Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

12 вересня 2016 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS]. 10 листопада 2006 року він уклав шлюб з відповідачем [PERSON], який було зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1058. Від шлюбу мають дітей: [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] Подружнє життя між ними не склалося, а тому рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21.11.2011 року шлюб було розірвано. Однак, на даний час, відповідачі є зареєстрованими за адресою позивача, але вони з 2011 року за місцем реєстрації не проживають, житлово-комунальні послуги не сплачують, внаслідок чого втратили право користування житловим приміщенням, а тому для захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомили. Відповідно до ст.224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних матеріалів за згодою позивача. Позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, тому суд ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі Договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трегубенко О.С. від 07.06.2010 року. 10.11.2006 року зареєстровано шлюб між [PERSON] (після реєстрації шлюбу змінив прізвище на «[PERSON]») та [PERSON] Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 21.11.2011 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Згідно довідки №2622 від 26.08.2016 року, яка видана Комунальним Концерном «Центр комунального сервісу» вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] (власник квартири) з 26.05.1995 року, [PERSON] (батько) з 03.02.1995 року, [PERSON] (колишня дружина) з 11.05.2006 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON] (сини) з 11.05.2006 року та [PERSON] (мати) з 24.02.2011 року. Як встановлено в судовому засіданні, позивач на даний час володіє та користується квартирою, несе витрати по її утриманню, відповідачі протягом тривалого часу - понад 8 років в квартирі не проживають, що підтверджується актами від 18.03.2014 року, 19.01.2016 року, 19.05.2016 року. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012р. визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно з ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи що факт реєстрації відповідачів порушує права позивача, як власника квартири, витрат на житлово-комунальні послуги відповідачі не несуть, своїх речей в квартирі не зберігають, позивач не бажає, щоб відповідачі були зареєстровані в його власності, відповідач [PERSON] не є членом сім'ї власника квартири, син [PERSON] більше року не проживає за місцем реєстрації без поважних причин, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved