Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. На обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] , який придбав за договором купівлі-продажу від 27 листопада 2008 року. У вказаному житлі зареєстрована відповідачка [PERSON] , його колишня дружина. Посилаючись на те, що відповідачка в спірному житловому будинку не проживає більше року без поважних причин, витрат по його утриманню та сплаті комунальних послуг не здійснює, просив визнати її такою, що втратила право користування вказаним житлом. У судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи в його відсутність, у якій позов підтримав та не заперечував проти ухвалення заочного рішення (вх.№6347/19-вх. від 20.09.2019р.). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, хоча про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом направлення за місцем фактичного проживання судового виклику рекомендованим листом з повідомленням, яке повернулося за вручення особисто. Причини неявки суду невідомі. Відзив на позов не надійшов. За наявності умов, визначених у ч.1 ст.280 ЦПК, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи. У зв"язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 вересня 2005 року. Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 11 грудня 2018 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище дружини " [PERSON] " не змінено, що підтверджено повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, сформованим 02 грудня 2019 року Снігурівським РАЦС ГТУЮ у Миколаївській області (а.с.22-23). В період шлюбу, 27 листопада 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Снігурівського районного нотаріального округу Середою Н.І., зареєстрований у реєстрі за №1465, за яким [PERSON] придбав житловий будинок [ADDRESS] , право власності на який зареєстрував в Снігурівській філії ММБТІ 17 вересня 2009 року, реєстраційний №16882817 (а.с.7,9-10). У вказаному житловому будинку зареєстрована відповідачка [PERSON] , про що свідчить довідка Баратівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області від 25 вересня 2019 року №232 (а.с.17). Згідно акту обстеження від 19 вересня 2019 року, складеного депутатом Горохівської сільської ради [PERSON], з 2015 року [PERSON] за адресою реєстрації не проживає (а.с.6). Разом з тим, в силу ст.ст.60, 63, 68 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції виникнення права спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження того, що житловий будинок є його особистою власністю не надано. Відповідно до ст.41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника жилого будинку визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, враховуючи, що позивачем не спростовано презумпції режиму майна, набутого за час шлюбу як спільна сумісна власність подружжя, підстави для визнання відповідачки такою, що втратила право користування часткою спірного будинку відсутні.

Outcome: dismissed