Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

08 лютого 2018 року [PERSON] звернулася до\~суду з\~позовом до [PERSON], по якому просила: -розірвати шлюб між мною, [PERSON], та відповідачем [PERSON], зареєстрований 26 жовтня 2007 року у відділі РАЦСу Київського районного управління юстиції у м. Одесі, актовий запис № 1112. -визначити місце проживання наших спільних дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], разом зі мною, [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. -стягнути аліменти з [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] та неповнолітнього сина [PERSON], 22.07.2014 року народженім в розмірі 1/3 частини від його доходу, починаючи від дня подання позовної заяви до досягнення дітьми Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вони з відповідачем сумісно не проживають, шлюбні відносини не підтримують, сумісного господарства не ведуть. Позивач зазначила, що збереження сімї є неможливим та подальше перебування в шлюбі суперечитиме її інтересам. Позивач у судове засідання не зявилася, надала суду заяву, згідно якої просила розглядати справу за її відсутності, щодо заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у\~судове засідання\~не зявився про день, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, згідно наданої суду письмової заяви позов визнав частково, а саме в частині розірвання шлюбу та визначенні розміру аліментів у сумі 1/3 частини від доходу. Згідно зі ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши\~та\~проаналізувавши матеріали справи дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.\~51\~Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Згідно зі ст. ст.110,112\~СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 26.10.2007 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси, про що зроблений відповідний актовий запис № 1112. Свідоцтво про шлюб серії І - ЖД № 061308. Від шлюбу подружжя мають двох спільних дітей : - сина - [PERSON], [INFO] , Свідоцтво про народження Серії І - ЖД № 154586, видане 14 жовтня 2008 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції; -сина - [PERSON], [INFO], Свідоцтво про народження Серії І-ЖД № 397894, видане 29 липня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. Однією сімє'ю сторони не проживають, спільне домогосподарство не ведеться, фактичні шлюбні відносини припинені. На\~час\~розгляду\~справи\~майнові вимоги, будь-кого з сторін, суду не пред'явлені. Враховуючи те, що однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, суд вважає, що у зв'язку з відсутністю вільної згоди позивача на продовження шлюбу, подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам, а також принципу добровільності шлюбу, у зв'язку з чим, є неможливим. Згідно з ч. 3\~ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110 цього Кодексу. З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім'ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, як це передбачено\~ст. 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. Щодо вимоги про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована\~Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII\~та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею\~ст. 51 Конституції України\~гарантовано, а\~ст. 180 СК України\~передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3\~ст. 181 СК України). Відповідно до вимог\~ст. 182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених\~ст. 184 цього Кодексу. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 17\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Наведені норми імперативно закріплюють обов'язок обох батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Суд вбачає, що відповідач є працездатною людиною за станом здоров'я та спроможний платити аліменти на утримання дітей. Враховуюче викладене та з огляду на часткове визнання позову відповідачем, суд вважає за можливе задовольнити позов в цій частині та стягнути аліменти на утримання неповнолітніх дітей, у розмірі 1\\3 від всіх видів заробітку відповідача але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Разом з тим, суд вбачає, що між сторонами наявний спір щодо вирішення місця проживання дітей. За змістом ч. ч. 1, 2\~ст. 161 СК України\~якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Виходячи із зазначеного, суд вважає за необхідним продовжити розгляд справи в цій частині заявлених вимог, оскільки вона потребує додаткового дослідження та оцінювання судом відповідно до вимог ст. 79, 80, 89 ЦПК України з метою ухвалення обґрунтованого рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved