Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на ? частину майна, що є у спільній сумісній власності подружжя. Уточнивши позовні вимоги просить суд: визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS]; визнати за нею, [PERSON], право власності на ? частину квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. На обґрунтування уточнених позовних вимог зазначає, що вона і відповідач одружилися 15 вересня 2006 року, шлюб був зареєстрований у відділі РАГС Дніпровського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська, актовий запис № 827. Неповнолітніх дітей від шлюбу вони не мають. 14.09.2007 р. вони сім'єю придбали двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Квартиру було придбано ними за 93 435 грн. Гроші на придбання квартири були зібрані сім'єю, тобто нею та відповідачем. При укладенні договору купівлі-продажу угода була оформлена на ім'я [PERSON]. Він запевнив її, що так буде краще і вона погодилася на це вважаючи, якщо вони жили однією родиною - все їх майно і кошти спільні, і не має значення на кого оформлено угоду. Факт придбання квартири підтверджується копією договору купівлі-продажу нерухомого майна ВЕХ № 106608, посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської нотаріальної контори Бурдік С.С. 14 вересня 2007 р., витягом з Державного реєстру правочинів ГО № 665351, та технічним паспортом на квартиру за реєстровим № 21868. З моменту придбання квартири вони з відповідачем стали у ній проживати єдиною родиною, вели спільне господарство. З середини 2011 року відносини між ними стали погіршуватися. Нарешті дійшло до того, що відповідач став виганяти її з квартири, де вони спільно мешкали. З цього приводу їй доводилось звертатися до міліції. Зазначене вище майно у вигляді квартири, придбано на спільні кошти, тому згідно ст.ст. 60, 70 Сімейного кодексу України воно є спільною сумісною власністю подружжя і її частка та частка відповідача - рівні. Спірна квартира житловою площею 26,5 м2, загальною - 50,7 м2. Складається квартира з двох роздільних кімнат житловою площею відповідно 15,0 м2 та 11,5 м2, вбиральні площею 6 м2, та ванної кімнати площею 5 м2, кухні площею 7,4 м2 коридору площею 11,2 м2. Вона постійно проживала в зазначеній квартирі, користуюсь її площею. Відповідач також проживає в квартирі. Після припинення шлюбно-сімейних відносин між нею та відповідачем склалися неприязні відносини. З метою усунення невизначеності щодо володіння та користування квартирою та вважає доцільним визначити її право на частку у спільній сумісній власності на спірну квартиру. Позивач [PERSON] за первісним позовом в судове засідання з'явилася, уточнений позов підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити. 08.10.2014 року позивачем за первісним позовом [PERSON] було надано заперечення на зустрічну позовну заяву, який вона не визнала, просила відмовити у його задоволенні у повному обсязі. На обґрунтування заперечень проти зустрічного позову зазначила, що надані відповідачем в якості доказів квитанції про переказ коштів не можуть бути взяті до уваги, оскільки вказані докази свідчать лише про переказ та отримання коштів і жодним чином не підтверджують факт надання коштів у борг на придбання цієї спірної квартири. Крім того, грошові перекази, які були оформлені на її ім'я та на відповідача, ніяким чином не пов'язані з придбанням прав на нерухоме майно. Вказує, що насправді, кошти які були перераховані громадянином [PERSON], на ім'я відповідача, через банківську установу - є заробітною платою останнього, а [PERSON] був на той час роботодавцем відповідача, який починаючи з 2006 року по кінець 2007 року проживав в Російській Федерації в м. Москва, і працював на посаді висотника з обслуговування мобільних вишок, за що отримував заробітну плату. І періодичність пересилання коштів на протязі двох місяців тому підтвердження. Також, частину цих коштів отримувала вона особисто, як дружина відповідача. Вказує, що придбана ними і оформлена на відповідача в період шлюбу квартира не є особистою приватною власністю останнього. Відповідач ні в кого кошти не позичав, бо інакше б вона не давала письмову згоду на купівлю квартири при оформленні документів у нотаріуса. До того ж, на той час вона працювала на двох роботах (психологом-консультантом в міській психолого-медикопедагогічній консультації м. Дніпродзержинськ та практичним психологом в дошкільному закладі № 36 Дніпродзержинської міської ради), крім того, здійснювала успішну підприємницьку діяльність в сфері психології, тому у них було достатньо коштів на придбання спірної квартири. Правовстановлюючих до\-кументів на квартиру у неї не має в наявності. Вважає вимоги відповідача за зустрічним позовом безпідставними та необґрунтованими. Просила відмовити [PERSON] у задоволенні зустрічних позовних вимог (а.с.56). Представник позивача з первісним позовом [PERSON] - адвокат [PERSON] в судове засідання з'явився, уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. Також зазначив, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає поділу у рівних частинах. Зустрічні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Вважає, що відповідачем не підтверджено факт придбання спірної квартири за особисті кошти, які він отримав у якості позики від [PERSON] у 2007 році, строк позовної давності по якій вже минув. Крім того, покази свідка [PERSON] не можуть бути взяті до уваги, оскільки рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші були одержані відповідачем [PERSON] Відповідач за первісним позовом - [PERSON] в судове засідання з'явився, заперечував проти заявлених позовних вимог [PERSON], просив відмовити у їх задоволенні. Звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому уточнивши зустрічні позовні вимоги, просив визнати квартиру з адресою: [ADDRESS] такою, що не підлягає розподілу як майно придбане у шлюбі і виключити її зі списку майна для розподілу. Визнати кошти 93 435 грн., що сплачені за квартиру такими, які не були накопичені їх сім'єю за період шлюбу. Зобов'язати [PERSON] повернути йому правовстановлюючі до\-кументи на володіння нерухомістю за адресою: [ADDRESS], які вона утримує у себе протиправно. На обґрунтування уточненого зустрічного позову зазначив, що з 15 вересня 2006 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з позивачем у справі. 14.09.2007 р. була придбана двокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. Квартиру було придбано за 93 435 грн. Однак зазначає, що гроші на придбання кварти\-ри не були накопичені їх сім'єю, а належали йому особисто, оскільки не були заробітною платою, пенсією, стипендією, чи іншими доходами, появою яких сприяла б [PERSON], бо кошти за квартиру були отримані від його друга [PERSON], який є громадянином Російської Федерації, і мешкає у м.Москва. [PERSON] навмисно приховує від суду той факт, що кошти, за які була придбана ним квартира, надійшли йому від його друга, який частками надсилав йому кошти на придбання квартири. Це є підставою для того, що б квартира, за вказаною адресою була виключена зі списку майна набутого за час шлюбних відносин, і не є об'єктом права спільної сумісної власності згідно ст. 61 СК України. Особистого внеску позивача [PERSON] в кошти на придбання цієї квартири немає ніякого, бо вона за нього не бажає повертати кошти, а його друг чекає на повернення боргу. Його доходи не такі вже великі, і тепер він не спроможний придбати квартиру. Зазначив, що [PERSON] у своєму позові не перелічила спірне майно, що нажите під час спільного проживання, оскільки воно також підлягає розподілу, а вказує тільки частку у квартирі. Але після розірвання стосунків він не заперечував та дозволив [PERSON] вивезти з квартири ті речі, що вона хотіла залишити собі, хоч вони і були сумісно нажитими за час шлюбу. З березня 2014 року вони не проживають разом. За таких обставин вважає позов [PERSON] безпідставним та не підтвердженим ніякими доказами. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] за довіреністю - [PERSON], в судове засідання з'явився, заперечував проти заявлених первісних позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] Підтримав уточнену зустрічну позовну заяву, просив її задовольнити. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10.07.2014 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] до спільного розгляду із первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на ? частину майна, що є у спільній сумісній власності подружжя. 31.10.2014 року [PERSON] звернулася до суду з клопотанням про допит свідків [PERSON], [PERSON] (а.с.71). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є подругою [PERSON], з якою спілкується з 1978 року. Також зазначила, що за рік до укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] вже проживали у фактичних шлюбних відносинах, в однокімнатній квартирі, що належала батькам [PERSON], разом із сином [PERSON] - [PERSON] Їх родина мала спільний бюджет, вони разом працювали, планували придбати квартиру, для чого збирали кошти. Пояснила, що на той час [PERSON] працювала на трьох роботах, а [PERSON] працював в Росії, здійснював перекази коштів [PERSON], у якій саме валюті та розмірі їй не відомо. Розмір заробітної плати [PERSON] їй не відомий. Їй відомо, що після придбання спірної квартири, вони розпочали там здійснювати там капітальний ремонт. Зазначила, що з 2012 році вона не спілкувалася із [PERSON] Їй відомо, що [PERSON] припинила шлюбні відносини із [PERSON], який здійснював перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою, замінив замки від вхідних дверей, не давав можливості вивезти [PERSON] її речі. Будучи допитаною в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона є подругою [PERSON], із якою спілкується з 18 років. Пояснила, що у 2005 році її подруга [PERSON] уклала шлюб із [PERSON], із яким вони проживали в квартирі батьків [PERSON] Їй відомо, що вони вели спільне господарство, вдвох працювали, а згодом придбали спірну двокімнатну квартиру, в якій розпочали здійснювати ремонт. Зазначила про те, що [PERSON] деякий час працював в Росії, а після того, як він повернувся додому він ніде не працював, і не здійснював пошуків роботи, а працювала одна [PERSON] на декількох підприємствах. Про позику на придбання квартири їй нічого не відомо. Їй відомо, що [PERSON] вже чотири роки не проживає із [PERSON], який замінив замки від вхідних дверей спірної квартири. 24.10.2014 року [PERSON] надав суду клопотання, відповідно до якого просив допитати в якості свідка [PERSON], [INFO], що мешкає за адресою: [ADDRESS], допит свідка доручити Нагатинському районному суду м. Москви (а.с.69). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24.11.2014 року доручено компетентному суду Російської Федерації за місцем мешкання свідка, допитати в порядку судового доручення [PERSON],[INFO], який мешкає: [ADDRESS]. 22.09.2015 року на виконання ухвали суду від 24.11.2014 року Головним територіальним управлінням юстиції у Дніпропетровській області були направлені документи, отримані в ході виконання доручення про проведення окремих процесуальних дій на території Російської Федерації відносно свідка [PERSON], зокрема протокол судового засідання Сімоновського районного суду м.Москви по судовому дорученню №с/П -25/15 від 27.04.2015 р., згідно якого належним чином повідомлений свідок [PERSON] не з'явився в судове засідання, причин неявки не повідомив, у зв'язку із чим, судове доручення було повернуто без виконання (а.с.94). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30.09.2015 року, у зв'язку із закінченням повноважень судді Гнєзділова В.Є., цивільна справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на ? частину майна, що є у спільній сумісній власності подружжя та зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про виключення із списку майна, набутого за час шлюбних відносин, квартири за адресою: [ADDRESS], прийняти до провадження судді Решетник Т.О. 23.07.2015 року [PERSON] звернулася до суду із клопотанням про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.90). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20.10.2015 року задоволено клопотання позивача [PERSON] про забезпечення позову. Накладено арешт на квартиру [ADDRESS], житловою площею 26,5 кв.м., загальною площею 50,7 кв.м., яка належить [PERSON] (ІПН [NUMBER]) на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14.09.2007 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бурдік С.С. 20.10.2015 року відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявив клопотання про допит свідка [PERSON] по судовому дорученню, оскільки допит свідка матиме суттєве значення для вирішення справи, а також через віддаленість місця його проживання, а саме: Російська Федерація, м. Москва. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20.10.2015 року задоволено заявлене в судовому засіданні клопотання [PERSON], та доручено компетентному суду Російської Федерації за місцем мешкання свідка, допитати в порядку судового доручення [PERSON], [INFO], який мешкає: [ADDRESS]. Розгляд справи зупинено до отримання результатів виконання судового доручення. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04.04.2017 року відновлено провадження у справі, призначено судове засідання. 12.12.2017 року на виконання ухвали суду від 20.10.2015 року Головним територіальним управлінням юстиції у Дніпропетровській області були направлені документи, отримані в ході виконання доручення про проведення окремих процесуальних дій на території Російської Федерації відносно свідка [PERSON], зокрема протокол судового засідання Сімоновського районного суду м.Москви по судовому дорученню №с/П -4/16 від 18.02.2016 р., згідно якого був допитаний свідок [PERSON], який повідомив, що із [PERSON] вони знайомі з 2002 року, були друзями, разом працювали у багатьох будівельних компаніях. З [PERSON] він підтримує дружні відносини. У 2006-2007 році, коли вони працювали в Казахстані, на початку 2007 року [PERSON], який працював монтажником промислової опіки звернувся до нього, як до Заступника Генерального директора компанії із проханням надати йому матеріальну допомоги на придбання квартири в Україні, оскільки він нещодавно одружився на [PERSON], тому необхідно купувати квартиру, тому просив надати йому у позику грошові кошти, на що [PERSON] погодився. На початку серпня 2007 року [PERSON] повторно звернувся до нього із цим проханням, на що [PERSON] погодився, і здійснив перекази на придбання квартири [PERSON] 30000 доларів через системи «Юністрім», «Анелік», максимальною сумою одного переказу 5000 доларів, на ім'я [PERSON] та [PERSON] Усього [PERSON] було здійснено переказ 7000 доларів, а [PERSON] 23000 доларів (а.с.219-221). Вислухавши сторони, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню, у задоволені зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Принцип змагальності в цивільному судочинстві забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що сторони з 15 вересня 2006 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому у відділі РАГС Дніпровського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська, актовий запис № 827, що підтверджується копією паспорта [PERSON] (а.с.11). Неповнолітніх дітей від шлюбу вони не мають. Крім того, судом встановлено, що за час перебування сторонами в зареєстрованому шлюбі ними було придбано нерухоме майно, а саме двокімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 50,7 кв.м, житловою площею 26,5 кв. м., за яку сплачено 93425,00 гривень, що еквівалентно 18500,00 доларів США за курсом НБУ станом на 14.09.2007 року, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 14.09.2007 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бурдік С.С. (а.с.7-8), та копією витягу з Державного реєстру правочинів від 14.09.2007 року (а.с.8), копією технічного паспорту, виданого ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 11.05.2007 року (а.с.4-6). Право власності на квартиру зареєстроване за відповідачем [PERSON], що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16018759 від 21.09.2007 р. (а.с. 7, оберт). Судом встановлено, а також не заперечувалося сторонами та підтверджено допитаними у судовому засіданні свідками, що як позивач так і відповідач не знайшли взаєморозуміння, наявність в матеріалах справи звернень позивачки [PERSON] до правоохоронних органів з приводу сварки із [PERSON], після якої [PERSON] виїхала зі спірної квартири, а [PERSON] замінив замки, лише свідчить про неприязні стосунки між подружжям, що підтверджується висновком Дніпровського РВ Дніпродзержинського ГУНП в Дніпропетровській області (а.с.66). Як вбачається з матеріалів справи, що позивач [PERSON] з 1995 року працює в дошкільному навчальному закладі № 36 Дніпродзержинської міської ради на посаді практичного психолога, а з 2013 працює за сумісництвом; з 31.08.2007 року зареєстрована як фізична особа - підприємець; з 2007 року працювала психологом-консультантом в міській психолого-медико-педагогічній консультації, а після реорганізації ПМПК в Центр «Сузір'я» на посаді методиста з психологічної служби з навантаженням 1,5 ставки; за період з 03.11.2008 р. по 28.02.2010 р. працювала психологом у Дніпропетровському благодійному фонді «Хесед Менахем», а з 2010 року по 2012 рік на договірній підставі надавала послуги психолога у ДМБФ «Єврейський громадський центр», що підтверджується довідками та свідоцтвом про державну реєстрацію (а.