Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом та просить розподілити між сторонами квартиру, визнавши за нею та відповідачем право власності по 1/2 частині квартири. Свої вимоги мотивує наступним. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі та за час спільного проживання ними було придбано квартиру [ADDRESS] . Оскільки дана квартира придбана за час перебування у шлюбі, то є спільним майном подружжя та за нею слід визнати право власності на 1/2 її частину, з огляду на рівність часток подружжя в об`єкті спільної сумісної власності. Відповідач 18.06.2020 року подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позову, оскільки спірна квартира була придбана у шлюбі, однак за рахунок коштів його мами, [PERSON] , яка з 12.07.2007р. працює за межами України в Бельгії. 11.09.2019р. треті особи, яка заявляють самостійні вимоги звернулися з позовом до [PERSON] та [PERSON] та просять суд визнати за ними право власності на квартиру [ADDRESS] . Свої вимоги мотивують наступним. Вищевказана квартира була придбана за рахунок їх ( [PERSON] та [PERSON] ) спільних коштів, однак була оформлена на ім`я сина - [PERSON] , оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу квартири [PERSON] в черговий раз перебувала за кордоном у Бельгії, в зв`язку з роботою, тому фізично не могла бути присутньою під час оформлення документів. Договір на ім`я чоловіка укласти, також не було можливим, так як була потрібна її згода. Крім цього, [PERSON] здійснює підприємницьку діяльність та не міг виступати покупцем через те, що вартість придбаної квартири не відповідала його річному доходу. Також, за їх кошти було проведено капітальний ремонт квартири і придбано меблі. Внаслідок чого значно збільшилась вартість квартири. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснила, що спірну квартиру допомагали купити не лише батьки відповідача, але й її мати, яка також перебуває за кордоном в Португалії. Її мати також регулярно переводила гроші на їхні потреби, на дітей, проте ці переводи здійснювались на ім`я відповідача. Окрім того, вона мала власні збереження, так як до декрету працювала медсестрою в лікарні. У їхній сім`ї був спільний бюджет, всіма коштами розпоряджався її чоловік. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] первісний позов підтримав повністю. Позов третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги заперечив. Пояснив, що жодних доказів, що саме [PERSON] та [PERSON] купляли спірну квартиру суду не надано. Відповідач та його представник - адвокат Матвійчук Г.М. в судовому засіданні позов не визнали, підтримали відзив на позовну заяву та просили в позовних вимогах відмовити. Позовні вимоги третіх осіб визнали та просили суд повністю задовольнити позовні вимоги. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю [PERSON] . Спірну квартиру купили за її кошти, які вона заробила за кордоном. Переважно молоду сім`ю утримувала вона власними силами. На момент купівлі квартири вона перебувала за кордоном. Гроші передавав покупцю її син та чоловік. В нотаріуса оформили нерухомість на сина та невістку. Вона знала, що можна оформити житло на себе та чоловіка, передавши належним чином посвідчену згоду із за кордону, проте не хотіла цього робити, щоб не образити невістку. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] пояснив, що він є батьком [PERSON] . Спірну квартиру купили за кошти, які заробила за кордоном його дружина [PERSON] . Житло планувалось купити для них. Його колишня невістка [PERSON] вводить суд в оману, що нерухомість придбано за спільні кошти її та його сина. Дійсно на момент передачі його сином та невісткою грошей за квартиру він був присутнім, це відбувалось у молодих вдома. Не надав значення тому на кого буде її оформлено. В нотаріуса не був, договір купівлі-продажу оформляв його син з невісткою. Він вважав, що не потрібно оформляти житло на себе, оскільки проблематично буде отримати згоду його дружини на її оформлення, оскільки остання в цей час перебувала за кордоном. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він продав [PERSON] квартиру. Гроші в нотаріуса за нерухомість надавав [PERSON] , бо його мати в той час була за кордоном. Мати невістки - [PERSON] , також працює за кордоном. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні, будучи допитаним в якості свідка, проти позову про поділ майна подружжя заперечив. Показав, що спірну квартиру з колишньою дружиною вони купили за кошти його матері, яка перебуває на заробітках за кордоном. Разом з тим мати його колишньої дружини перебуваючи за кордоном на його рахунок періодично переказувала кошти для їхньої сім`ї та їхніх дітей. Тому заперечив проти первісного позову та просив задовольнити позов третіх осіб, що заявляють самостійні вимоги в повному об`ємі. Вислухавши сторони та свідків, дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.04.2013 року, що стверджується свідоцтвом про шлюб. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . З договору купівлі-продажу від 04.06.2018р. встановлено, що [PERSON] придбав у [PERSON] спірну квартиру [ADDRESS] за 129 425грн. Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до роз`ясень, викладених у п. 24 постанови Пленому Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч.1 ст. 70 СК України та ч. 2 ст. 370 ЦК України, частки майна дружини та чоловіка у спільній сумісній власності є рівними. Таким чином, Сімейним кодексом України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Разом з цим, суд приймає до уваги позов третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги, [PERSON] та [PERSON] , однак відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 статті 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Твердження третіх осіб, про те, що спірна квартира [ADDRESS] придбана лише за коти [PERSON] спростовується доказами наданими позивачем. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Зокрема, судом встановлено та визнано всіма учасниками справи, що кошти на придбання спільної квартири [ADDRESS] надавалися батьками обох з подружжя, як мамою [PERSON] так і мамою [PERSON] , які перебували за кордоном на роботі. Мати позивачки, також, регулярно переводила гроші на їхні потреби, на дітей, проте ці переводи здійснювались на ім`я відповідача. У їхній сім`ї був спільний бюджет, всіма коштами розпоряджався її чоловік Крім цього, позивачка [PERSON] мала власні збереження, оскільки до декрету працювала медсестрою в лікарні та в період з 2011 року до 2013 року перебувала на роботі за кордоном в Португалії, що стверджується дослідженими в судовому засіданні квитанціями та виписками. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що вищевказана квартира [ADDRESS] набута сторонами в шлюбі за спільні кошти подружжя, то вищевказане майно в силу приписів ст. 60 СК України є спільним сумісним майном сторін, а тому їх частки у ньому є рівними. Вирішуючи питання щодо поділу спільного майна сторін суд приходить до висновку про доцільність проведення наступного розподілу. Враховуючи те, що частки у спільному сумісному майні є рівними тому слід визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Також, відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з поданих квитанцій [PERSON] при зверненні до суду сплатила 768, 40 грн. судового збору. Отже, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат підлягає до задоволення. Разом з цим, враховуючи, що квартира [ADDRESS] набута сторонами в шлюбі та є спільним сумісним майном сторін, тому у задоволенні позову третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності слід відмовити.

Outcome: approved