Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

08.02.2021 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про визнання права власності за набувальною давністю до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , і [PERSON] 22.02.2021 року отримані адресні довідки про реєстрацію місця проживання в відповідачів - фізичних осіб 23.02.2021 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального провадження в підготовчому судовому засіданні на 31.03.2021 року. 31.03.2021 року закінчене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 31.03.2021 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 31.03.2021 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення Згідно поданої позовної заяви позивач просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру, загальною площею 37.6 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: в період з 1998 року по 2000 рік вона перебувала в шлюбі з [PERSON] . В період шлюбу в них народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу вона з бувшим чоловіком деякий час проживали разом за адресою: [ADDRESS] . У 2001 році чоловік остаточно покинув її та поїхав в невідомому їй напрямку, ані місяця його перебування, ані засоби зв`язку їй не відомі. За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2005 року [PERSON] визнано безвісно відсутнім. Так, з 2001 року вона залишилась разом з донькою проживати в спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Пізніше до них приєднався її чоловік - [PERSON] з я ким 27.12.2014 року вона зареєструвала шлюб. Проте спірна квартира їй не належить. Співвласниками зазначеної квартири є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З 2001 року в зазначеній квартирі жоден із співвласників не з`являвся. Майже 20 років вона добросовісно, безперевно володіє та відкрито користується зазначеною квартирою. Доглядає та утримує її, сплачує комунальні послуги, проводить поточний та капітальний ремонти. Проте на даний час права приватної власності на вищезазначену квартиру у неї немає, оскільки вона знаходиться у власності інших осіб, що не є її родичами, тому вона не може оформити право власності на квартиру в іншому порядку, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також пояснила, що з бувшим чоловіком вона не проживає з 2001 року. Місце знаходження його їй не відоме, оскільки він переховувався від сплати аліментів,тому будь-які відомості про себе не надавав. [PERSON] , була її колишньою свекрухою, але вона в 1995 році вихала за межі держави на постійне місце проживання до доньки і відомостей про себе не надавала. [PERSON] ,. є онуком [PERSON] , але він жодного дня не проживав у зазначеній квартирі оскільки є сином доньки [PERSON] , та проживав і проживає за межами держави. Вона його ніколи не бачила і нічого про нього не знає. Оскільки [PERSON] , була власником зазначеної квартири вона реєструвала в цій квартирі кого бажала. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , і [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомленіналежним чином, шляхом виставлення інформації на офіційному сайті судової влади, оскільки фактичне місце його проживання невідоме. Відзиву на позовну заяву не надали. Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Між сторонами виникли правовідносини із права власності на нерухоме майно. Судом встановлено, що позивачка в період з 1998 року по 2000 рік перебувала в шлюбі з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу. В період шлюбу в позивачки та [PERSON] , народилася донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. в якому сторони записані батьками дитини. За доводами позивача після розірвання шлюбу вона з бувшим чоловіком деякий час проживали разом за адресою: [ADDRESS] . У 2001 році чоловік остаточно покинув її та поїхав в невідомому їй напрямку, ані місця його перебування. ані засоби зв`язку їй не відомі. За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2005 року [PERSON] визнано безвісно відсутнім, що підтверджується копією рішення суду. З 2001 року позивачка разом з донькою проживають в спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Пізніше до них приєднався чоловік позивачки - [PERSON] з яким 27.12.2014 року позивачка зареєструвала шлюб. Як вбачається позивачка стала проживати в спірній квартирі як член сім`ї її власників. Тобто стала володіти та користуватись спірним приміщенням правомірно та продовжує користуватись спірною квартирою по даний час. Всі інші співвласники не проживають в спірній не проживають: відповідач [PERSON] , - з 1995 року, відповідач [PERSON] , - з 2001 року, а відповідач [PERSON] , взагалі не проживав в квартирі На підставі чого суд погоджується з обраним позивачем способом захисту її прав шляхом визнання права власності на зазначену вище квартиру за набувальною давністю Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Факт відкритого безперервного та добросовісного володіння користування позивачем зазначеною вище квартирою підтверджується показаннями свідків [PERSON] і [PERSON] які в судовому засіданні пояснили, що добре знайомі з позивачкою проживають по сусідству з нею. Їм відомо, що приблизно з 2000 року позивачка в даній квартирі проживає разом з донькою Її чоловік, [PERSON] , їх залишив та кудись виїхав. Крім позивачки та її доньки, а пізніше другого чоловіка позивачки, вони в спірній квартирі нікого не бачили. Про наявність будь-яких спорів з приводу даної квартири не чули. Позивачка належно утримує квартиру: змінила вікна на пластикові, робить ремонти, утримує квартиру в належному стані. Надані свідком пояснення підтверджуються і актом депутата Верхньодніпровської міської ради від 04.02.2021 року. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК) (п. 9 Постанови). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю, (п. 11 Постанови) Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 4, 5 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади, (п. 13 Постанови) Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") (п. 14 Постанови). Враховуючи, що дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджено, що позивач [PERSON] , більше 10 років відкрито, безперервно володіє квартирою [ADDRESS] . Добросовісно заволоділа наявним майном: фактично проживаючи в даному житловому приміщенні після розірвання шлюбу з першим чоловіком. Володіє даним домоволодінням відкрито, оплачує комунальні послуги. Дане володіння позивача зазначеним вище житловим приміщенням відоме як посадовим особам, так і сусідам позивача. І будь-які особи не оспорюють володіння позивача даним майном. Володіння позивача зазначеним вище житловим приміщенням є непреривним, так як позивач не покидала зазначене домоволодіння протягом всього цього часу, постійно проживаючи в ньому разом з членами своєї сім`ї. Також враховуючи, що власники зазначеного житлового приміщення будучи членами сім`ї позивачки, залишивши квартиру не вирішили питання щодо переходу права власності до позивачки чи до інших осіб. Протягом тривалого періоду часу в зазначеному житловому приміщенні не з`являються та не надають будь-яких відомостей про себе, відповідно наявні всі правові підстави для визнання за позивачкою в судовому порядку права власності на зазначену вище квартиру за набувальною давністю. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі по 350 (триста п`ятдесят грн. 93 коп., з кожного, оскільки судом ухвалюється рішення про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved