Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

13 вересня 2019 року позивач орган опіки та піклування звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на неповнолітню дитину. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що у вересні 2019 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Першотравенської міської ради Дніпропетровської області було розглянуто питання про позбавлення батьківських прав відповідача щодо неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Неповнолітній [PERSON] тимчасово проживає [ADDRESS] , навчається в Першотравенській ЗОШ №1 в 11 класі. Відповідно до характеристики, за час навчання зарекомендував себе як старанний учень, бере активну участь у громадському та спортивному житті школи та класу. Мати дитини - [PERSON] тимчасово проживає по [ADDRESS] , офіційно непрацевлаштована, вживає алкогольні напої, матеріально дитину не забезпечує, не приділяє належної уваги сину, не займається його вихованням, не має постійного місця проживання, перебуває під соціальним супроводом з 14 лютого 2019 року. Дитина знаходить підробітки для задоволення власних потреб: купує їжу та одяг. З відповідачем проводилися неодноразово бесіди щодо виконання нею батьківських обов`язків, однак висновків вона не зробила. У вересні 2019 року дитина звернулася до служби у справах дітей щодо позбавлення батьківських прав його матері, оскільки його вихованням вона не займається, вживає алкогольні напої, не має місця роботи та проживання, не забезпечує його всім необхідним, не цікавиться життям та здоров`ям дитини. [PERSON] , згідно зі статтею 150 Сімейного кодексу України, зобов`язана виховувати дитину у дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, зобов`язана піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття повної загальної середньої освіти, готувати до самостійного життя, поважати дитину та відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» зобов`язана виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку природних здібностей, поважати гідність, готувати до самостійного життя та праці.? Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України мати може бути позбавлена батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Просить суд позбавити відповідача батьківських прав щодо її неповнолітнього сина, стягнути з неї аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини та звернути рішення суду до негайного виконання в інтересах неповнолітньої дитини. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала та просить їх задовільнити. Неповнолітній [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав, просить позбавити його матір батьківських прав відносно нього. Відповідач в судове засідання не з`явилася, надала заяву в якій просить суд позбавити її батьківських прав відносно сина [PERSON] , так як на даний час вона не має маожливості утримувати та виховувати його, займатися його розвитком, забезпечити необхідними умовами проживання. Враховуючи вимоги ст.247 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести без фіксування судового засідання технічними засобами. Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Копією повторного свідоцтва про народження [NUMBER] від 19 лютого 2019 року підтверджується, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Відомості про батька записано за заявою матері, згідно з ч.2 ст.55 КЗпШС України, що підтверджується довідкою Миколаївської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області від 19 серпня 2003 року. Згідно повідомлення Першотравенської ЗОШ №1 адміністрація школи просить вирішити питання з учнем школи [PERSON] , [INFO], який виховується в неповній сім`ї, яка має ознаки складних життєвих обставин. Мати дитини - [PERSON] є матір`ю - одиночкою, проживає з чоловіком, шлюб офіційно з яким не зареєстровано, по [ADDRESS] (винаймає житло), батько має іншу сім`ю, з сином спілкується лише телефоном. Мати дитини не має постійного місця роботи та місця проживання,за словами дитини, зловживає алкогольними напоями, вихованням сина не займається, зв`язок зі школою не підтримує. Через постійні конфлікти, хлопець переїхав жити до рідної тітки [PERSON] та проживав в с.