с.61-65). З матеріалів справи вбачається, що в період перебування у шлюбі із [PERSON], позивач [PERSON] уклала із ПАТ "Дельтабанк" кредитний договір №002-03018-010308 від 01.03.2008 року на загальну суму 8126,00 грн., строком на 18 місяців, на споживчі потреби, який станом на 20.07.2014 року погашений у повному обсязі та закрито (а.с.74). В судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначив, що на протязі одного року, а саме з 2006 року по 2007 рік він працював в Російській Федерації разом із [PERSON], який запропонував йому роботу на посаді начальника відділу висотних робіт, розмір заробітної плати на 2006 рік становив 1000,00 доларів США. Проте, виконуючи потрійну ставку, [PERSON] платив йому, [PERSON], 3000,00 доларів США, із яких він утримував 2500,00 доларів США на погашення позики в сумі 33911,00 дол.США, про що [PERSON] надав копію розписки від 17.09.2007 року, згідно якої він з 27.08. по 15.09.2007 року отримав перекази Юністрім від [PERSON] в сумі 30000,00 доларів США в борг на придбання нерухомості в Україні, яку зобов'язувався повернути частками на протязі двох років ( а.с. 153). Про наявність боргових зобов'язань перед [PERSON] відповідач [PERSON] не повідомляв свою дружину - позивача [PERSON], оскільки вважав, що самостійно поверне цей борг. Також відповідач [PERSON] зазначив, що частину позики у розмірі 6500,00 доларів США він повернув [PERSON] на протязі 2007-2008 років, однак станом на час розгляду справи позика у повному обсязі не повернута, і [PERSON] поки не вимагає від нього сплати коштів. Матеріали справи містять незасвідчені копії заяв про грошові перекази без відкриття рахунку по Міжнародній системі грошових переказів "Юністрім" від [PERSON] на ім'я [PERSON] на загальну сумі 6000,00 доларів США (заява від 30.08.2007 р. на суму 3000,00 дол.США, (а.с.34), заява від 31.08.2007 р. на суму 3000,00 дол.США (а.с.40), а також на ім'я [PERSON] на загальну суму 3600 доларів США (заява від 30.08.2007 р. на суму 2000,00 дол.США (а.с.37), заява від 31.08.2007 р. на суму 1600,00 дол.США, які надав відповідач в підтвердження грошових переказів у якості позики (а.с..43). Крім того, відповідачем надані незасвідчені копії прибуткових касових ордерів: №00P8U10038 від 30.08.2007 р. про прийняття переказу від [PERSON] на суму 1391,04 руб. (комісія та доходи Банку) та грошовий переказ - 3000,00 дол.США відповідно (а.с.35-36); № 00P8U90039 від 30.08.2007 р. про прийняття переказу від [PERSON] на суму 927,36 руб. (комісія та доходи Банку) та грошовий переказ - 2000,00 дол.США відповідно (а.с.38-39); № 0Z48V00037 від 31.08.2007 р. про прийняття переказу від [PERSON] на суму 740.74 руб. (комісія та доходи Банку) та грошовий переказ - 3000,00 дол.США відповідно (а.с.41-42); № 0Z48V80038 від 31.08.2007 р. про прийняття переказу від [PERSON] на суму 1388.88 руб. (комісія та доходи Банку) та грошовий переказ - 1600,00 дол.США відповідно (а.с.44-45). В судовому засіданні позивач [PERSON] не заперечувала проти отримання нею грошових переказів від [PERSON], із яким [PERSON] перебував у трудових відносинах, тому отримувала їх у якості заробітної плати [PERSON] Вирішуючи вимоги кожної із сторін суд враховує наступне. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі по тексту - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас, стаття 57 Сімейного кодексу України (надалі по тексту - СК України) передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16. Згідно ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна має бути нотаріально посвідчений. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї, враховуються при поділі майна. Внаслідок придбання подружжям квартири в кредит боргові зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, який підписав договір. Виконання кредитних зобов'язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України. Згідно роз'яснень, викладених у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, і також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один з подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Стаття 202 ЦК України вказує, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до чч.1 та 2 ст.207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Згідно ст. 532 ЦК України місце виконання зобов'язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобов'язання не встановлено у договорі, виконання провадиться за грошовим зобов'язанням - за місцем проживання кредитора. Відповідно до ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Матеріали справи не містять домовленості про поділ майна або шлюбного договору, доказів того, що позивач чи відповідач не дбали про матеріальне забезпечення сім'ї, приховували, знищували чи пошкодили спільне майно, витрачали його на шкоду інтересам сім'ї. Факт участі сторін у матеріальному забезпеченні родини з часу реєстрації шлюбних відносин підтверджується показами свідків [PERSON], [PERSON], а також дослідженими в судовому засіданні доказами, що також не виключає їх спільної участі у придбанні спірної квартири, за яку було сплачено 93425,00 гривень. Суд не бере до уваги доводи відповідача [PERSON] про те, що спірна квартира придбана за особисті кошти [PERSON], в тому числі за рахунок позики, яку він отримав від [PERSON], і що вказане майно є його особистою приватною власністю, оскільки ним не доведено, що ця квартира придбана ним виключно за особисті кошти. Копія розписки [PERSON] від 17.09.2007 року про отримання позики від [PERSON], а також копії заяв про грошові перекази без відкриття рахунку та прибуткових касових ордерів належним чином не завірені, оригіналів вказаної розписки для засвідчення судом вірності цієї копії суду не надано, тому ці письмові докази суд оцінює критично. Крім того, суд не бере до уваги покази свідка [PERSON], оскільки у відповідності до ст. 1051 ЦК України, договір позики має бути укладений у письмовій формі, і рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Інших доказів в обґрунтування джерела походження особистих грошових коштів, які були сплачені в рахунок придбання спірної квартири, суду не надано. Крім того, питання про повернення позиченої грошової суми не було предметом судового розгляду, наявність боргових зобов'язань не підтверджена відповідачем [PERSON] належними та допустимими доказами, тому такі боргові зобов'язання не враховуються при поділі майна подружжя. Враховуючи встановлені обставини справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що спірна квартира була придбана в період шлюбу на спільні кошти на підставі правочину, який не визначає правовий статус квартири як особистої приватної власності позивача або відповідача, між сторонами відсутня будь-яка домовленість щодо розподілу спільного майна подружжя, а тому квартира є спільною сумісною власністю і підлягає поділу між подружжям. Зважаючи на вищенаведене, суд вважає, що частки майна сторін у справі є рівними, і кожен з них має право на 1/2 частку майна, придбаного в період шлюбу. На підставі вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання квартири [ADDRESS], спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнання за кожним із них права власності на ? частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. З урахування того, що позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] та зустрічним позовом [PERSON] щодо визнання квартири з адресою: [ADDRESS] такою, що не підлягає розподілу як майно придбане у шлюбі і виключити її зі списку майна для розподілу, а також вимоги за зустрічним позовом [PERSON] щодо визнання коштів 93 435,00 грн., що сплачені за квартиру такими, які не були накопичені їх сім'єю за період шлюбу, носять взаємовиключний характер, у зв'язку із чим в задоволенні цих вимог за зустрічним позовом [PERSON] слід відмовити. Вирішуючи позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] про зобов'язання [PERSON] повернути йому правовстановлюючі до\-кументи на володіння нерухомістю за адресою: [ADDRESS], які вона утримує у себе протиправно, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зі змісту норм наведеного законодавства вбачається, що право вимоги майна у особи, яка набула його безпідставно, належить саме власнику такого майна за умови наявності у зобов'язаної особи такого майна. Враховуючи встановлені обставини справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом про зобов'язання [PERSON] повернути йому правовстановлюючі до\-кументи на володіння нерухомістю за адресою: [ADDRESS], які вона утримує у себе протиправно, слід відмовити, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо їх наявності та протиправного утримання позивачем [PERSON] З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача [PERSON] судовий збір в сумі 626,44 грн., судові витрати за зустрічним позовом [PERSON] стягненню не підлягають.

Outcome: approved