Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

01 березня 2017 року позивач звернувся до Фастівського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та встановлення порядку користування будинком, мотивуючи вимоги тим, що 15 червня 2007 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який 08.09.2014 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва було розірвано. За час шлюбу ними було побудовано садовий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться на земельній ділянці за адресою: Київська область, Фастівським район, Борівська селищна рада, садове товариство «Стугна», буд. 119. Право власності на вказаний будинок зареєстровано 23.11.2012 року. Позивач вказує, що домовленості між ним та відповідачкою щодо поділу будинку, який являється спільною сумісною власністю подружжя. не досягнуто, тому просить поділити спільне сумісне майно між подружжям, визнавши за [PERSON] право власності на ? садового будинку №119 з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою : Київська область, Фастівський район, територія Борівської селищної ради, садове товариство «Стугна» та визначити наступний порядок користування садовим будинком: надати йому в користування житлову кімнату №1-5 площею 9,8 кв.м., житлову кімнату №1-7 площею 11,8 кв.м., у житловому будинку А; надати в користування відповідачеві житлову кімнату №1-4 площею 9,8 кв.м., житлову кімнату №1-8 площею 14,9кв.м., у житловому будинку А, а також залишити в їх спільному користуванні коридор №1-1 площею 8,5 кв.м. кухню №1-2 площею 19,4 кв.м., ванну №1-3 площею 4,6 кв.м., сходи №1-6 площею 3,4 кв.м. житлового будинку А, теплицю Б, сарай В, баню Г, навіс Ж, вимощення І, огорожу №1, колодязь питний К. В судовому засіданні представник позивача позов надав пояснення, аналогічні викладеним в позові, просив вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, пояснивши, щовідповідно до рішення Святошинського районного суду м.Києва від 08.09.2014 року було розірвано шлюб між сторонами та встановлено що [PERSON] з березня 2012 року не підтримує шлюбні стосунків з [PERSON], не вів спільне господарство, мав окремий бюджет та проживав окремо. В свою чергу [PERSON], маючи свій окремий бюджет, побудувала та набула право власності на спірний будинок 23.11.2012 року. Для будівництва вказаного будинку відповідачка 05.06.2011 року позичила у [PERSON] грошові кошти в розмірі 200\~000,00 грн. та зобовязалася їх повернути до 31.12.2016 року, про що надала розписку. Будинок було побудовано ТОВ «Профіцентр»за договором підряду від 08.07.2009 року та додатковою угодою від 23.07.2009 року укладених між підрядником та [PERSON] Орієнтована загальна вартість на момент підписання договору 178\~010,00 грн., загальна вартість додаткових робіт 4\~585,00 грн. Оскільки до теперішнього часу відповідачка не повернула позикодавцеві кошти, садовий будинок побудовано за кошти, які належали відповідачці особисто, тому спірний будинок є її особистою приватною власністю.На підставі зазначеного просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши учасників процесу, покази свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з'ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. 15.06.2007 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], який відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києвавід 08.09.2014 року у справі № 759/14039/14-ц між сторонами був розірваний (а.с.3). Під час перебування в шлюбі був побудований садовий будинок з господарськими спорудами, який знаходиться на земельній ділянці, кадастровий номер: 3224955300:01:008:0068, за адресою: Київська область, Фастівським район, Борівська селищна рада, садове товариство «Стугна», буд. 119. Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна, право власності на садовий будинок № 119 в садовому товаристві «Стугна», Борівської селищної ради Фастівського району Київської області зареєстровано за [PERSON] з 23.11.2012 року(а.с.4). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, [PERSON] належить: житловий будинок № 119 в садовому товаристві «Стугна», Борівської селищної ради Фастівського району Київської області, рік побудови 2012, загальна площа 82.2 кв.м., житлова площа 46,3 кв.м., теплиця Б, сарай В, баня Г, сарай Д, навіс Ж, вимощення 1, колодязь К, огорожа №1 (а.с. 58). Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8\~СК України\~власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в\~ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до ч. 3\~ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.\~\~ Отже, вказаною нормою права та нормами\~статті 60 Сімейного Кодексу України\~передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частиною 1\~ст.69 СК України\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або рішенням суду (ст. 70 Сімейного кодексу України,\~ст. 372 Цивільного кодексу України). До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Твердження представника відповідача на те, що спірний садовий будинок був побудований на грошові кошти, отримані за договором позики, умови якого щодо повернення грошових коштів на даний час не виконані, що відносить майно, набуте за такі кошти, до особистої приватної власності відповідачки, на думку суду, спростовуються як зібраними і дослідженими у справі доказами, так і показами свідка.\~ Так, відповідно до частини 1 стаття 57 СК України, майно, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.59 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. На думку суду, відповідачем і його представником не надано жодного допустимого доказу, про те, що кошти, використані для будівництва спірного будинку, належали [PERSON] особисто. Матеріали справи (а.