Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим (враховуючи додаткові письмові пояснення, які подав представник позивача в ході судового розгляду), що 26.03.2014 року між ним та [PERSON] укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, які є предметом застави, згідно з яким застраховано автомобіль марки «ЗАЗ Vida», номерний знак « АТ 3007 ВМ», страховою сумою 97\~000 грн. 20.10.2014 року близько 01:50 хв. в м. Івано-Франківську, на перехресті вул. Івасюка- Івана Павла ІІ- Миколайчука, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю вказаного автомобіля та автомобіля марки «Honda Accord», номерний знак « АТ 9303 АТ», що спричинило пошкодження цих автомобілів.Однак, після вказаної ДТП водій вказаного автомобіля марки «Honda Accord» залишив місце пригоди. Відповідно до калькуляції вартість відновлювального ремонту автомобіля «ZAZ Vida» становить 144\~081,66 грн. Згідно зі звітом від 03.12.2014 року вартість матеріального збитку власнику цього автомобіля становить 135\~939, 00 грн. (ринкова вартість). Відповідно до зобов'язуючої пропозиції інтернет- аукціону «AUТOonlinе, вартість залишків цього автомобіля становить 31\~400 грн. Пунктом 9.16 вказаного договору страхування передбачено, що в разі повної конструктивної загибелі ТЗ (коли вартість відновлювального ремонту перевищує 70% його вартості) страховик проводить виплату страхового відшкодування за одним з варіантів, який він обирає, у розмірі страхової суми або ринкової вартості з вираховуванням встановленої франшизи та залишків ТЗ. При цьому ТЗ залишається у власності страхувальника. Відповідно до умов зазначеного договору страхування позивачем здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 55\~900 грн. ( 97\~000, 00 (страхова сума) 31 400, 00 ( ринкова вартість пошкодженого ТЗ) 9\~700,00 (франшиза)), що ствержується платіжним дорученням від 16.01.2015 року. Згідно з поясненнями водія [PERSON], даними витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, в якому зареєстроване кримінальне провадження №12014090010003319, дана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія автомобіля «Honda Accord», який не надав перевагу в русі автомобілю, що рухався по головній дорозі. Дії водія вказаного автомобіля попередньо кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України. Зазначений автомобіль належить відповідачу [PERSON], а також надано право керування цим автомобілем відповідачу [PERSON] Тому вони є відповідальними за шкоду, заподіяну в результаті ДТП, що сталася 20.10.2014 року, як законні володільці джерела підвищеної небезпеки. Таким чином, позивач має право вимоги до вказаних відповідачів. Що стосується довіреності серії « НВА № 561428», посвідченої приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу [PERSON], то вона не може бути належним доказом, оскільки не містить підпису довірителя. Також довіреність не може бути належним доказом, цо підтверджує передання права властності або права користування, оскільки відповідно до Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 (далі - Правила), власники транспортних засобів зобов'язані зареєструвати їх в органах Державної автоінспекції Міністерства внутрішніх справ України. При цьому прізвище, ім'я, по батькові або найменування юридичної особи - власника (співвласника) транспортного засобу вказуються у свідоцтві про реєстрацію такого транспортного засобу. Тому наданий відповідачами договір купівлі - продажу зазначеного автомобіля від 19.04.2011 року не може бути належним доказом, оскільки всупереч цим Правилам даний транспортний засіб не зареєстрований за покупцем в органах Державної автоінспекції Міністерства внутрішніх справ України із зазначенням прізвища, імені, по батькові у свідоцтві про реєстрацію такого транспортного засобу. Доказами, що підтверджують правову підставу володіння автомобілем, можуть бути свідоцтво про реєстрацію автомобіля або документ, що підтверджує право користування та (або) розпорядження вказаним автомобілем, і виданий на період дії такого документа тимчасовий реєстраційний талон. Разом із цим згідно з п. 16 зазначених Правил отримання власником транспортного засобу, який передав право користування і (або) розпорядження належним йому транспортним засобом, тимчасового реєстраційного талону не є обов язковим і здійснюється за бажанням. Крім того, відповідно до ч. 9 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України. Ст. 16 цього Закону встановлено, що водій під час керування транспортним засобом повинен мати при собі та на вимогу працівників міліції предявляти для перевірки посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб. Таким чином, фактично скасовано інститут довіреності на право керування транспортним засобом, що необхідно враховувати при визначенні наявності відповідної правової підстави володіння транспортним засобом. В судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердив, що щодних актів прийому - передачі вказаного автомобіля марки «Honda Accord», третім особам, в тому числі і особам, зазначеним у довіреносі та договорі купівлі - продажу, не складалося. Отже, він не довів переходу права законного володіння та користування до третіх осіб. Тобто, особою, яка законно володіла та користувалася вказаним автомобілем на час ДТП, є лише хтось відповідачів, який після скоєння ДТП залишив місце ДТП, чим і підтвердив свою вину у порушенні вказаних Правил. Тому позивач просить стягнути з відповідачів в порядку регресу суму страхового відшкодування в розмірі 55\~900 грн., а також судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору в розмірі 1 378 грн. Представники позивача [PERSON], [PERSON] в судових засіданннях позовні вимоги підтримали з підстав, вказаних в позовній заяві, та просять ці вимоги задовольнити. Відповідачі в судовому засіданні позов не визнали. Відповідач [PERSON] подав письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що відповідно до умов договору страхування позивачем здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 55\~900, 00 грн. Посилаючись на норми ст.ст. 1166, 1187 ЦК України, п. п. 4, 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відповідач [PERSON] заявив, що 19.04.2011 року передав належний йому транспортний засіб, за участю якого 20.10.2014 року відбулась дорожньо-транспортна пригода та яким завдано застрахованим у позивача автомобілем шкоду, за довіреністю третім особам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] В підтвердження зазначеної угоди цей відповідач надав [PERSON] 19.04.2011 року розписку про отримання від нього 25 472 грн. (що еквівалентно на той час було 3\~200 доларам США) та того ж дня між ними укладено договір купівлі продажу транспортного засобу. Відповідно до ст.ст. 334, 627, 629, 631, 639 ЦК України між зазначеним відповідачем та [PERSON] досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору та відбулося його фактичне виконання. Аналіз судової практики по даній категорії справ свідчить, що за ч. 2 ст.1187 ЦК України майнову відповідальність за завдану шкоду незалежно від наявності вини несуть власники (володільці) джерела підвищеної небезпеки, із якими водії, винуваті в скоєнні ДТП, перебувають в трудових відносинах. Відповідач [PERSON] наголошує, що він не перебував у трудових відносинах із особами, що на відповідних правових підставах володіли та керували автомобілем марки «Honda Accord» під час скоєння ДТП. Тому відповідач [PERSON] вважає, що не повинен нести цивільно-правову відповідальність лише з тих підстав, що формально являється власником автомобіля. Посилання позивача на винні дії відповідача [PERSON] не заслуговують на увагу, оскільки не додано жодного підтвердження, що він в судовому порядку визнаний виним у скоєнні ДТП, що ставить під сумнів сам факт , що описана подія дійсно мала місце. Тому відповідач [PERSON] не має обов'язку відшкодовувати шкоду, про яку зазначено в позові. В звязку з наведеним відповідачі в задоволенні позову просять відмовити. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в судове засідання не з'явились та не заявили про свою участь в справі. Суд, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, приходить до наступних висновків. Згідно з договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, які є предметом застави, №20.14.2221946 від 26.03.2014 року страхувальником [PERSON] застраховано відповідальність водіїв автомобіля марки «ZAZ Vida», номерний знак «АТ 3007 ВМ», у ТзОВ "Експрес Страхування" (позивача) відповідно до заяви на страхування транспортного засобу від 26.03.2014 року (а.с.7-11). Судом встановлено, що 20.10.2014 року приблизно о 01:50 хв. в м. Івано-Франківську, на перехресті вул. Івасюка- Івана Павла ІІ- Миколайчука мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів марки «Honda Accord», номерний знак « АТ 9303 АТ», та «ZAZ Vida», номерний знак «АТ 3007 ВМ». Згідно з довідкою ВДАІ з обслуговування м. Івано-Франківська при УДАІ УМВС в Івано-Франківській області автомобіль марки «ZAZ Vida», номерний знак «АТ 3007 ВМ», внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримав пошкодження переднього буфера, капота, двох блок-фар, двох передніх крил, решітки, лобового скла, двох правих та лівих дверок, правого карниза, двох дзеркал заднього виду (а.с.13). Витягом з кримінального провадження №12014090010003319 стверджується, що 20.10.2014 року відомості щодо вказаної ДТП внесено до ЄДРДР за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (а.с.14). Відповідно до довідки №9451523 про дорожньо-транспортну пригоду 20.10.2014 року о 02 год. 10 хв. сталася ДТП, учасниками якої були транспортні засоби «Honda Accord», номерний знак « АТ 9303 АТ», що належить [PERSON], та «ZAZ Vida», номерний знак «АТ 3007 ВМ», що належить [PERSON], під керуванням [PERSON] (а.с. 16). Відповідно до листа №16/3115 від 30.09.2015 року, наданого на запит позивача УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області згідно з наявними базами даних Державтоінспекції Івано-Франківської області, автомобіль марки «Honda Accord», номерний знак « АТ 9303 АТ», станом на 20.10.2014 року був зареєстрований за [PERSON] В графі «Особливі відмітки» вказано, що дозвіл на керування даним транспортним засобом надано [PERSON] (а.с. 15). Даними звіту №64/14 про оцінку вартості матеріального збитку, наданого експертом-товарознавцем [PERSON] 05.12.2014 року, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу «ZAZ Vida», номерний знак «АТ 3007 ВМ», внаслідок ДТП становить 135\~939 грн.; вартість відновлювального ремонту ТЗ з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу - 170\~269,21 грн. (а.с. 17-40). 20.10.2014 року [PERSON] звернувся до позивача із заявою про настання страхової події вказаної ДТП, а 05.11.2014 року - із заявою про виплату страхового відшкодування за договором №202.14.2221946 від 26.03.2014 року (а.с.41, 43). Згідно зі страховим актом №3.14.2531-, затвердженим заступником директора ТзОВ «Експрес страхування» 12.12.2014 року, на підставі наявних документів вказана подія кваліфікована як страховий випадок, виплата страхового відшкодування становить 55\~900 грн. ( 97 00 (страхова сума) 31\~400 (ринкова вартість пошкодженого транспортного засобу) 9\~700 (франшиза) та її здійснено [PERSON] відповідно до платіжного доручення від 16.01.2015 року (а.с. 45, 46). Судом встановлено, що 19.04.2011 року відповідач [PERSON] як продавець уклав із [PERSON] як покупцем договір купівлі автомобіль марки «Honda Accord», номерний знак АТ «9303 АТ". Відповідно до п. п.2.1, 2.2 цього договору продаж автомобіля за домовленістю сторін вчинено за 25\~472 грн., що на час укладення договору за офіційним курсом НБУ складало 3\~200 доларів США, які продавець одержав від покупця до підписання цього договору, сторонни підтвердили и факт повного розрахунку за проданий автомобіль. Також надано довіреність на право експлуатації та розпорядження ним [PERSON] або [PERSON] (а.с. 74, 76, 77). Відповідно до письмової розписки, даної відповідачем [PERSON] 19.04.2011 року, він отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 3 200 доларів в рахунок повної оплати за продаж належного йому вищевказаного автомобіля марки «Honda Accord» (а.с.75). Із оглянутих в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження вбачається, що 30.08.2016 року постановою слідчого СВ Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області кримінальне провадження, внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 12014090010003319 від 20.10.2014 року, закрито на підставі п.2 ч. 1 ст.284 КПК України в звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення, перебаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Дана постанова стосується дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 20.10.2014 року , і слідчий прийшов до висновку , що в діях невстановленого слідством водія автомобіля марки «Honda Accord», номерний знак АТ «9303 АТ», відсутній склад вказаного злочину та вбачаються ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до ст.1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Частиною 1 ст. 6 цього Закону визначено, що добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Частиною 4 цієї статті передбачено, що одним з видів добровільного страхування може бути страхування наземного транспорту (крім залізничного). Відповідно до ч. 1 ст. 16 цього Закону договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Згідно з ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ч.1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно із ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до п. 4, 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Відповідно до положень ч.4 ст.1187 ЦК України якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Згідно з п.1 ч.1 ст.1188 цього Кодексу шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Однак, стороною позивача не наведено жодних обставин і не надано доказів на їх підтвердження, які б свідчили, що саме відповідачі є заподіювачами шкоди, тобто що саме з їхньої вини завдано майнової шкоди застрахованому у позивача автомобілю. Так, із змісту позовної заяви та доводів сторони позивача випливає, що підставою для покладення майнової відповідальності на відповідача [PERSON] є лише те, що він юридично залишався власником вищевказаного автомобіля «Honda Accord» на час зазначеної ДТП, а підставою для покладення такої відповідальності на відповідача [PERSON] позивач вважає те, що цей відповідач має право керування цим автомобілем. Однак, вказані обставини не грунтуються на положеннях ст.ст. 1187 та 1188 ЦК України, які передбачають правові підстави для цивільно-правової відповідальності виключно особи, винної у спричиненні шкоди при взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, та у визначених законом випадках, власника такого джерела. Тому позовні вимоги суд вважає безпідставними і саме в звязку з цим в їхньому задоволенні слід відмовити. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то відповідно до правил ч.1 ст.88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі наведеного, ст. ст. 334, 626, 627, 629, 631, 639, 1166, 1187, 1188 ЦК України, та,

Outcome: dismissed