Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

09 квітня 2020 року позивач [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач), в якій просив визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права, принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, інформацію, яка поширена [PERSON] на сторінці у соціальній мережі «Facebook», адреса в мережі Інтернет, в частині висловлювання наступного змісту: « А Ваш зять и агітатор [PERSON] , похищавший людей и обилечивающий рыбаков на бетонном причале, выстроенном с Вашей помощью?», у тій частині, яка стосується словосполучення «похищавший людей»; зобов`язати [PERSON] спростувати вказану у попередньому пункті недостовірну інформацію шляхом розміщення на сторінці в соціальній мережі «Facebook» повідомлення наступного змісту «Размещенная мною [INFO] на этой странице фраза (информация) « А Ваш зять и агитатор [PERSON] , похищавший людей и обилечивающийрыбаков на бетонном причале, выстроенном с Вашейпомощью ?» в тексте моей публикации от [INFO] «Кто виновник продажи земли», является недостоверной информацией поскольку [PERSON] , о котором я писал, не похищал людей». В обґрунтування зазначеного позову [PERSON] зазначив, що [INFO] на сторінці в соціальній мережі Facebook громадянин [PERSON] розмістив публікацію під назвою « [INFO] », зокрема, ним було розміщено в цій публікації речення наступного змісту: «а Ваш зять и агитатор [PERSON] , похищавший людей и обилечивающийрыбаков на бетонном причале, выстроенном с Вашей помощью? Он собирается купить земли заповедника? Это обещали вам Слуги народа?». Цю інформацію (речення) позивач вважає абсолютно недостовірною, брехливою та такою, що посягає на його честь та гідність. При цьому позивач зазначає, що «похищение людей» за законодавством України та загально визнаними нормами міжнародного права є кримінальним злочином, відповідач стверджує про викрадення позивачем людей, зазначаючи їх у множині, що за ст. 12 та ч. 2 ст. 146 Кримінального кодексу України відноситься до злочинів середньої тяжкості. Водночас, як вказує позивач, в Україні діє презумпція невинуватості, згідно якої він вважається невинуватим у вчиненні будь-якого злочину за відсутності відповідного вироку суду про це. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на ч.1 ст.12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст.ст.3 та 13 Загальної декларації прав людини, ст.ст.3, 62, 68 Конституції України, ст.ст.11, 15, ч.1 та п.4 ч.2 ст.23, ч.ч.1 та 2 ст.201, ч.ч.1, 4, 6 та 7 ст.277 Цивільного кодексу України, ст.30 ЗУ «Про інформацію» Представник позивача надав до суду заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, адвокат відповідача надав до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю участю в розгляді іншої справи в Одеському окружному адміністративному суді, надав відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог. Суд критично ставиться до зазначеного клопотання, на думку суду представник відповідача зловживає своїми правами та своїми діями намагається затягнути розгляд справи. Так, представник відповідача не надав належних та допустимих доказів того, що він дійсно представляє інтереси у справі № 420/1124/20. При цьому, на судовому засіданні, яке було призначено на 17 вересня 2020 року, представник відповідача, також, надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що приймає участь в іншій кримінальній справі. Стаття 129 Конституції України гарантує та встановлює основні засаду судочинства, якими є зокрема: 1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; 6) гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 7) розумні строки розгляду справи судом. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У відзиві на позов відповідач зазначив, що згадане у позовній заяві висловлювання відповідача не є фактичним твердженням, відповідне висловлювання за своїм змістом є запитанням до іншої особи, відмінної від позивача, у відповідному висловлюванні відповідач жодним чином не стверджує про вчинення позивачем кримінального правопорушення, відповідне висловлювання не несе у собі розгорнутого стверджувального змістовного навантаження, у відповідача не було умислу на вчинення дій щодо поширення недостовірної інформації про позивача. Також відповідач зазначає, що його висловлювання можна розцінювати як не зовсім коректне запитання, однак його не можна розцінювати як порушення презумпції невинуватості та достатню правову підставу для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності. З огляду на це відповідач вказує, що вказане висловлювання не є фактичним твердженням і недостовірною інформацією, що підлягає судовому захисту шляхом її спростовування згідно визначеного ст.277 ЦК України порядку. Враховуючи наведене, відповідач просить узадоволенні позову відмовити. Правовим обґрунтуванням своїх доводів та заперечень відповідач навів ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.32 Конституції України, ст.ст.201, 277, 297, 299 ЦК України, ст.30 ЗУ «Про інформацію». Також, у клопотанні про долучення доказів до матеріалів справи від 20 серпня 2020 року відповідач навів доводи аналогічні за змістом тим, що викладені у відзиві на позов. Додатково, відповідач посилається на публікації в мережі Інтернет, в яких згадується позивач в контексті обставин, про які зазначав відповідач у своїй публікації. Також відповідач вказує, що його висловлювання, з приводу якого виник спір, є зверненням до [PERSON] та є лише запитанням, а не твердженням. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2020 року справа була направлена за підсудністю до Київського районного суду м. Одеси, ухвалою якого від 10 липня 2020 року була прийнята до провадження та призначена до розгляду у підготовчому провадженні. На стадії підготовчого провадження позивач звернувся до суду із заявою про залишення позову без розгляду в частині позовної вимоги, а саме - вимоги про зобов`язання відповідача спростувати недостовірну інформацію. 15 жовтня 2020 року до вирішення вказаної заяви судом по суті, позивач звернувся до суду із заявою (в рамках заяви про розгляд справи за його відсутності), в якій він відкликав вказану вище заяву та просив розглянути по суті та задовольнити вимогу про зобов`язання спростувати недостовірну інформацію. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого сторони розпоряджаються процесуальними правами на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України), заява від 15 жовтня 2020 року була врахована судом та обидві позовні вимоги, вказані у позовній заяві були розглянуті по суті. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивачем зазначено та відповідачем не заперечується, що [INFO] на сторінці в соціальній мережі Facebook відповідачем було розміщено публікацію під назвою « [INFO] », адреса вказаної сторінки Відповідача із зазначеним текстом в мережі Інтернет: [INFO] . У вказаній публікації мається речення наступного змісту - а Ваш зять и агитатор [PERSON] , похищавший людей и обилечивающий рыбаков на бетонном причале, выстроенном с Вашей помощью? Он собирается купить земли заповедника? Это обещаливам Слуги народа?». Факт розміщення відповідачем вказаної вище публікації на власній сторінці в мережі Інтернет та зміст цієї публікації відповідачем не заперечується. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Зазначене у публікації відповідача твердження, що наведене вище, оскаржується позивачем в частині посилання на те, що він викрадав людей. Оцінюючи доводи позивача, суд погоджується з тим, що викрадення людей за загальновизнаними нормами міжнародного права та національним законодавством України є кримінальним злочином. Так, згідно зі ст. 146 КК України, незаконне позбавлення волі або викрадення людини передбачає покарання у вигляді обмеження волі на строк до трьох років або позбавлення волі на той самий строк. Відповідно до ч.2 ст.146 КК України викрадення, вчинене «щодо двох чи більше осіб» карається обмеженням волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк. Крім того, згідно зі ст. 13 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має свободу вільно пересуватися. Згідно з ч. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні прав 1966 року, кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання. Враховуючи це, суд погоджується з тим, що посилання на викрадення особою інших людей, є звинуваченням у вчиненні кримінального злочину, який також засуджується міжнародною спільнотою та посягає на загальновизнані права людини. У свою чергу, відповідно до ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, вчинення позивачем викрадення людей може бути підтверджено лише та виключно відповідним вироком суду. Матеріали справи не містять такого вироку, відповідач не зазначав реквізити відповідного судового документу (справи) та не стверджував про їх існування. Крім того, судом було задоволено клопотання відповідача про витребування доказів від 08 вересня 2020 року та постановлена ухвала від 09 вересня 2020 року про витребування відповідних даних у Управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління національної поліції в Одеській області та Прокуратури Одеської області. На виконання вказаної ухвали судом було отримано лист Одеської обласної прокуратури від 02 жовтня 2020 року за вих № 09/3-8вих-20, в якому зазначено, що згідно даних Єдиного реєстру досудових розслідувань станом на 01 жовтня 2020 року інформація про повідомлення про підозру позивачу відсутня. З огляду на це, суд вважає доведеним факт того, що позивач не вчиняв дій з викрадення людей, не вчиняв відповідного злочину, будь-якого вироку з цих питань нема. Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. За приписами ч.ч. 1 та 2 ст.201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Посилання відповідача при цьому на ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не є підставою для відмову у задоволенні позову. Вказана норма передбачає, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. В свою чергу, вказана стаття містить ч.2 за якоюздійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Вказаними «формальностями, умовами, обмеженнями» є зазначені вище ст.3 Конституції України, ч.ч. 1 та 2 ст.201 ЦК України та інші норми законодавства України, які спрямовані на захист гідності і ділової репутації особи поряд із правом особи на свободу вираження поглядів. При цьому обґрунтованим суд вважає посилання позивача на позицію, яку висловив Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Ляшко проти України» від 10 серпня 2006 року. У вказаному рішенні зазначено, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19. У контексті викладеного, необхідно визначати, чи є поширена особою інформація щодо іншою особи висловленням саме поглядів (оціночним судженням), чи є недостовірними даними, твердженням про фактичну обставину. Відповідно ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про інформацію», інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно з ч. 2 ст. 30 ЗУ «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відображенням балансу між свободою слова та повагою до гідності та ділової репутації є п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи. У вказаній нормі ВСУ зазначив, що праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. З огляду на те, що викрадення людей є кримінальним злочином, та може бути доведений виключно вироком із відповідною конкретною інформацією, у даній справі баланс порушений на шкоду поваги до честі та гідності позивача. У зв`язку із цим, суд не приймає посилання відповідача на абз. 3 та 5 п. 19 вказаної вище постанови Пленуму ВСУ щодо оціночних суджень, думок, переконань, критичної оцінки певних фактів і недоліків, які не можуть бути предметом судового захисту. Як встановлено вище, посилання на вчинення особою кримінального злочину не може охоплюватися категорією «оціночних суджень, думок, переконань», а за відсутності факту вчинення такого злочину - висловлювання відповідача не може бути віднесено й до «критичної оцінки певних фактів і недоліків». Наведена вище правова позиція ВСУ узгоджується з новітньою практикою Верховного Суду. Зокрема, у постанові від 07 листопада 2019 року в справі №344/3331/16-ц, ВС зазначив, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням Надаючи оцінку доводами відповідача, про те, що спірне висловлювання відповідача є запитанням, а не твердженням, суд виходить з наступного. У вказаній фразі не міститься питання про те, чи вчиняв позивач викрадення людей, вказана інформація наводиться саме як факт, оскільки в протилежному випадку, речення містило б запитання про те, чи вчиняв позивач викрадення людей. Натомість, такого питання ані вказане висловлювання відповідача, ані текст його публікації від [INFO] в цілому. Також, суд враховує наданий позивачем консультаційний висновок № 67661 за результатами проведення лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження від 15 жовтня 2020 року, що складений Одеською філією ТОВ «Судова незалежна експертиза України». Згідно вказаного висновку, словосполучення «похищавший людей» в контексті фрагмента: А Ваш зять и агитатор [PERSON] , похищавший людей и обилечивающий рыбаков на бетонном причале, выстроенном с Вашей помощью? Інтернет-публікації [PERSON] « [INFO] », розміщеної у мережі Facebook , вжито у формі фактичного твердження. Вказаний висновок суд оцінює відповідно до вимог ч.1 ст.76 ЦПК України. При цьому суд враховує, що відповідачем не надано доказів на підтвердження своєї позиції про те, що спірне висловлювання наведене ним як запитання. Також суд враховує, що таке питання відповідач мав адресувати не невизначеному колу осіб, а відповідним державним органам. Натомість, із адвокатськими запитами щодо перевірки інформації про вчинення позивачем викрадення людей, адвокати відповідача почали звертатися до правоохоронних органів лише після відкриття провадження у справі (запити від 01 вересня 2020 року №1 та №2). Також суд зазначає про суперечливість позиції відповідача, оскільки у своїх процесуальних документах він посилається одночасно й на законодавство щодо оціночних суджень, і на те, що спірне висловлювання на його думку взагалі є не твердженням, а питанням до певних осіб. Також суд враховує, що відповідно до абз. 3 ч. 6 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Щодо посилань відповідача на інші публікації в мережі Інтернет, в яких є згадування про позивача, суд зазначає, що юридична відповідальність будь-якої особи носить персональний (індивідуальний) характер, а отже відповідач несе відповідальність за власні твердження та висловлювання. Така правова позиція наведена у рішеннях (постановах) Верховного Суду у складі КЦС (постанова від 27 серпня 2020 року у справі № 820/1379/16, від 16 червня 2020 року у справі № 826/14366/17, від 17 квітня 2020 року у справі № 826/12513/14). Крім того, будь-яких посилань на вказані вище публікації у зробленій відповідачем публікації відсутні, отже зміст публікації відповідача є відображенням його власної позиції, а не цитуванням будь-яких інших осіб. Згідно ч.1, 4 та 7 статті 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. При цьому, судова практика суду касаційної інстанції передбачає правову можливість недостовірної інформації, поширеної в соціальній мережі «Facebook» (Постанови ВС від 24 березня 2020 року у справі № 522/16047/18-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 331/3723/18). З урахуванням викладеного, суд вважає, що слід задовольнити позовну заяву. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідноч. 1-4 ст. 12 ЦПК України,цивільнесудочинство здійснюєтьсяна засадахзмагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом .Кожна сторонаповинна довестиобставини,які маютьзначення длясправи іна яківона посилаєтьсяяк напідставу своїхвимог абозаперечень,крім випадків,встановлених цимКодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1ст. 81 ЦПК Українипередбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»,під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як вбачається з положень ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно доч. 1ст. 2 ЦПК України,завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ізч. 1 ст. 3 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 доКонвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav.Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominenv.Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»(Hirvisaariv.Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення,ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 1681 грн. 60 коп.

Outcome: approved