Миколаївка, а на даний час проживає по [ADDRESS] . В дитини відсутні свідоцтво про народження та паспорт, він ніде не зареєстрований. З матір`ю дитини проводилися профілактичні бесіди щодо належного виконання батьківських обов`язків, які не дали результату. Двері квартири вона не відчиняє, з сином не спілкується. Характеристикою Першотравенської ЗОШ №1 відносно [PERSON] підтверджується, що він навчається в даній школі з першого класу, зарекомендував себе старанним учнем, однак не має належних умов для закріплення навчального матеріалу, бо вдома сім`єю не створено умов для цього. Виховується в неповній сім`ї, мати є матір`ю - одиночкою, батько має іншу сім`ю, спілкується з дитиною лише телефоном. Мати не має постійного місця роботи та проживання, багато часу не спілкується з сином. З вересня 2018 року дитина проживає у тітки. Мати не займається вихованням сина, не цікавиться його навчанням, не підтримує ніяких зв`язків з класним керівником. Актом відвідування учнів ЗШ №1 від 04 грудня 2018 року підтверджується, що класним керівником [PERSON] відвідано його за домашньою адресою по [ADDRESS] . Матері дитини вдома не було, був вдома її співмешканець [PERSON] . Зі слів останнього, мати дитини знаходиться у подруги. Дитина після школи пішла до тітки, з якою, після конфлікту з матір`ю, проживає на зйомній квартирі. [PERSON] виховується в неповній сім`ї, [PERSON] - мати - одиночка, у батька дитини інша сім`я, вітчим дитини - [PERSON] працює на шахті. Сім`я проживає на зйомній квартирі, для навчання [PERSON] не створені належні умови. Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї [PERSON] по [ADDRESS] підтверджується, що квартира складається з двох кімнат, електро та водопостачання підключено, [PERSON] разом з матір`ю проживає в одній кімнаті, а в іншій - власник житла, в кімнаті є два ліжка та стіл, шафа для одягу відсутня, всі речі дитини знаходяться в пакетах на підлозі, продукти харчування відсутні. Зі слів [PERSON] , мати неофіційно працює на автомийці, вживає алкоголь, матеріально його не забезпечує. Він після школи підробляє для забезпечення своїх потреб, пояснив, що вдома він не їсть, тільки в шкільній столовій та в інших місцях. На квартиру їх впустила знайома для тимчасового проживання. Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Першотравенської міської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача від 13 вересня 2019 року підтверджується, що в інтересах неповнолітньої дитини доцільно позбавити відповідача батьківських прав щодо її неповнолітнього сина [PERSON] . Згідно з ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, вчиняють їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Приписами вказаної Конвенції, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції «Про здійснення дітей», ратифікованої Україною 03 серпня 2006 року, Конвенції «Про юрисдикцію, право, яке признається, виконується та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та міру захисту дітей», ратифікованої Україною 14 вересня 2006 року, гарантовано та забезпечено право дитини з боку усіх державних та приватних структур, а також з боку батьків на належне батьківське виховання та піклування, забезпечення дитини сімейним затишком, розвиток індивідуальності та захисту всіх прав дитини навіть від самих батьків, що не суперечить вимогам ст. 150 СК України. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини, тобто якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК), тому він підлягає застосуванню тільки тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Хант проти України» сказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матір`ю (батьком) від виконання батьківських обов`язків, оскільки ці обставини зумовлені не її (його) волею. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року №331/5427/17. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Суд також враховує, що таке судове рішення повинно відповідати й принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у якій проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Суд, з урахуванням всіх обставин справи, погоджується із висновком щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки такий висновок винесений вмотивований, містить обґрунтування доцільності такого рішення з точки зору позитивного впливу на неповнолітню дитину відповідача. Відповідач дійсно самоусунулася від виховання та утримання свого сина, не забезпечує його фізичного та духовного розвитку, не створює належні умови для його життя. Суд роз`яснює, що відповідно до вимог ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частини 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі . Ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, доньки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів з відповідача на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) також підлягають задоволенню, оскільки обґрунтовані та відповідають нормам закону. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позов задоволено повністю, позивача звільнено від сплати судового збору при пред`явленні позову до суду, заявлено дві позовні вимоги: майнового та немайнового характеру, які задоволено, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір на користь держави в розмірі 1 536,80 гривень. В інтересах неповнолітньої дитини, суд вважає, на підставі ст.430 ЦПК України, допустити рішення суду до негайного виконання.

Outcome: approved