Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровськ», третя особа: Бахмутське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, в якій просять стягнути з Публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське», на користь [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], по 200 000 грн. кожному в рахунок відшкодування моральної шкоди, а усього 1 400 000 грн. В подальшому до початку розгляду справи по суті позивачі звернулися до суду з уточненою позовною заявою, надавши доповнення до позовної заяви, в якому просили встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] проживали однією сім'єю по день його смерті [INFO] року. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження. У зв'язку з проведенням АТО в Донецькій області та постійними обстрілами Мар'їнського району Донецької області, [PERSON] разом з дружиною та дітьми були вимушені покинути свій будинок та переїхати до с. Яковлівка Бахмутського району Донецької області, де проживають і по теперішній час. У зв'язку з тим, що [PERSON] був студентом ІІІ курсу Селидівського гірничого технікуму та навчався за напрямком підготовки «Шахтне підземне будівництво», його було направлено на ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» на виробничу практику на період з 02 травня 2016 року по 26 червня 2016 року, то на сімейній нараді було вирішено, що [PERSON] звернеться до органів УПСЗН Селидівської міської ради за отриманням довідки переселенця саме за місцем проходження практики, тобто у м. Селидове, хоча фактично постійним місцем проживання сина залишилась кватира у с. Яковлівка. На час навчання [PERSON] проживав у будинку разом зі своєю бабусею - [PERSON] в м. Селидове, але на вихідні та святкові дні він завжди приїжджав додому, де проживає його сім'я. Під час проходження практики, приблизно о 10 годині 25 хвилин [INFO] року на території ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» стався нещасний випадок внаслідок якого [PERSON] загинув. У зв'язку з цим було складено акт № 55а від 28 жовтня 2016 року за формою Н-1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, а 03 листопада 2016 року також складено акт спеціального розслідування нещасного випадку зі смертельним наслідком за вказаних обставин. Після похорон сина [PERSON] звернувся до Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області (далі - Фонд) з метою отримати страхову виплату у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Згідно листа Фонду від 15 листопада 2016 року за № 06-2159 позивачу було повідомлено, що після вивчення усіх наданих ним документів спеціалісти Фонду дійшли висновку щодо наявності у позивача законних підстав для призначення його та виплати відповідної страхової виплати. Проте 30 листопада 2016 року відповідачем прийнято постанову «Про припинення страхових виплат особам, які мають право на неї у разі смерті потерпілого», згідно якого постановлено з 01 грудня 2016 року припинити виплату позивачу одноразової допомоги в разі смерті потерпілого в розмірі 145000 грн. Причиною припинення цієї виплати стало не підтвердження ним факту спільного проживання із сином. У відповідності до рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26.05.2017 року було встановлено факт проживання однією сім'єю [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], по день смерті останнього, а саме [INFO] року за адресою: Донецька область, Бахмутський р-н, [ADDRESS]. Враховуючи ту обставину, що в силу положень ч.2 ст. 1168 Цивільного кодексу України (далі України) член сім'ї має право на відшкодування моральної, завданої смертю загиблого, то, [PERSON], [PERSON], діючи в інтересах своїх неповнолітніх дітей, та [PERSON] мають право на встановлення факту проживання однією сім'єю із [PERSON] та відповідно на відшкодування моральної шкоди. Факт проживання однією сім'єю позивачів з загиблим [PERSON] підтверджується довідкою про склад сім'ї, виданою Соледарською міською радою, актом про фактичне проживання померлого та показаннями свідків. Просить позов задовольнити. Позивачі в судовому засіданні уточненні позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві. Представник позивачів [PERSON], який діє на підставах та повноваженнях, перевірених судом, в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні, надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON], в судовому засіданні проти позову заперечувала у повному обсязі, посилаючись на ті обставині, що [PERSON] з 16.05.2016 року по 14.06.2016 року по день смерті дійсно працював на підприємстві ПАТ «Шахтоуправління «Покровськ» за професією учня робітника підземного на час проходження виробничої практики у Селидівському гірничому технікумі. [INFO] року у результаті нещасного випадку на виробництві [PERSON] загинув. За фактом нещасного випадку на підприємстві був складений акт за формою Н-1. Для проходження практики [PERSON] уклав трудовий договір з підприємством, як вибачається з наявних на підприємстві документів, а саме його особливої картки, довідки-об'єктивки, яку він заповнював власноруч, довідками з технікуму, показаннями свідків, про те що з 2013 року проживав у своєї рідної бабусі - [PERSON] за адресою [ADDRESS], за місцем знаходження навчального закладу. Відповідач не заперечує, що загиблий міг часто навідувати сім'ю позивача по справі, але вважає, що він приїжджав до них як гість та близький родич і не на довгий строк, а потім їхав до свого постійного місця проживання, яке він сам собі визначив, будучи повнолітньою людиною. Посилання позивачів на періодичне спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім'єю без наявних інших ознак сім'ї, враховуючи те, що позивач підтверджує факт проживання в м. Селидові за місцем реєстрації бабусі загиблого на виробництві [PERSON]. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що його син [PERSON] дійсно з 2013 року мешкав у своєї бабусі [PERSON], але вважав своєю родиною сім'ю свого батька, але доказів такого ствердження він не навів. Згідно Сімейного кодексу України людина визначає особисто кого вона вважає своєю сім'єю, а згідно позовної заяви позивач сам вирішує членом якої сім'ї повинен бути [PERSON]. Конституційний суд України у п. 6 Конституційний Суд України у п. 6 Рішення «Про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї» від 03.06.1999 р. № 5- рп/99 (далі - Рішення КСУ) розрізняє членів сімей взагалі (відносить до них чоловіка або дружину, прямих родичів по низхідній і висхідній лініях - дітей і батьків) та членів сімей, які перебувають на утриманні або проживають із суб'єктами права (інші особи, що постійно мешкають з ними та ведуть спільне господарство, зокрема, не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки тощо). Згідно ст. З Сімейного кодексу України - сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Обов'язковою умовою визнання їх членами сім'ї, крім факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Тобто, в позовній заяві не доведено ні сам факт спільного проживання, ні факт ведення спільного господарства та які як у члена сім'ї у [PERSON] були права та обов'язки. Вважає, що вказані обставини свідчать про явну незаконність вимог позивача. Представник третьої особи [PERSON], у судовому засіданні питання щодо встановлення факту проживання позивачів та загиблого [PERSON] однією сім'єю, а також стягнення з ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» на користь позивачів моральної шкоди у розмірі 1 400 00,00 грн. просила вирішити на розсуд суду. Зазначила, що Відповідно до ч. 6 ст. 42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне страхування" № 1105-XIV від 23.09.1999 року (у редакції, чинній на момент загибелі [PERSON].) у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім'ї у сумі, що дорівнює розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом і настання права на страхову виплату, та одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Бахмутським міським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області було виплачено одноразову допомогу на сім'ю у зв'язку зі смертю на виробництві [PERSON], яку отримав його батько, [PERSON], у повному розмірі - 145 000,00 грн. та призначено щомісячну страхову виплату, оскільки [PERSON] не працює та доглядає брата загиблого, [PERSON], [INFO], який не досяг восьмирічного віку (право на отримання щомісячної страхової виплати у випадку встановлено ч. 3 ст. 41 Закону № 1105-XIV). Додатково звертає увагу суду на те, що згідно ч. 8 ст. 36 Закону України № 1105-XIV відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України, тобто роботодавцем. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON], народився [INFO] року у селі Новоселидівка Мар'їнського району, у свідоцтві про народження баками зазначені: мати - [PERSON], батько - [PERSON] (а.с.18). [PERSON] помер 14.06.2016 року у смт. Удачне Красноармійського району Донецької області. Відповідно до договору № 250508В від 25.05.2016 року, між ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» в особі головного інженера, надалі - Підприємство з одного боку та робітник-інструктор ПАТ «ШУ «Покровське» [PERSON], з другого сторони, уклали договір про те, що робітник-інструктор зобов'язується провести навчання на робочому місці за учбовою програмою [PERSON] в період з 07.06.2016р. по 26.06.2016р. Робітник-інструктор зобов'язується вживати заходів до забезпечення безпечних умовах праці, дотримання правил безпеки робітників, які навчаються, отримання ним практичних навичків роботи за професією. Підприємство зобов'язується забезпечити робітнику-інструктору необхідну учбово-методичну та виробничу допомогу зі сторони керівництва шахти. Факт загибелі [PERSON], [INFO], під час проходження виробничої практики в ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» підтверджується наданими та дослідженими судом копіями: акту № 55а від 03 листопада 2016 року про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, що стався зі [PERSON] [INFO] року, складеного за формою Н-1; акту спеціального розслідування нещасного випадку зі смертельним наслідком, який стався [INFO] року о 10 годині 25 хвилин на ПАТ «Шахтоуправління «Покровське», складеного за формою Н-5. Відповідно до ст.ст.1, 3 ст.43, ч. 1 та 2 ст. 46 Конституції України Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість діяльності якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосила право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника. Відповідно до ч.1 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 вказаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган. Згідно ст. 38 Гірничого закону України до обов'язків гірничого підприємства відноситься відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, безпека гірничих робіт, охорона праці та довкілля, додержання встановлених нормативів у сфері проведення гірничих робіт, правил безпеки, правил технічної експлуатації та єдиних правил безпеки при підривних роботах. Стаття 1168 Цивільного кодексу України передбачає, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці, що передбачено ч. 3 ст. 153 КЗпП України. Згідно ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Частиною третьою ст. 13 Закону України «Про охорону праці» на роботодавця покладено безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Таким чином, смертю [PERSON] членам сім'ї позивачів моральна шкода завдана з вини відповідача, який не створив безпечних умов праці, унаслідок чого [PERSON] був смертельно травмований. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. За правилами, передбаченими ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Частина 2 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; Частина 4 статті 23 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Особи, які зазнали порушення своїх, гарантованих Конституцією прав, нерідко високо оцінюють свої страждання. Тому розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 24.10.2012 року у справі №6-123цс12 та постанові від 13.11.2013 року у справі №6-120цс13 у спорах про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю члена сім'ї працівника в результаті отриманого ним на виробництві професійного захворювання, а також про відшкодування моральної шкоди членам сім'ї працівника, який загинув унаслідок нещасного випадку на виробництві, відшкодування моральної шкоди членам сім'ї працівника в таких випадках здійснюється відповідно до положень ст. 1167, ч.2 ст. 1168 ЦК України, а не за нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Звертаючись до суду із позовом про встановлення факту, який має юридичне значення, позивачі посилаються на те, що за відсутності належного встановлення того, що загиблий внаслідок нещасного випадку на виробництві, [PERSON], був членом сім'ї позивачів, останні не можуть отримати моральну шкоду завданої смертю члена сім'ї працівника який загинув унаслідок нещасного випадку на виробництві. Отже зміст позовних вимог направлений на встановлення та підтвердження юридичного факту, який у подальшому може бути підставою для видачі позивачам моральної шкоди як членам сім'ї померлого. З наданого акту акту від 03 травня 2017 року про фактичне проживання померлого, складеного в.о. старости, вбачається, що [PERSON], який помер [INFO] року, на момент смерті проживав за адресою: [ADDRESS] у складі сім'ї: батько - [PERSON], мати - [PERSON], сестри - [PERSON], [PERSON], [PERSON], брати - [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Крім того, з наданих суду копій посвідчень [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] а також [PERSON], вбачається, що останній є членом багатодітної родини, поняття якої, у відповідності до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», розкривається як сім'я, в якій подружжя (чоловік та жінка) перебуває у зареєстрованому шлюбі, разом проживає та виховує трьох і більше дітей, у тому числі кожного з подружжя, або один батько (одна мати), який (яка) проживає разом з трьома і більше дітьми та самостійно їх виховує. До складу багатодітної сім'ї включаються також діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах, - до закінчення навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років. Факт навчання [PERSON] на третьому курсі Селидівського гірничого технікуму сторонами у справі не оспорювався, а тому в порядку ст. 61 ЦПК України додаткового доведення не потребує і приймається судом до уваги. Таким чином у розумінні ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» [PERSON] на момент смерті був членом багатодітної сім'ї, до якої відноситься сім'я позивачів, і вважається таким, що проживав в тому числі і разом з позивачами однією сім'єю. В судовому засіданні у якості свідків булли допитані діти: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яки надали пояснення, що їх барт [PERSON] навчався в Селидівському гірничому технікумі, який є членом великої родини та з якою він проживав як одна сім'я. [PERSON] завжди приїзжав на вихідні, свята та канікули. Смерть якого вони тяжко переносять та вважають, що шахтоуправління повинно за це нести відповідальність. Допитані при розгляді справи свідкі сторони позивачів: підтвердили той факт, що [PERSON] з 2013 року навчався в Селидівському гірничому технікумі, проте на вихідні, свята та канікули [PERSON] завжди їздив додому до своєї родини, тобто до батька [PERSON], мачухи [PERSON] та братів і сестер, на початку навчання в с. Олександрівка Мар'їнського району Донецької області, де проживала родина, а після початку проведення АТО в с. Яковлівка Бахмутського району Донецької області, куди переїхала родина [PERSON]. Матеріальним забезпеченням [PERSON] також займались його батьки. Після досягнення [PERSON] 18-річного віку, після сімейної наради було вирішено, що він зареєструється як переміщена особа в м. Селидове, але це було зроблено лише з метою зручності для навчання, проте фактично [PERSON] все одно проживав зі своєю родиною в с. Яковлівка Бахмутського району по день його смерті [INFO] року. Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Позивачі достатньо аргументували у позовній заяві та в судовому засіданні свої моральні страждання, які їм спричинила смерть [PERSON]. Встановити ціну людського життя, повернути сина, брата неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачам, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи: глибину, характер і тривалість страждань, наявність вимушених змін у їх життєвих стосунках, обсягу страждань, а також характеру немайнових втрат, які тривають до теперішнього часу й триватимуть надалі, можливість відновлення яких виключена. З урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивачі надмірна, і визначає розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду на користь [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], по 100 000 грн. кожному та [PERSON], у розмірі 200 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Розглянувши вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим підлягають задоволенню. Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI, позивачі за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи звільняються від сплати судового збору. Частина 6 ст.141 ЦПК України, передбачає, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial