Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

02 квітня 2018 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON], яку позивач до відкритті провадження по справі уточнювала та згідно з останньою редакцією позову до [PERSON], треті особи: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав, просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно дочки [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що відповідач починаючи з лютого 2005 року не спілкується з дитиною, не приймає участі у її вихованні, долею дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 24 квітня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 14 червня 2018 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судове засідання позивач по справі не з'явилась, однак 24.09.2018 року надала до суду заяву, в якій позов підтримала, просить суд задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності, а також надала до суду документи, з яких вбачається, що 13.07.2018 року Бюро РАЦС м. Нюрнберг було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], внаслідок чого [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]». Відповідач [PERSON] у судове засідання призначене на 24.09.2018 року не з'явився, однак в матеріалах справи наявна заява відповідача від 05 лютого 2018 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шипіковою Ю.А., зареєстрована в реєстрі за №159, відповідно до якої [PERSON] надав згоду на позбавлення його батьківських прав стосовно дочки [PERSON], [INFO], просить суд розгляд справи провести за його відсутності. Представник третьої особи органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце проведення якого належним чином повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив. Згідно з ч. 3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У зв'язку з поданням сторонами по справі заяв про розгляд справи за їх відсутності та визнання відповідачем позову, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі. Дослідивши та вивчивши документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 02 березня 2004 року, зареєстрований відділом РАЦС Київської райадміністрації м. Одеси, актовий запис №133, який розірвано на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 04 лютого 2005 року по цивільній справі №2-1696/2005, внаслідок чого 11 травня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER], актовий запис №266 від 13 квітня 2005 року. За час перебування сторін у шлюбі, у них народилась спільна дочка - [PERSON], [INFO], про що 07 квітня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси в Книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний актовий запис №451, в якому в графі відомості про матір зазначено - [PERSON], відомості про батька - [PERSON]. Матір неповнолітньої - [PERSON] з 13.07.2018 року перебуває у шлюбі з [PERSON], який зареєстрований Бюро РАЦС м. Нюрнберг, внаслідок чого [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]». Судом встановлено, що малолітня [PERSON], [INFO], мешкає разом з матір'ю - [PERSON], перебуває на її утриманні. Доказів в спростування вказаних обставин, до суду не надано. Позивачка посилається на те, що відповідач [PERSON] з лютого 2005 року не спілкується з дитиною - [PERSON], [INFO], не приймає участі у її вихованні, долею дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. [PERSON] надав до суду заяву від 05 лютого 2018 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шипіковою Ю.А., зареєстрована в реєстрі за №159, в якій визнав, що участі у вихованні, навчанні, утриманні дочки не приймає, не заперечує проти позбавлення його батьківських прав стосовно [PERSON], [INFO]. Згідно з ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. На підставі вищевикладеного, оскільки відповідачем особисто визнано, що він участі у вихованні, навчанні, утриманні дочки не приймає, не заперечує проти позбавлення його батьківських прав стосовно [PERSON], [INFO], суд вважає, що вказані обставини додатковому доказуванню не підлягають. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 164 СК України, підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 Постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб , які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Також суд вважає за необхідне зазначити, що питання доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав у відношенні дочки [PERSON], [INFO], розглядалось Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради, яка вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні неповнолітньою дочки, що підтверджується висновком органу опіки та піклування від 12 квітня 2018 року за №01-11/516/1, який в свою чергу підтриманий представником Приморської районної адміністрації Одеської міської ради. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. При вищевикладених обставинах, а також з урахуванням того, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, враховуючи все вищевикладене, суд вважає встановленим, що [PERSON] саме ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків у відношенні неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], у зв'язку з чим, суд вважає обґрунтованими в цій частині вимоги позивача та можливим позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO]. Суд зазначає, що згідно з вищевказаними встановленими обставинами вбачається, що відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дочки. Згідно зі ст. 180, ч. 2 ст. 181 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 2 статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частинами 2, 3 ст. 166 СК України встановлено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. При викладених обставинах суд вважає за доцільне одночасно з позбавлення батьківських прав стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на неповнолітню [PERSON], [INFO], у розмірі ? частки від заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на день стягнення, починаючи з 24 вересня 2018 року до досягнення дитиною повноліття, а саме по [INFO]. Згідно з ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Outcome: approved