Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який уточнивши 25.03.2016 року мотивувала тим, що 23.01.1999 року зареєструвала шлюб з відповідачем, за час перебування в якому в них народилась донька [PERSON], [INFO] р. та син [PERSON], [INFO]. 06.12.2013 року шлюб між ними розірвано в судовому порядку. Син проживає з батьком, донька - з позивачем. 30.07.2007 року під час спільного проживання за договором купівлі-продажу вони придбали двокімнатну квартиру [ADDRESS], яку зареєстрували на ім'я відповідача. В зв'язку з тим, що вони з відповідачем не можуть вирішити долю квартири в добровільному порядку та дійти згоди щодо користування нею, на підставі ст.ст. 60, 70 СК України просила визнати зазначену квартиру об'єктом права спільної сумісної власності та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, придбаної в період зареєстрованого шлюбу з відповідачем, а також здійснити поділ квартири в натурі на дві відокремлені частини з самостійними входами, а при неможливості поділу - встановити порядок користування квартирою між співвласниками з можливим переплануванням. Витрати по справі просила стягнути з відповідача. Позивач та її представник в судовому засіданні позов уточнили - просили залишити позовні вимоги про здійснення поділу квартири [ADDRESS] шляхом її присудження [PERSON] зі стягненням з останнього грошової компенсації, та про поділ зазначеної квартири в натурі на дві відокремлені частини з самостійними входами без розгляду. Інші заявлені позовні вимоги підтримали повністю і пояснили, що підтримують встановлення порядку користування квартирою у спосіб, який визначений висновком судової будівельно-технічної експертизи №22-16 від 11.05.2016 року. При цьому право вибору порядку користування квартирою, вказаних у висновку експерта, надають відповідачу. Відповідач позов визнав повністю, висловив думку про надання йому в індивідуальне користування частину кімнат та приміщень квартири, позначених на плані, якій міститься у висновку судової будівельно-технічної експертизи №22-16 від 11.05.2016 року, червоним кольором. Ухвалою Чорнухинського районного суду від 08.06.2016 року позовні вимоги про здійснення поділу квартири [ADDRESS] шляхом її присудження [PERSON] зі стягненням з останнього на її користь грошової компенсації та поділ зазначеної квартири в натурі на дві відокремлені частини з самостійними входами залишено без розгляду. Ухвалою суду від 08.06.2016 р. у прийнятті визнання відповідачем позову відмовлено. Суд, заслухавши пояснення сторін та представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлено судом та підтверджується матеріалами справи те, що з 23.01.1999 року до 06.12.2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого відповідач на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 30.08.2007 р. державним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за №2171, купив квартиру [ADDRESS]. Ці обставини підтверджуються рішенням Чорнухинського районного суду від 06.12.2013 року, договором купівлі-продажу від 30.08.2007 р., витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.11-14, 19-23, 54-55). Проаналізувавши вищевикладені докази в їх сукупності, суд вважає, що дійсно, квартиру [ADDRESS] було придбано під час шлюбу і вона є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому вимоги позивача про визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності і визнання за нею права власності на ? частину квартири,-виходячи з положень ст.ст. 60,70 СК України щодо презумпції виникнення права спільної сумісної власності подружжя на придбане ними за час шлюбу майно і рівності часток у ньому дружини та чоловіка, - є обгрунтованими і підлягають задоволенню. При вирішенні позовних вимог, що стосуються встановлення порядку користування квартирою між співвласниками з переплануванням суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. За правилами ст. 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні положення містить ст. 383 ЦК України. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено законодавцем у ст. 317 ЦК України. Згідно з ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. За змістом ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається гл.26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Отже, якщо інше не встановлено законом, учасники спільної часткової власності здійснюють свої права, які не обмежуються якоюсь чітко визначеною частиною, а поширюються на усе спільне майно, на засадах спільної згоди. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відтак домовленість співвласників про порядок володіння і користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, є обов'язковою для них при здійсненні ними правомочностей володіння та користування спільним майном. Якщо ж співвласники не досягли домовленості між собою щодо порядку володіння та користування спільним майном, спір за позовом будь-кого із них вирішується судом. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування житлом - квартирою (будинком) кожному зі співвласників передаються в користування конкретні її приміщення (житлового та нежитлового призначення) з урахуванням його частки в праві спільної власності на квартиру. При цьому виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Установлення між співвласниками порядку користування житлом - квартирою (будинком) з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них, на відміну від виділу в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності (при наявності лише двох співвласників), або в разі поділу майна, що є у спільній частковій власності, між співвласниками в натурі (ст.ст. 364, 367 ЦК України). Суд з'ясовує обставини справи та встановлює наявність юридичних фактів на підставі доказів, наданими сторонами із дотриманням принципів змагальності та диспозитивності відповідно до ст.ст. 10, 11, ч. 2 ст. 27 ЦПК України. Предметом судового розгляду в цій частині позову є вимога про встановлення порядку користування спірною квартирою. Квартира [ADDRESS], загальною площею 41,8 кв.м., житловою - 29,2 кв.м.,складається з двох кімнат житловою площею 18,3 кв. м. та 10,9 кв. м., - одна з яких є неізольованою і через яку здійснюється прохід в іншу кімнату, кухні, коридору, ванни поєднаної з вбиральнею, та двох вбудованих шаф. Як вбачається з рішення Чорнухинського районного суду від 06.12.2013 року дітей сторін [PERSON] та [PERSON] залишено проживати за адресою: [ADDRESS], разом з батьком [PERSON], відповідачем у справі (а.с.22-23). Рішенням Чорнухинського районного суду від 23.07.2014 року місце проживання [PERSON] визначено разом з матір'ю - [PERSON], позивачем у справі, за місцем проживання матері по [ADDRESS] (а.с.51-53). На момент вирішення спору сторони та діти сторін в квартирі [ADDRESS] зареєстровані, однак постійно фактично проживають лише відповідач та син [PERSON] (а.с.19-51,53). За висновком будівельно-технічної експертизи №22-16 від 11.05.2016 року (а.с.75-79) об'ємно-планувальні рішення квартири [ADDRESS] не дозволяють виділити ізольовані приміщення із самостійними виходами, що можуть використовуватись як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири, тому виділити в натурі ? частину квартири неможливо. Проте мається один варіант визначення порядку користування квартирою, а саме: 1) в спільному користуванні співвласників (на плані жовтого кольору) залишити частину приміщень квартири площею 15 кв.м, в тому числі: коридор «1» площею 2,3 кв.м, ванну поєднану з вбиральнею площею 2,8 кв.м, частину кімнати «3», площею 4,5 кв.м, кухню «7», площею 5,40 кв.м; 2) І співвласнику виділити (на плані червоного кольору) в індивідуальне користування частину приміщень квартири 13,8 кв.м, у тому числі: частину кімнати «3», площею 9,90 кв.м, частину кімнати"3», площею 3,90 кв.м; 3) ІІ співвласнику виділити в індивідуальне користування частину приміщень квартири, площею 13 кв.м, в тому числі: вбудована шафа «4», площею 0,8 кв.м., вбудовану шафу «5», площею 1,3 кв.м, кімнату «6», площею 10,9 кв.м. Для виконання даного варіанту порядку користування квартирою необхідно здійснити наступні переобладнання в квартирі: 1.В кімнаті 3 площею 18,3 кв.м. улаштувати дві перегородки з дверними отворами, розділивши дане приміщення на коридор, площею 4,5 кв.м, кімнату, площею 10 кв.м. та шафу, площею 3,8 кв.м, закласти дверний отвір в шафу 4, площею 0,8 кв.м. та провести реконструкцію дверного отвору в кімнату 6 площею 10,9 кв.м; 2.Розібрати перегородки з дверним отвором між кімнатою 6, площею 10,9 кв.м та вбудованою шафою 4 площею 0,80 кв.м. та вбудованою шафою 5 площею 1,3 кв.м. Дані переобладнання необхідно робити відповідно до вимог ДБН А.3.1.-5-2009 «Організація будівельного виробництва» і «Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт». Необхідно зазначити, що припинення сімейних відносин не позбавляє права користування житлом, яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Разом з тим, захист порушеного права позивача можливий лише у спосіб, який передбачає виділення у користування співвласників конкретних жилих приміщень в межах існуючої забудови та без будь-яких переобладнань. Вимоги позивача щодо встановлення порядку користування квартири між співвласниками з переплануванням у спосіб, визначений висновком будівельно-технічного дослідження №22-16 від 11.05.2016 року, є по суті поділом квартири у натурі, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. При цьому слід констатувати, що виділення у користування співвласників конкретних жилих приміщень в межах існуючої забудови та без будь-яких переобладнань не є можливим з огляду на те, що виділення одному з співвласнику в користування житлової кімнати площею 10,9 кв.м. суттєво порушить права одного з подружжя та дитини, оскільки щоб користуватись цією кімнатою необхідно буде проходити через іншу житлову кімнату площею 18,3 кв.м, і такий порядок користування не буде ефективним і раціональним, не забезпечить рівні права сторін у користуванні квартирою. При цьому необхідно зазначити, що оскільки вимоги про здійснення поділу майна позивачем не ставились, висновок від органу опіки і піклування не витребовувався. Щодо стягнення судових витрат, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.ч.1, 2,3 ст.79 ЦПК Українисудові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на правову допомогу. Частинами першою і другою ст.84 ЦПК передбачено, що витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з позову, [PERSON] заявлено дві вимоги, одна з яких судом задоволена, що складає 50%. Згідно з приписами ст. 88 ЦПК Українистороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, підлягають стягненню з відповідача 50% понесених позивачем судових витрат, які складаються з судового збору в сумі 1 102,40 грн., оплати судової експертизи в сумі 1200 грн., витрат на правову допомогу, розрахунок яких є правильним (а.с.9,90), а саме 2 564 грн. 92 коп. (5 129,84 грн./2). При цьому суд не бере до уваги витрати позивача на оплату оцінки квартири в сумі 250 грн., оскільки така оплата здійснена 12.06.2014 року і не є витратами, пов'язаних з розглядом справи, яка розглядається. На підставі викладеного,

Outcome: partial