с.31) містять розписку, складену 05.06.2011 року, зі місту якої вбачається, що [PERSON] отримала грошові кошти в розмірі 200000 грн. від [PERSON], які зобовязалась повернути до 31.12.2006 року. При цьому розписка написана одноособово відповідачкою. Також судом встановлено, що у самій розписці від 05.06.2011 року відсутній підпис [PERSON], що міг би підтвердити, що він знав про отримання його дружиною грошей у борг у [PERSON] Тобто з даної розписки не видно, що [PERSON], як член сім'ї, погодив отримання такої позики, при цьому, отримання таких коштів у позику виходить за межі дрібної побутової угоди, тому така згода відповідно до норм Сімейного Кодексу є обов'язковою. Як зазначалося вище, будь-які угоди, які укладаються одним з подружжя, і виходять за межі дрібного побутового, мають вчинятися лише за згодою другого подружжя. Укладення договорів позики у такій значній сумі 200 тис. грн. однозначно виходить за межі дрібного. Відповідно до статті 1046 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України), за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. В постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14, зазначено, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13 З огляду на положення ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" звертається увага судів, на те, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Такого висновку дійшов і Верховний Суду України в ухвалі від 26 січня 2011 року, по справі № 6-48785св10. Свідок [PERSON], який допитаний судом за клопотанням відповідача, суду пояснив, що він є батьком [PERSON], а садовий будинок був побудований за кошти, які він надав своїй донці в борг, що становило приблизно 200 тис. грн. На питання суду щодо обставин складання боргової розписки від 05.06.2011 року свідок [PERSON] не зміг надати послідовні та точні пояснення, вказавши, що розписки на час позичання грошей не складались, оскільки це стосується сімейних відносин між батьками та дітьми. З наведеного можна зробити висновок, що складена відповідачкою розписка не несе правової природи боргового документа, а між [PERSON]В та [PERSON] не виникла правовідносин за договором позики. Суд наголошує, що факт укладання договору позики, а також виконання зобов'язань, що виникли з такого правочинулише на підставі показань свідків, та за відсутності будь яких інших належних та допустимих доказів, є порушенням вимог ст. 59 ЦПК України, яка передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Крім того, суд не приймає посилань представника відповідача на той факт, що на час реєстрації права власності на будинок фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені, з чого можна вважати, що майно придбане за особисті кошти [PERSON], з огляду на наступне. Факт припинення подружнього життя сторін саме з березня 2012 року, на думку відповідача, підтверджується рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08.09.2014 року у цивільній справі № 759/14039/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Як зазначалось, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, мету придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо доведено, що набуття майна відбулося за час шлюбу і кошти подружжя. У звязку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Між тим, слід мати на увазі, що у разі встановлення того, що майно набуте за час шлюбу, за чинним сімейним законодавством презюмується його належність подружжю. Той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести. Як вбачається з договору підряду № 080709/1 від 08 липня 2009 року [PERSON] та ТОВ «ПРОФЦЕНТР» уклали договір по будівництву та проектуванню будинку (а.с. 32-34). Відповідно до Додатку № 1 до договору підряду № 080709/1 від 08.07.2009 року, будівництво завершиться до 31.08.2009 року. Відповідно до розписок, які датовані 2009 роком, [PERSON] (за поясненнями сторони відповідача - особа, яка приймала участь в будівництві) отримував від [PERSON] та [PERSON] грошові кошти на будівництво будинку (37-46). Таким чином, розрахунки на виконання умов договору підряду проводились впродовж 2009 року, тобто в той час, коли шлюбні відносини не були припинені, що приводить до переконання, що грошові кошти на будівництво будинку належали подружжю. Крім того, час проведення державної реєстрації права власності на майно не є вирішальним для віднесення такого майна до спільної власності подружжя, оскільки встановленню підлягає саме джерело його набуття чи було воно набуте за спільні сумісні кошти або спільною працею подружжя. Достатніх, належних та допустимих доказів тому, що спірний будинок збудовано за особисті кошти відповідача [PERSON] нею не надано і у справі вони також відсутні. Таким чином, враховуючи вищевикладене, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що садовий будинок був побудований під час перебування у зареєстрованому шлюбі, за спільні сумісні кошти, оскільки протилежне не доведено належними та допустимими доказами, у\~зв'язку з чим на підставі\~ст. 60 СК України\~на вищевказане майно поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. Оскільки за ст. 70 СК України частки сторін у спільному майні визнаються рівними, то вимога [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визнавши за ним право власності на ? садового будинку №119 з господарськими будівлями та спорудами, є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Згідно ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 04.10.91 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Відповідно до Правової позиції по справі № 6-1500цс15 при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Суд, враховуючи, що частки сторін у праві власності на спірний будинок є рівними і становлять по 1/2 від цілого, між сторонами не досягнуто домовленості щодо користування будинком, вважає за доцільне задовольнити запропонований позивачем варіант користування будинком. Поряд з цим суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що встановлення порядку користування будинком не змінює розмір частки сторони у праві власності, не є підставою для виділення такої частки в натурі з подальшим припиненням режиму права спільної часткової власності. Володіння та розпорядження частиною жилої площі, яка перебуває у користуванні сторони, може здійснюватися такою особою лише за згоди усіх співвласників. За таких обставин, суд вважає вимоги обґрунтованим та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved