Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

Товариства з обмеженою відповідальності «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернувся до відповідача з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позовній заяві відображено наступну позицію (а.с. 2 - 5). На підставі укладеного 01 листопада 2013 року договору ТОВ "Фінансова компанія "Центр фінансового рішень" (далі - ТОВ «ФК «ЦФР») надано [PERSON] кредит у розмірі 27 765,80 грн. строком 24 місяців зі сплатою 0,01 % річних. Позичальник грошові зобов`язання (щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, пені, тощо) за договором належним чином не виконує, у зв`язку із чим виникла заборгованість. 14 липня 2017 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір відступлення права вимоги № 20170714, відповідно до якого позивач прийняв належні ТОВ «ФК «ЦФР»права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у Реєстрі боржників. За вказаних обставин ТОВ «ФК «ЄАПБ» просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 70 491,06 грн. (що складається із заборгованості за кредитом в сумі 17 198,06 грн., заборгованості за відсотками в сумі 5,07грн., заборгованості за платою за управління кредитом в сумі 39 405,03 грн., пені в сумі 13 882,90 грн.). Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, відповідно до змісту якого позовні вимоги відповідач не визнав, просив в їх задоволені відмовити, у зв`язку з їх недоведеністю. Крім того, просив застосувати до спріних відносин наслідки спливу позовної давності. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, відповідно до змісту якої на задоволенні позову наполягав в повному обсязі. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, проте в судове засідання не з`явився вдруге, про причини неявки, їх поважність суд не оповістив; будь-яких заяв чи клопотань від нього не надходило. Судом ухвалено про розгляд справи за відсутності її учасників. Судом встановлено, що 01 листопада 2013 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 145405237 (далі - кредитний договір), відповідно до якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі та на умовах визначених цим договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит та внести плату за ним. Згідно із п. 4 кредитного договору, надання кредиту за цим договором здійснювалося на таких умовах: сума та валюта кредиту - 27 765,80 грн.; річна відсоткова ставка за кредитом - 0,01 % річних; строк, на який надається кредит - 24 місяців; цілі використання кредиту - без обмежень; порядок надання кредиту - перерахування на рахунок позичальника, перерахування на оплату страхових або інших послуг - у разі укладення договору страхування або договору про надання інших послуг; повернення кредиту та внесення плати за ним - щомісячно за графіком платежів (додаток до договору); разова плата за кредитом - 1 000 грн.; щомісячна плата за кредитом - 4 % від суми кредиту, що становить 1 110,63 грн.; пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань - 0,3 % від суми прострочення за кожний день прострочення і сплачується позичальником за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або внесення плати за кредитом (а.с. 61). Також за умовами кредитного договору - позичальник засвідчив своє волевиявлення на приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», а також, що він ознайомився з умовами надання послуг. На підтвердження обставин приєднання позичальника до умов отримання кредитів та правил надання послуг ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» позивачем до матеріалів позовної заяви долучені Умови отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» (а.с. 67 - 68). Доказів ознайомлення позичальника з умовами і правилами надання послуг в ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», з якими він погодився при підписанні заяви про приєднання до умов та правил надання послуг ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», позивачем не надано та відповідачем не визнано. Як вбачається з додатку до кредитного договору, позичальник зобов`язався щомісячно, починаючи з 02 грудня 2013 року до 30 жовтня 2015 року, здійснювати погашення заборгованості за кредитом фіксованим платежем розміром 2 267,50 грн., до якого входять суми для погашення частини кредиту, що підлягає поверненню, плата за річною відсотковою ставкою та щомісячна плата за кредитом (а.с. 62). ТОВ «ФК «ЦФР» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, надавши позичальнику кредитні кошти в обумовленому порядку і розмірі (а.с. 63, 68). Обставини підписання кредитного договору, отримання кредиту, користування грошовими коштами та часткового погашення основного зобов`язання не заперечував представник відповідача під час розгляду справи. Таким чином, не заслуговують на увагу доводи відзиву на позов про те, що банк не надав суду належних доказів про видачу позичальнику кредитних коштів, оскільки зібраними у справі доказами підтверджено укладення кредитного договору та видачу позивачу кредитних коштів. Так, на підтвердження факту видачі кредиту до матеріалів справи додано платіжне дорученням № 132978835 від 01 листопада 2013 року, довідка ТОВ «ФК «ЦФР» вих. 1155913-SG від 14 липня 2017 року, де в графі «видано» зазначено 27 765,80 грн., заява про видачу готівки на видачу готівки від 01 листопада 2013 року. Представником відповідача не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач не брав кошти у кредит. Проте, [PERSON] прийняті на себе зобов`язання належним чином не виконував, своєчасно платежі в рахунок погашення кредиту, відсотків та платою за управління кредитом не вносив, тому станом на 14 липня 2017 року кредитором йому була нарахована заборгованість на загальному суму 70 491,06 грн. (що складається із заборгованості за кредитом в сумі 17 198,06 грн., заборгованості за відсотками в сумі 5,07грн., заборгованості за платою за управління кредитом в сумі 39 405,03 грн., пені в сумі 13 882,90 грн.) (а.с. 72). Долучені позивачем письмові докази вказують на те, що 14 липня 2017 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення права вимоги № 20170714 за кредитними зобов`язаннями, у тому числі за кредитним договором, укладеним із відповідачем (а.с. 75-77). Згідно зі ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Із наданого позивачем витягу з реєстру боржників до договору відступлення права вимоги № 20170714 за кредитними зобов`язаннями вбачається, що загальна сума заборгованості позичальника становить - 70 491,06 грн. (що складається із заборгованості за кредитом в сумі 17 198,06 грн., заборгованості за відсотками в сумі 5,07 грн., заборгованості за платою за управління кредитом в сумі 39 405,03 грн., пені в сумі 13882,90 грн.) (а.с. 78). На виконання Договору відступлення права вимоги 21 липня 2017 на адресу відповідача від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» було надіслано повідомлення про відступлення права вимоги до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та повідомлено про необхідність сплати заборгованості у розмірі 70 491,06 грн. на рахунок ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (а.с. 73). Матеріалами справи підтверджується, що 21 липня 2017 року новий кредитор направив позичальнику досудову вимогу у вигляді повідомлення вих. № 001831051-1, в якій, посилаючись на існуючу заборгованість та порушення позичальником термінів здійснення платежів, повідомив позичальника про прийняття рішення про зміну умов щодо строку виконання кредитного договору, який вважається таким, що настав на десятий календарний день з дня направлення цього повідомлення (а.с. 74). Відповідно до положень статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст.612 ЦК України). Перевіряючи вимогу позивача в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 17 198,06 грн., заборгованості за відсотками в сумі 5,07 грн. та пені за період з 02 липня 2014 року по 14 липня 2017 року в сумі 13 882,90 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З урахуванням наведеного, суд вважає, що строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Твердження представника позивача про те, що до вимог, що виникають з кредитного договору або у зв`язку з ним, застосовується позовна давність у п`ятдесят років, оскільки такі умови визначені у загальних умовах отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР», які оприлюднені на веб-сайті кредитодавця, та вважаються погодженими сторонами зобов`язання, є безпідставним, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Досліджені судом письмові докази у справі свідчать про те, що підписані відповідачем умови кредитного договору не містять положень про збільшення позовної давності. Доказів ознайомлення позичальника з умовами і правилами надання послуг в ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», з якими він погодився при підписанні кредитного договору, позивачем не надано та представником відповідачем не визнано, тому надані позивачем умови отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» не може розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. Отже, правовий аналіз умов договору сторін та зміст зазначеної правової норми не дає підстав для висновку про застосування до спірних правовідносин збільшеної позовної давності до п`ятдесяти років, оскільки при укладенні договору з [PERSON] кредитор не дотримався вимог, передбачених ч. 1 ст. 259 ЦК України, про погодження з споживачем умов про збільшення позовної давності. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що до пред`явлених вимог ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» в частині стягненні заборгованості за тілом кредиту, відсотків та пені слід застосувати положення ст.ст. 257, 258 ЦК України та з урахуванням поданої заяви представником відповідача про застосування позовної давності в цій частині вимог, зазначена заборгованість підлягає обрахуванню в межах зміненого строку кредитування, та заявлених вимог позивача. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст.261 ЦК України). Оскільки кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. Отже, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець, до спливу визначеного договором строку кредитування, вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Аналогічні висновки сформульовані Верховним Судом України, зокрема у постановах від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 03 червня 2015року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики не встановила підстав для відступлення від наведених висновків, а тому вони підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи, останє надходження від відповідача в рахунок погашення заборгованості за кредитом згідно довідки про рух коштів було 06серпня 2014 року на погашення чергового платежу згідно графіку (а.с. 70 зворот), але подальші зобов`язання за договором не припинились та існували до 30 жовтня 2015 року, а позивач звернувся до суду з даним позовом, лише 17 жовтня 2018 року. Враховуючи наведене, а також клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, позовні вимоги ТОВ «ФК «ЕАПБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості в частині стягнення тіла кредиту та відсотків пред`явлено в судовому порядку із пропуском загального трирічного строку позовної давності, адже право кредитора вважалося порушеним з моменту порушення позичальником строку внесення чергового платежу, після якого починає перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення кожного такого щомісячного платежу, а не з кінцевої дати повернення кредиту. При цьому, суд зауважує, що позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати обраховувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним саме з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Таким чином, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно із ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором. Доводи представника позивача про те, що строк позовної давності повинен обчислюватись з моменту відступлення права вимоги за кредитним договором, тобто після підписання відповідного договору факторингу, на увагу не заслуговують, оскільки відповідно до ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Аналіз норм ст. 266 ЦК України, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема про стягнення неустойки. Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом. Оскільки позовна давність у даній справі до основної вимоги сплила до звернення позивача до суду, то вона сплила і до додаткової вимоги про стягнення з відповідача пені. Тому, не може бути стягнута пеня, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Відповідно до положень ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перевіривши розрахунок заборгованості в частині вимог про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором, судом встановлено, що в основу визначеного розміру заборгованості по пені позивачем покладено період з 02 липня 2014року по 14 липня 2017 року. Таким чином, в межах заявлених позивачем вимог в частині вимог про стягнення пені за період, який виник до 17 жовтня 2017 року слід відмовити з підстав пропуску позивачем строку для звернення до суду, в цій частині доводи представника відповідача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Перевіряючи доводи позовної заяви в частині вимог позивача щодо стягнення заборгованості з плати за управління кредитом в сумі 39 405,03 грн., суд виходить з наступного. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно з абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір, графік платежів, які підписані відповідачем, не містять умов щодо внесення останнім платежів за управління кредитом. Крім того, стягнення з позичальника (споживача послуг) платежів за дії, які кредитодавець здійснює на власну користь, є незаконним. Позивачем всупереч приписів ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України не було надано суду жодних доказів на підтвердження правомірності його вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по платі за управління кредитом. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що заявлена вимога позивача в частині стягнення плати за управління кредитом є безпідставною та задоволенню не підлягає. Таким чином, стягненню з відповідача на користь товариства підлягають 1156,99грн. заборгованості за кредитом (1 156,85 грн. заборгованість за тілом кредиту - обов`язковий платіж за тілом кредиту до 30 жовтня 2015 року, 0,14 грн. заборгованість за відсотками нарахована за жовтень 2015 року), та, згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, - пропорційно розміру задоволених позовних вимог сплачений позивачем судовий збір (а.с.1).

Outcome: partial