у стоки, зазначені в статті 116 Кодекс, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові о середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частина 1 статті 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Так, Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному зв`язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Згідно даних відомостей щодо виплат [PERSON] заробітної плати , то початок виплати заробітної плати [PERSON] мав місце в період з 02.04.2020 року по 16.06.2020 року ( день фактичного розрахунку) , отже заробітна плата виплачена з затримкою по день фактичного розрахунку на строк 4 місяці. Позивач в заяві від 19.05.2020 року визначив суму за час затримки 61324 грн. 80 коп. (а.с. 37) , саме цю суму в судовому засіданні просив стягнути з відповідача , а тому вказана сума підлягає стягненню. Право працівника на виплату середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні не ставиться в залежність від отримання заробітної плати за новим місцем роботи. Окрім відшкодування працівникові матеріальної шкоди, ст. 2371 Кодексу законів про працю України передбачає відшкодування працівникові власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди. Вона відшкодовується в разі, якщо порушення законних прав працівника призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У постанові Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 р. №4 зазначено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП, якщо наявні порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум тощо), які призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності. Судом встановлено , що внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача, а саме невиплати йому заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату працю, внаслідок чого було порушено звичний для останнього уклад життя, завдало йому моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, останній зазнав втрат немайнового характеру, тобто йому завдано моральну шкоду. Суд зауважує, що в результаті затримки з невиплатою заробітної плати при звільненні позивач поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, принизило позивача, що визнається судом моральною шкодою. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню в розмірі визначеному позивачем . Позивачем сплачено судовий збір , який підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: partial