Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 21 січня 2020 року позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Білгород - Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи", приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича, про визнання протиправним та скасування виконавчого напису нотаріуса, про визнання припиненим кредитного договору № 05005994322 від 26 червня 2008 року, про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 серпня 2019 року та закінчення виконавчого провадження № 59815852, просить суд: визнати недійсним та скасувати напис нотаріуса, визнати припиненим кредитний договір, скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 16 серпня 2019 року, стягнути судовий збір. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 18.12.2019 року йому стало відомо про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого напису від 04.10.2016 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. про стягнення з [PERSON] на корить ТОВ «Кредитні ініціативи» боргу у розмірі 14 539,62 грн. Позивач вказує, що на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду та відповідного виконавчого листа № 495/7123/13-ц, виданого 25.02.2016 року по тому ж кредитному договору, по якому виписано й виконавчий напис нотаріуса було відкрито виконавче провадження про стягнення боргу на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» на суму 37 931,01 грн. Проте, 05.08.2016 року ВДВС було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі фактичного повного виконання рішення. Відтак, кредитний договір № 05005994322 від 25.06.2008 року був повністю виконаний та припинений ще 05.08.2016 року. Тож, виконавчий напис нотаріуса був винесений з порушенням вимог діючого законодавства України, що призвело до порушення законних прав та інтересів [PERSON] . За наведених вище підстав, він і звернувся до суду з даним позовом. Заяви, клопотанні, інші процесуальні дії у справі. 24 січня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду провадження по вказаній справі було відкрито та вона призначена до її підготовчого розгляду. 20.07.2020 року, представник відповідача ТОВ «Кредитні ініціативи» надав відзив на позовні вимоги позивача, згідно якого відповідач наполягав на невірності обраного позивачем способу захисту, з підстав неправильності визнання договору припиненим згідно норм ЦК України, надання безпідставної вимоги про визнання кредитного договору припиненим, звернення до неналежного відповідача, адміністративної підсудності стосовно вимоги про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження. Разом з тим, відповідач у відзиві заявляв про застосування наслідків строку позовної давності. 20 листопада 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволені з підстав викладених у позові. Представник відповідача ТОВ «Кредитні ініціативи» в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявний його письмовий відзив. Відповідачі Білгород-Дністровський ВДВС та приватний нотаріус Чуловський В.А. в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причина неявки суду невідома. Зі згоди представника позивача, суд розглядає справу за відсутність належним чином повідомлених відповідачів по справі. Фактичні обставини, встановлені судом. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, ретельно перевіривши надані докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що дійсно 04.10.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. було вчинено виконавчий напис про стягнення заборгованості по кредитному договору № 05005994322 від 25.06.2008 року за період з 10.07.2015 року по 10.08.2016 рік на загальну суму 14\~539,62 грн з [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи». На підставі вказаного виконавчого напису, державним виконавцем Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області 16.08.2019 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 59815852 з примусового виконання виконавчого напису № 17955 від 04.10.2016 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» боргу в розмірі 14 539,62 грн. Разом з тим, матеріли справи містять докази закінчення виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого листа № 495/7123/13-ц виданого 25.02.2016 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» боргу в розмірі 37 931,01 грн. В ході судового розгляду судом встановлено, що вищенаведений виконавчий лист Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області був виданий на підставі заочного рішення того ж суду від 03.10.2013 року, яким було стягнуто заборгованість з [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи», згідно кредитного договору №05005994322 від 25.06.2008 року, тобто саме того ж, який став причиною видання спірного виконавчого напису нотаріуса. З огляду на викладене, позивач наполягав на визнання його недійсним та скасування даного виконавчого напису приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. від 04.10.2016 року. Нормативне обґрунтування. Відповідно\~ст. 18 ЦК України\~нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Статтею 87 Закону України «Про нотаріат»\~передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до\~ст. 88 Закону України «Про нотаріат»,\~нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до\~ст. 89 Закону України «Про нотаріат»,\~у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають, витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення, розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» при вирішення справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею відповідно до\~Закону України «Про нотаріат»\~виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Пунктом 8 зазначеної вище постанови передбачено, що суд при вирішенні питання про обґрунтованість повинен виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи особи компетенцією і порядком їх вчинення. У п. 10 «Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що однією з об`єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Тому судами під час розгляду таких справ має бути враховано пред`явлені банками розрахунки заборгованості за кредитними договорами, суми, які зазначені у письмових вимогах та виконавчих написах нотаріусів, з`ясовано всі обставини у справі, зокрема чи є за боржником сума боргу. При цьому судам слід особливу увагу приділяти спірності сум у частині зазначення різних сум у письмовій вимозі та у виконавчому написі. Згідно з п. 2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року, № 1172\~для одержання виконавчого напису про стягнення кредитної заборгованості кредитором надаються оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 05 липня 2017 року по справі № 754/9711/14-ц безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів статей\~15,16,18 ЦК України, статей\~50,\~87,\~88 Закону України «Про нотаріат»\~захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей\~87,\~88 Закону України «Про нотаріат»\~у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. При цьому законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Як вказав\~ВС у\~своїй постанові\~від 26.02.2020\~року у\~справі за\~№ 369/6415/17, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, по захист якого він звернувся до нотаріуса, повинне існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст.88 закону «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений пп.2.3 п.2 гл.16 розд.ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця.\~ За умовами наведеного вище пункту 2 глави 16 Порядку, вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Оцінка аргументів сторін, висновки суду. Разом з тим, позивач наполягає, що не отримував жодних повідомлень або вимог про усунення порушень від стягувача. Чи перевіряв даний факт нотаріус під час вчинення нотаріальної дії також достовірно встановити неможливо, адже відповідачем хоча і зазначається у відзиві про дотримання процедури під час вчинення виконавчого напису нотаріуса, проте не надається жодного належного та об`єктивного доказу у спростування доводів позивача. Більш того, суд ставиться критично до стверджень відповідача про те, що він скористався своїм правом отримання до повного фактичного виконання боржником своїх зобов`язань - нарахувань відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, а саме 3 % річних та інфляційні втрати, адже як вбачається з самого виконавчого напису від 04.10.2016 року вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. сума заборгованості складалась з: заборгованості за відсотками за користування кредитом, заборгованості по комісії та штрафів. В той же час, дана сума заборгованості випливала саме з кредитного договору № 05005994322 від 25.06.2008 року, за яким вже було проведено стягнення на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.10.2013 року та виданого судом виконавчого листа. Виконавче провадження було закінчено на підставі фактичного повного виконання рішення [PERSON] , згідно постанови про закінчення виконавчого провадження. Таким чином, суд приходить до висновку, що виконавчий напис приватного нотаріуса був вчинений в порушення вимог\~Закону «Про нотаріат»\~та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та без дотримання процедури встановлення нотаріусом безспірності заборгованості . Разом з тим, суд не погоджується з доводами відповідача про те, що вимога позивача про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження мала б розглядатись за правилами адміністративного судочинства. Відповідно до ч.1 ст 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі\~Закону України\~"Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені\~Законом України\~"Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень"; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі\~Закону України\~"Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років". 14) спорах із суб`єктами владних повноважень з приводу проведення аналізу ефективності здійснення державно-приватного партнерства; 15) спорах, що виникають у зв`язку з оголошенням, проведенням та/або визначенням результатів конкурсу з визначення приватного партнера та концесійного конкурсу. Відповідно до ч. 1\~ст. 21 Цивільного кодексу України\~(далі\~ЦК України) суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів відповідно до п. 10 ч. 2\~ст. 16 ЦК України\~є, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади,органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Оскільки підставою винесення постанови державного виконавця був виконавчий напис нотаріуса про стягнення заборгованості за кредитним договором, то відповідно і захист цивільного права позивача полягає у визнанні його таким що не підлягає виконанню з логічним наслідком скасування відповідної постанови державного виконавця, за яким відкрито провадження виконавче провадження за нормами того законодавства, яке було підґрунтям для вчинення такого. Проте, суд враховує заявлене клопотання відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Так,\~відповідно до \~ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частина 2 ст.258 ЦК України передбачає строк спеціальної позовної давності, яка застосовується до стягнення неустойки (пені, штрафу) в 1 рік. Відповідно до\~ч.1\~ст.\~261\~ЦК України,\~перебігпозовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.\~ \~ Відповідно до ч.4\~ ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51). Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до п. 11\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити в їх задоволенні в зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Таким чином, оскільки позивачем заявлено вимоги про визнання виконавчого напису нотаріуса недійсним та його скасування із наступним скасуванням постанови про відкриття виконавчого провадження, які є обґрунтованими, суд відмовляє у задоволенні цим вимог з підстав пропуску строку позовної давності. Разом з тим, звертає увагу ,що єдиним доводом позивача з цього питання є посилання на факті його обізнаності про відкриття виконавчого провадження за виконавчим написом нотаріуса від 04.10.2016 року лише 18.12.2019 року, тому він звернувся до суду. Проте оскаржуваний ним виконавчий напис нотаріуса вчинений 04.10.2016 року, в той час як [PERSON] звернувся до суду з позовом 21.01.2020 року, без обґрунтованості причин поважності пропуску строку позовної давності Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в\~статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого\~статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України і при розгляді справи № 6-17цс17 від 22 лютого 2017 року, а також Верховним судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 397/1402/15-ц від 16 січня 2018 року. За таких обставин, оскільки позивач не довів об`єктивної неможливості дізнатися про факт порушення його прав, у строк, визначений нормами чинного законодавства, тому суд доходить висновку, що строк позовної давності на момент реалізації позивачем свого права на позов, закінчився. Стосовно позову в частині визнання припиненим кредитного договору, суд погоджується з доводами відповідача, викладеними у його письмовому відзиві з цього питання, з огляду на наступне. Згідно з абзацом 1 частини другої статті 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Однак Позивач не просить суд розірвати Кредитний договір. З іншої сторони, за пунктом 7 частини другої статті 16 ЦК України одним із загальних способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення правовідношення. ЦК України не визначає поняття "правовідношення". Однак за загальними положеннями теорії права правовідношенням є урегульований нормами права соціальний зв`язок між двома або більше особами. Змістом правовідношення при цьому є права та\~обов`язки його учасників. З частин першої та другої статті 509 ЦК України встанолвено, що окремим видом правовідношення є зобов`язання, тобто правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. В силу пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Водночас договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України договір є двостороннім правочином, тобто дією двох або більше осіб, що спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Таким чином, договір є дією осіб у формі домовленості (а не відношенням між цими особами), зміст якої складають умови (пункти) про права та обов`язки між цими та іншими особами (а не самі права та обов`язки). При цьому договір є підставою виникнення правовідношення, а не самим правовідношенням. З цього слідує, що договір (будучи домовленістю осіб) не може бути визнаний судом припиненим на підставі пункту 7 частини другої статті 16 ЦК України, оскільки цей спосіб захисту прав стосується правовідношення (зокрема, зобов`язання), та не може застосовуватись до домовленості осіб. Таким чином, дійсно відповідно до норм ЦК України суд не вправі визнати припиненим договір, а позивач не просить суд розірвати його чи визнати припиненими зобов`язання або правовідношення, породжені цим договором, тому суд вважає за доцільне відмовити у цій частині позовних вимог, у зв`язку з неправильно обраним способом захисту прав позивача Відповідно до частини 1\~статті 13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог\~ст. 15 ЦК України,\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції право на судовий захист, звертаючись до суду особа в позові вказує власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. З урахуванням усього вищевикладеного, а саме факту пропуску строку позовної давності позивачем без зазначення причин поважності цьому у оскарженні виконавчого напис нотаріуса, та як наслідок постанови про відкриття виконавчого провадження, з огляду на неправильно обраний [PERSON] спосіб захисту в частині визнання договору припиненим, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: dismissed