Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Згурівського районного суду Київської області з позовною заявою про розірвання шлюбу, яку обґрунтовувала тим, що вона з відповідачем [PERSON] перебувають у шлюбі, який було зареєстровано 06.05.2014 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції в м. Києві, актовий запис № 757. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину, сина - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя подружжя не склалось, шлюбні відносини фактично припинились з червня 2019 року, спільного господарства сторони не ведуть. Подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливі. Спір щодо поділу майна подружжя відсутній. Враховуючи викладене, позивачка [PERSON] просила суд розірвати шлюб. До закінчення підготовчого судового засідання позивачкою [PERSON] до суду подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивачка просила визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] з нею та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі Ѕ частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 02.03.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що дитина з червня 2019 року проживає з нею, відповідач не заперечує проти того, щоб син залишився проживати з позивачкою і надалі. Відповідач не приймає участі в утриманні сина. Відповідач є здоровим та працездатним, інших осіб на утриманні не має, а тому зможе сплачувати аліменти на рівні 1/2 частини всіх видів його заробітку (доходу). В судове засідання позивачка [PERSON] не з"явилась, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, направила до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала повністю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги щодо розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини визнав. Позовну вимогу про стягнення аліментів визнав частково, погодився на присудження з нього аліментів на утримання сина в твердій грошовій сумі 1100,00 гривень або 1/4 частини всіх його доходів. Третя особа Згурівська районна державна адміністрація Київської області, як орган опіки і піклування в судове засідання свого представника не направила, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Представник третьої особи Лобода Т.О. направила до суду заяву, в якій позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю підтримала повністю. Оцінюючи добуті в судовому засіданні докази, враховуючи часткове визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами встановлено, що позивачка [PERSON] , дошлюбне прізвище якої - « [PERSON] » та відповідач [PERSON] , уклали шлюб, зареєстрований 06.05.2014 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції в м. Києві, актовий запис № 757, що встановлено з копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.6). В силу ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В силу ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно абз. 2 ч. 2 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Судом встановлено, що сім`я розпалась остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки, що мають істотне значення. Розірвання шлюбу відповідає волі подружжя. Суд вважає за необхідне шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвати. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину, сина - [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження - а.с.5). Дитина проживає разом з матір`ю. Згурівською районною державною адміністрацією, як органом опіки та піклування, надано висновок про доцільність визначення місця проживання дитини [PERSON] з позивачкою [PERSON] (висновок - а.с.102). Суд вважає, що наявні всі законні підстави для визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] , враховуючи наявність відповідного висновку органу опіки та піклування, а також відсутність заперечень з цього приводу з боку відповідача. Доходів позивачки не вистачає на належне утримання дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положення ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В силу ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при призначенні аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина тощо. Згідно пп. 3 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" визначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Виходячи з принципу обов`язкової участі обох батьків в утриманні дитини до досягнення нею повноліття, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини підлягають до часткового задоволення. Визначаючись з розміром аліментів, які підлягають стягненню із відповідача, суд врахувавши вимоги ч. 1 ст. 182 СК України, та часткове визнання вимоги про стянення аліментів відповідачем, вважає, що до стягнення з відповідач підлягають аліменти в розімір 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу). Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з вимогою про стягнення аліментів 03.03.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Датою звернення позивачки до суду із вимогою про стягнення аліментів суд вважає 03.03.2020 року, оскільки саме вказана дата міститься на поштовому штемпелі конверту, в якому до суду була направлена позовна заява про збільшення позовних вимог. На підставі ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження аліментів на дитину в межах платежів за один місяць. На підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України, враховуючи визнання відповідачем позову в частині вимоги про розірвання шлюбу до початку розгляду справи по суті, повернути позивачці [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового збору сплаченого при поданні позову за вказаною вимогою, а саме грошові кошти в розмірі 384,20 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] решту судового збору в розмірі 50 відсотків судового збору сплаченого при поданні позову за вимогою про розірвання шлюбу, а саме грошові кошти в розмірі 384,20 грн. На підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що при подачі позову про стягнення аліментів позивачка звільнена від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial