Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, в обгрунтування якого вказує, щоз 14.11.1992 року по 27.07.1996 року була членом КСП ім.Шевченко (Асоціація імені Шевченко) Шевченківської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області. Згідно ч. 3 п. 2. Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» №666/94 від 10.11.1994 року. Кожному члену підприємства видається сертифікат на право приватної власності на земельну частку (пай) із зазначенням у ньому розміру частки (паю) в умовних кадастрових гектарах, а також у вартісному виразі. Указ Президента України №720/95 від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» в п.2 вказує, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. В державному акті на право колективної власності на землю КСП Шевченко Васильківського району Дніпропетровської області, який складений 3 травня 1995 року громадянка [PERSON] в списку-додатку до державного акту значиться за №320 (20 січня 2011 року я уклала шлюб з гр. [PERSON], тому на теперішній час її прізвище [PERSON]). Розмір паю по КСП Шевченка становить 5,83 умовних кадастрових гектарів, грошова оцінка земельного паю станом на 06.08.2011 року становить 24626,00 гривень. Сертифікату на право власності до теперішнього часу вона не отримала, спроби вирішити це питання в позасудовому порядку позитивного результату не дали. Просила суд визнати за нею право на земельну частку (пай) в КСП Шевченка Васильківського району Дніпропетровської області розміром 5,83 умовних кадастрових гектарів. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представник відповідача Шевченківської сільської ради Васильківського району Чепеленко Н.О. позовні вимоги не визнала, надала суду письмові запереченя де вказала, що Шевченківська сільська рада Васильківського району Дніпропетровської області, як орган місцевого самоврядування , в період розпаювання колективних господарств не була розпорядником земель колективної власності, не мала повноважень видати сертифікати на земельні частки (паї). Згідно ст. 122 Земельного кодексу України до повноважень сільської ради не належить передача земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності. Згідно п.4 ст. 122 ЗК України це повноваження належить центральному органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів. Виходячи з вищевказаного Шевченківська сільська рада не може бути належним відповідачем у вирішенні даного позову. Представник відповідача Васильківської районної державної адміністрації Атаманюк І.Л. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважаючи їх безпідставними та необгрунтованими, пояснив, що згідно ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, ст. 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалість три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків встановленими ст. 253-255 ЦК України. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Приписами ч.1 ст.261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається із наданої до суду позивачкою: виписки із рішення Протоколу засідання уповноваженої комісії реструктуризації господарства та земельних питань сільськогосподарського кооперативу ім. Шевченка від 09 квітня 2001 року № 7; архівної довідки від 03 травня 2001 року № 75 наданої Архівним відділом Васильківської районної державної адміністрації [PERSON] про період роботи в асоціації ім. Шевченка, що позивачці було відомо ще із 2001 року про те, що їй було відмовлено у виділені земельної частки (паю) та видачі сертифікату на право на земельну частку (пай) як члену асоціації ім. Шевченка так як на момент проведення паювання земель асоціації ім.Шевченка вона вже не була членом господарства у зв'язку із звільненням її за власним бажанням та відповідно не була внесена і до списку що додавався до державного акта і право колективної власності на землю асоціації ім. Шевченка. Тобто позивачці було відомо про порушення її прав, як вона вважає, ще з 2001 року. З часу коли [PERSON] дізналася або повинна була дізнатися про порушент своїх прав, свобод чи інтересів пройшло вже більше 15 років, хоча законом (cm. 257 ЦПК України) чітко встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки. Ст. 267 ЦК України встановлено правові наслідки недотримання строків позовної давності, де в частині 4 вказаної статті зазначено, що сплив позови давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є докази, які свідчать про те, щ були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, або небажань дізнатися про порушення своїх прав не є поважною причиною при поновленні пропуску строку для звернення до суду. На підставі вищевикладеного просив в позові відмовити. Представник третьої особи Васильківського відділу Держгеокадастру Васильківського району Шаталов А.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити позивачці у позові за безпідставністю вимог. Вислухавши представника позивача, відповідачів, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно записів в трудовій книжці позивач з 10 жовтня 1992 року працювала в асоціації ім. Шевченка, але 16 липня 1996 року була звільнена за власним бажанням(а.с.7). Згідно державного акту на право колективної власності на землю серії [NUMBER] від 03. 05. 1995 року асоціації імені Шевченка Васильківського району Дніпропетровської області, передано у колективну власність 4358,6 гектарів землі у межах згідно з планом для сільськогосподарського виробництва, відповідно до рішення Шевченківської сільської Ради народних депутатів від 10. 01. 1994 року. В п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» розяснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку(пай) з дня видачі цього акта. Для того, щоб набути право на земельну частку (пай), згідно з вимогами Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08. 08. 1995 року, необхідна наявність таких обставин: щоб особа була членом КСП на час отримання акта про право колективної власності на землю; щоб була внесена до списку осіб, що додається до державного акту на право колективної власності на землю; щоб КСП отримало акт про право колективної власності на землю. Отже, право громадян як співвласників колективної власності на землю набувається з дня видачі в установленому порядку державного акта на право колективної власності на землю з обовязковим додатком списком громадян, які є членами сільськогосподарського підприємства. Зі змісту наведеного вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві й була його членом. Пункт 2 Указу Президента України №720/95 від 08. 08. 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» передбачає, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно виписки із рішення засідання уповноваженої комісії по реструктуризації господарства та земельних питаннях при розгляді заяви [PERSON] про виділення земельної частки (паю), було відмовлено, в з"язку з рішенням сільської ради одинадцятої сесії ХХШ скликання "Про припинення права колективної власності та права користування земельними ділянками асоціації ім. Шевченка від 16.03.2001 року "так як земель резервного фонду в наявності немає. (а.с.8). [PERSON] була прийнята в члени асоціації ім. Шевченка на загальних зборах членів асоціації прот. №3 від 14.11.92 року, а виключена з членів асоціації ім.Шевченко на загальних зборах прот.№4 від 27.07.1996 року, а також на засіданні Ради асоціації 16.07.1996 року, що підтверджується архівною довідкою №75 від 03.05.2001 року (а.с.9). Згідно протокололу №5 загальних зборів членів асоціації ім. Шевченка від 26 жовтня 1996 року, вирішено, що не можуть претендувати на пай колишні колгоспники, які розрахувалися з господарства за власним бажанням, або були виключені з нього за порушення. (а.с.38-47) Згідно ст. 11 ЦК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Тобто, за змістом зазначеної норми обрання способу захисту свого порушеного права та права визначення предмету та правових підстав позову, законом передбачено виключно позивачеві і суд без його згоди не може їх змінити. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Викладені обставини свідчать про те, що саме з 16. 03. 2001 року позивач дізналася про своє порушене право, однак звернулася до суду за його захистом лише 15.02.2016 року, тобто більш як 15 років потому, що підтверджено матеріалами справи. Відповідно до ст. ст. 71, 75 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки і позовна давність застосовується судом незалежно від заяв сторін. Статтею 76 ЦК УРСР передбачалось, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Згідно ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Враховуючи те, що позивач ні в наданій суду позовній заяві, а ні під час розгляду справи не навела поважних причин пропуску строку позовної давності у строк 15 років з моменту виникнення права на позов, тому суд вбачає наявність підстав для відмови у задоволенні її позову про визнання права на земельну частку (пай) у звязку пропуском строку звернення до суду за захистом порушених прав. На підставі викладеного, п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», ст. ст. 71, 75, 76, 80 ЦК УРСР ст. 48 Кодексу Законів про працю України, п. 2 Указу Президента України №720/95 від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»,

Outcome: dismissed