Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-07 00:00:00

\~ \~ \~ \~06.02.2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , в якій остання просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у житловому будинку [ADDRESS] , судові витрати покласти на відповідача, Свої вимоги позивач мотивує тим, що їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу належить житловий будинок [ADDRESS] . У вказаному будинку з її згоди був зареєстрований [PERSON] .. На початку лютого 2015 року відповідач виїхав до іншого постійного проживання у м. Харків. На її прохання виписатися з будинку відмовлявся, нічим не мотивуючи свою відмову. Одночасно його особисті речі у будинку позивача відсутні, допомоги на утримання житла він не надає, комунальні платежі не сплачує. Так, позивач позбавлена можливості оформити житлову субсидію, що порушує її право вільно розпоряджатися своєю власністю, через що вона була змушена звернутися до суду зі вказаним позовом. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, через канцелярію суду завчасно надала письмову заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити позов, розгляд справи просила здійснювати без її участі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач\~ [PERSON] в судові засідання 11.03.2020 року, 06.04.2020 року, 28.04.2020 року та 08.05.2020 року не з`явився, про дату, час та місце судових засідань повідомлявся у встановленому законом порядку, а саме: за останнім відомим місцем проживання та реєстрації і через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд не повідомив. Будь-яких заяв та клопотань від відповідачів не надходило. Ухвалою суду від 08.05.2020 року постановлено здійснити розгляд справи у заочному порядку відповідно до вимог ч.1 ст.280\~та ч.1 ст.281 ЦПК України. У зв`язку з неявкою у судове засідання усіх учасників справи фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу будинку від 02.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Харківської області Пендюріною Л.С. зареєстрованого в реєстрі за № 1136, що підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 256882 від 02.11.2004 року. Відповідно до довідки від 03.02.2020 року №02-20/682 Золочівської селищної ради [PERSON] , дійсно зареєстрований у будинку [ADDRESS] . Аналогічна інформація міститься у будинковій книзі на вказаний будинок. Згідно акту від 29 лютого 2020 року, складеного за участі депутата Золочівської селищної ради Садового В.А. та сусідів [PERSON] , та [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , не проживає у будинку [ADDRESS] станом на [INFO] року не проживає, у будинку немає його речей та майна. Ухвалою суду від 11.03.2020 року судом було направлено запити до Золочівського відділення поліції, КП «Золочівська ЦРЛ» та Золочівського 3 міського відділення поштового зв`язку про те чи звертався [PERSON] за допомогою та чи отримував поштову кореспонденцію за адресою місця реєстрації. Як вбачається з повідомлення директора КНП ЗЗР «Золочівська ЦРЛ» Ломакіної О. від 23.03.2020 року № 326 [PERSON] , [INFO] , за медичною допомогою за адресою [ADDRESS] не звертався, на амбулаторному чи стаціонарному лікуванні не перебував. Згідно інформації т.в.о. начальника Золочівського ВП Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області [PERSON] , направленого до суду від 03.04.2020 року вих.№ 1743/119-80/03/20-2020 від [PERSON] заяв з приводу перешкоджання проживання за адресою [ADDRESS] не надходило. При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями\~Конституції України\~та ст.ст.15,\~23,405 ЦК України. Крім того основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог\~статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Згідно положень\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Глава 23 Цивільного кодексу України\~встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в\~ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України особі належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ч. 1ст. 383 ЦК України власник власника житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 ЦП України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" застосовуючи положення статті 391 ЦК України , відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. З правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709 цс16 вбачається, що за порівняльним аналізом статей 383,391,405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей150,156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які тривалий час не мешкають у квартирі, усунення порушень свого права власності у будь-який час, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Положеннями\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV\~прокоментовано порядок та підстави зняття з реєстрації місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за вказаною у позовній заяві адресою, проте є відсутнім за місцем реєстрації. Проживаючи за іншою адресою, спірним житлом не цікавиться, не несе витрати на його утримання, чим порушує права власника будинку [PERSON] . Доказів наявності домовленості між [PERSON] та [PERSON] стосовно відсутності останнього у будинку, суду не надано, в зв`язку з чим, в розумінні положень ст.ст. 383, 391 ЦК України\~суд вважає, що [PERSON] втратив право користування вказаним житлом. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у повному обсязі, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Стосовно судових витрат по справі суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в даній справі з відповідача на користь позивача слід стягнути суму сплачену позивачем при зверненні до суду у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: approved