Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-23 00:00:00

12 квітня 2021 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2021 року цивільну справу № 753/7521/21 передано судді Шаповаловій К.В. Фактично справу було передано судді 15 квітня 2021 року. 18 травня 2021 року до суду надійшла відповідь від виконавчого комітету Ковельської міської ради про зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] 24 травня 2021 року до суду надійшла відповідь від Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 17 червня 2021 р. відкрито провадження у справі та вирішено слухати справу в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання на 27 липня 2021 року на 12:00 год. Підготовче засідання призначене на 27 липня 2021 року було відкладене на 11 жовтня 2021 року на 12:00 год. за клопотанням представника позивача. 20 серпня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача [PERSON] (вх. №58266) про витребування доказів. Ухвалою суду від 26 серпня 2021 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 30 вересня 2021 року на адресу суду від представника позивача надійшли письмові пояснення по справі. Ухвалою суду від 11 жовтня 2021 року закрито підготовче засідання у справі та призначено судовий розгляд на 29 листопада 2021 року. 27 жовтня 2021 року до суду на виконання вимог ухвали суду від 26 серпня 2021 року від Департаменту з питань реєстрації надійшла копія реєстраційної справи. У судовому засіданні 29 листопада 2021 року представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові та письмових поясненнях, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між відповідачем - 1 та відповідачем -2 та витребувати майно на користь позивачки. Зауважив, що відповідним наказом Міністерства юстиції України було скасовано рішення державного реєстратора, за яким право власності на квартиру позивачки було зареєстровано за [PERSON] . При цьому Міністерство зауважило, що визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] не входить до повноважень Міністерства. Оскільки майно з володіння позивачки вибуло поза її волею, зокрема шляхом зміни характеристики квартири, а саме «корп» на «секція», вона просить витребувати це майно на її користь від останнього власника - відповідача у справі [PERSON] . Відповідачі у судові засідання, в тому числі і 29 листопада 2021 року не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином за зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом розміщення інформації на офіційному сайті Судової влади України Відповідач [PERSON] копію позовної заяви з додатками, ухвалу суду про відкриття провадження у справі отримала 2 липня 2021 року, що підтверджується зворотним повідомленням, повістка, ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, адресована відповідачу [PERSON] , повернулися на адресу суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". Причини неявки суду відповідачі не повідомили. Третя особа - приватний нотаріус КМНО Лахно Ю.В. у судові засідання не з`являлась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, будь-яких заяв з приводу позовної заяви до суду не подавала. Копію позовної заяви з додатками, ухвалу суду про відкриття провадження у справі отримала 24 вересня 2021 року, що підтверджується зворотним повідомленням, наявним у матеріалах справи. Розгляд справи було відкладено на 24 грудня 2021 року. У судове засідання 24 грудня 2021 року учасники справи не з`явились, від представника позивача надійшла заява про можливість розгляду справи у його відсутність, позовні вимоги він підтримав в повному обсязі. Крім того, просив також суд у рішенні суду вирішити питання щодо скасування заходів забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 16 липня 2021 року. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідачі не скористалися своїм процесуальним правом та не направили суду відзиви на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивачки, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, вважає, що позов підлягає задоволенню враховуючи таке. Судом встановлено, що 29 червня 2017 року позивач [PERSON] зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 10-11). Відповідно до відомостей, які містять у реєстраційній справі № 1918627980000, на підставі заяви про державну реєстрацію права власності від 18 вересня 2019 року № 35997353 право власності на вказану квартиру було зареєстроване державним реєстратором Макаровим О.В. за [PERSON] . При цьому в характеристиках квартири було зазначено замість « [ADDRESS] ». Також в матеріалах реєстраційної справи міститься копія договору купівлі-продажу майнових прав від 22 лютого 2016 року, укладений між ТОВ «Укркарго» та [PERSON] , за яким остання придбала квартиру [ADDRESS] , а також рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 вересня 2019 року та витяг з Державного реєстру речових прав станом на 20 вересня 2019 року про реєстрацію за [PERSON] право власності на вказану квартиру. Згідно із договором купівлі-продажу від 25 жовтня 2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] спірна квартира була придбана [PERSON] . Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лахно Ю,В.(а.с 17-20). Перехід права власності на квартиру [ADDRESS] від [PERSON] до [PERSON] підтверджується також відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на день звернення із позовом до суду в ньому містяться відомості про право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та на [ADDRESS] за [PERSON] . Позивачка та її представник зазначають, що будинок секцій немає і в даному випадку мова йде про одну й ту ж саму квартиру. Вказане також було встановлено відповідним висновком Міністерства юстиції України. Так 21 грудня 2020 року позивачка звернулась до Міністерства юстиції України із скаргою на рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно, та просила скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 вересня 2019 року, скасувати запис про право власності 33308846 від 18 вересня 2019 року, внесений державним реєстратором Макаровим О.В., скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 жовтня 2019 року та скасувати запис про право власності 33845961 від 25 жовтня 2019 року, внесений державним реєстратором- приватним нотаріусом КМНО Лахно Ю.В. Наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2021 року № 1221/5 скаргу [PERSON] від 21 грудня 2020 року задоволено частково. Скасовано рішення від 20 вересня 2019 року № 48773425, прийняте державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» Макаровим О.В. (а.с. 12). Як вбачається з висновку колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора від 20 січня 2021 року, колегією було встановлено, що рішення, прийняте державним реєстратором Макаровим О.В. підлягає скасуванню, оскільки воно прийняте з порушенням вимог пунктів 1,2 частини третьої статті 10, частини першої статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пунктів 14,78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Поряд з цим, у задоволенні скарги позивачки про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 жовтня 2019 року та запису про право власності 33845961 від 25 жовтня 2019 року, внесений державним реєстратором- приватним нотаріусом КМНО Лахно Ю.В. було відмовлено, з огляду на те, що у колегії відсутні докази про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, на підставі якого було прийнято рішення про реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] (а.с. 13-16). Відповідно до статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно із статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Частиною першою статті 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають установити всі юридичні факти, визначені статями 387 та 388 ЦК, зокрема чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Вказаний правовий висновок містить в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. У даній справі спірна квартири вибула з володіння позивачки на підставі рішення державного реєстратора на користь [PERSON] , а потім - до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Судом було встановлено, що перша реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] (із зміною корпуса 3 на секцію 4) було здійснено за [PERSON] , на підставі рішення державного реєстратора від 20 вересня 2019 року, яке було скасовано відповідним наказом Міністерства юстиції України. При цьому, під час розгляду скарги позивачки та встановлення підстав для скасування цього рішення державного реєстратора, Міністерством фактично встановлено, що квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] є одним і тим же об`єктом нерухомого майна. Отже, вказана квартира вибула з володіння позивачки поза її волею. Будь-яких договорів з [PERSON] щодо вказаного об`єкту нерухомого майна позивачка не укладала. Як вбачається зі скарги, яка була предметом розгляду Міністерством, позивачка проживає у цій квартирі та несе витрати по її утриманню. Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Частиною першою статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 215 цього Кодексу якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 норми статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Добросовісне придбання в розумінні статті 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Як вбачається з реєстраційної справи № 1918627980000, приватним нотаріусом КМНО Лахно Ю.В. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] та здійснено державну реєстрацію переходу права власності на цей об`єкт нерухомого майна, на підставі наданих приватному нотаріусу документів на підтвердження права власності на вказану квартиру за [PERSON] , а саме: договір купівлі-продажу майнових прав від 22 лютого 2016 року, довідка про 100% фінансування згідно із договором від 22 лютого 2016 року, акт приймання-передачі об`єкту нерухомості, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 вересня 2019 року, яке було скасоване відповідним наказом Міністерства юстиції України. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (стаття 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог статей 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачами суду не надано жодних заперечень та доказів щодо необґрунтованості позовних вимог та відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та як наслідок витребування спірної квартири з володіння [PERSON] . За таких правових підстав та встановлених спірних правовідносин суд вважає за необхідне відновити порушене право позивача шляхом визнання договору купівлі-продажу від 25 жовтня 2019 року недійсним та витребування із володіння [PERSON] на користь позивача квартири [ADDRESS] , зважаючи на обґрунтованість позову та вірно обраного позивачем способу захисту порушеного права. Стосовно заяви представника позивача про скасування заходів забезпечення позову, суд зазначає таке. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 липня 2021 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1918627980000). Відповідно до частини сьомої статті 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. 24 грудня 2021 року представник позивача подав суду письмове клопотання, в якому просив суд скасувати заходи забезпечення позову, з метою реалізації виконання рішення суду. Зважаючи на те, що судом позовні вимоги визнані обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, з огляду на те, що заходи забезпечення позову вживались саме за заявою представника позивачки та скасувати їх просить також представник позивача, суд приходить до висновку, що така заява підлягає задоволенню, оскільки вона не порушуватиме прав учасників справи, з огляду на встановлені обставини під час її розгляду та поведінку (зацікавленість) учасників справи (відповідачів) у результатах розгляду справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved