Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Друга дніпровська державна нотаріальна контора, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що [INFO] помер його батько - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 13 вересня 2019 року Новокодацьким районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області, актовий запис № 08. Після смерті батька позивача відкрилась спадщина, однак позивач у становлений законодавством шестимісячний строк не встиг звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки батько помер на тимчасово окупованій території в м. Довжанськ, Луганської області. Позивач не встиг своєчасно отримати свідоцтво про смерть установленого зразка, тому вважає, що пропуск строку на подання заяви про прийняття спадщини пов`язано із виникненням об`єктивних та непереборних, істотних труднощів. Виходячи з таких обставин, просить суд ухвалити рішення, яким визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, протягом двох місяців із дня набрання рішенням законної сили. Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує проти задоволення позову повністю, просить відмовити його задоволенні з тих підстав, що намір позивача отримати недоотриману пенсію померлого батька є безпідставним, оскільки останній не проживав з батьком. Також вказують, що згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суми недоотриманої пенсії виплачуються лише членам його сім`ї, особам, які проживали зі спадкодавцем, а також непрацездатним особам, які перебували на його утриманні. Оскільки позивач таким не являється, то відсутні підстави для задоволення позову, тому просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2020 року залучено до участі у справі співвідповідача - [PERSON] . Рішенням Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 29 липня 2020 року за № 2299/3дп/15-20, суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку із внесенням подання про звільнення судді з посади. Протоколом автоматизованого розподілу від 24.09.2020 року, справа передана судді Яковлеву Д.О. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2020 року справа прийнята в провадження судді Яковлева Д.О. Рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 02 грудня 2020 року суддю Яковлева Д.О. було відсторонено від здійснення правосуддя. Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 09.03.2021 року справа передана судді Кондрашову І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2021 року справа прийнята в провадження судді Кондрашова І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2021 року закрито підготовче засідання, справа призначена до розгляду. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явились, причини неявки не повідомили. Третя особа подала заява про розгляд справи без їх участі та просить ухвалити рішення відповідно до законодавства. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Місцем смерті у свідоцтві про смерть вказано м. Довжанськ, Луганської області, тобто тимчасово окупована територія, на якій державні органи не здійснюють свої повноваження. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді суми недоотриманої пенсії. Позивач звернувся 20 вересня 2019 року із заявою про прийняття спадщини, яку подав до державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20 вересня 2019 року, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із пропуском шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини. У відповідності до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини згідно до ст.1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно до ч.1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч.2 цієї статі часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У відповідності до ст.1223 цього Кодексу право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови у її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно до ч.2 цієї статті - не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до ч.1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. У відповідності до ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно до ч.2 цієї статті - якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. З матеріалів справи встановлено, що позивачем пропущено строк для подання заяви для прийняття спадщини. Строк для подання заяви про прийняття спадщини сплинув 12 грудня 2018 року. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними. Подібний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року N 6-1320цс17. З указаним висновком погодився Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2019 року у справі N 643/3049/16-ц (провадження N 61-39398св18). З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Позивач на підтвердження поважності причин пропуску строку про прийняття спадщини, посилається на те, що оскільки батько помер на окупованій території, то йому було складно відвідати цю територію та поховати батька. Він змушений був довго збирати документи для отримання свідоцтва про смерть установленого зразка, щоб мати змогу звернутись до нотаріуса. Вже коли у судовому порядку був встановлений факт смерті його батька на окупованій території, він отримав свідоцтво про смерть, однак виявилось, що строк вже пропущений. Своєчасно виїхати на окуповану території не міг, оскільки у цей час було обмежено переміщення через блок-пости та відвідування території так званої «ЛНР». Також відповідач боявся за своє життя, оскільки на території ЛНР-ДНР можна загриміти «на підвал» або відправитись рити окопи. Його батька поховали сусіди, він та його сестра не були на похоронах, не могли тривалий час передати з окупованої території медичні та інші документи, щоб встановити факт смерті в суді. Наведені обставини встановлені в судовому засіданні. Суд вважає, що наведені обставини є об`єктивними, непереборними та істотними труднощами, тому відповідно до положень ч. 3 ст.1272 ЦК визнаються судом поважними для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: "Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem", яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України", заява N 4909/04, від 10 лютого 2010 року). У постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17 зроблено висновок, що «право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними». Зважаючи на поважність причин пропуску позивачем строку для подання заяви про отримання спадщини, суд вважає, що є підстави для задоволення позову та визначення позивачу додаткового строку в два місяці для подачі до нотаріуса заяви про прийняття спадщини після смерті батька, тому позовні вимоги належить задовольнити. Відповідно до ч.1, п. 1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Проте оскільки міська рада залучена як відповідач формально, тобто уособлює собою лише територіальну громаду, причому жодних прав та інтересів позивача відповідачем не було порушено, судові витрати суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved