Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-18 00:00:00

01.03.2017р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики (а.с. № 3-5). 18.10.2017р. позивачка збільшила свої позовні вимоги по курсу НБУ станом на 18.10.2017р. (а.с. № 37). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 06.04.2014р. вона уклала з [PERSON] договір позики, оформлений розпискою, на підставі якого позичила останній 6 000 доларів США, зі строком повернення до 12.06.2014р. Станом на день звернення до суду борг не повернутий, що зумовило пред'явлення позову. Враховуючи викладені обставини, просила суд стягнути з відповідачки (у перерахунку на національну валюту України на день винесення рішення) основний борг 6 000 доларів США. та три відсотки річних в сумі 4 151грн.04коп. за період прострочення з 13.06.2014р. по 01.07.2016р. Представник позивачки - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 07.06.2017р. - а.с. № 46) в судове засідання не з'явилася, про дату місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином, 19.12.2017р. надала суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, зазначив, що позов підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с. № 47). Відповідачка [PERSON] в судові засідання, які були призначені на 12.06.2017р., 26.07.2017р., 18.10.2017р. та 19.12.2017р. неодноразово не з'являлася, про дату та час слухання справи повідомлялася належним чином за адресою, наданою адресно-довідковим підрозділом ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області (а.с. № 18). При цьому, судові повістки на 12.06.2017р., 26.07.2017р., 18.10.2017р. були повернуті до суду поштою не врученими відповідачці з відповідними позначками на коніертах „за закінченням терміну зберігання" (а.с. № 23, 28, 35), а судова повістка на 19.12.2017р. вручена їй особисто 01.12.2017р., про що свідчить відстеження про поштове направлення з сайту „Укрпошта" (а.с. № 42-44). За ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв'язку з чим суд, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, передбачених ст. 210 ЦПК України, з урахуванням згоди сторони позивачки, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу на підставі наявних у справі доказів у порядку, передбаченому главою 10 розділу III ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд ухвалою від 19.12.2017р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати) ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін (їх представників) та без фіксації судового процесу технічними засобами з винесенням по справі заочного рішення суду. Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р. справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.04.2014р. [PERSON] укладено з [PERSON] договір позики, оформлений розпискою, на підставі якого позивачка позичила відповідачці 6 000 доларів США, зі строком повернення до 12.06.2014р. (а.с. № 9). На підтвердження укладення договору позики у відповідності до вимог ст. 1047 ЦК України представником позивачки надано оригінал розписки, який оглянутий суддею 19.12.2017р. та повернутий представнику позивачки (а.с. № 9). Станом на день розгляду справи борг не повернутий. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 цього кодексу, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш, як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідачка не виконав умови договорів позики і не повернув позивачу грошового боргу в сумі 6 000 доларів США, тому порушене право позивачки підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на її користь. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з розрахунку у позові суми боргу з урахуванням 3-х процентів річних в позовній заяві, сума 3-х відсотків річних становить 4 151грн.04коп. за період з прострочення з 13.06.2017р. по 01.07.2016р. (а.с. № 4). Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-284цс17 від 01.03.2017р., згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Суд дійшов до висновку, що з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню сума боргу, відповідно до умов договору та положень цієї норми, визначена за курсом долара США станом на 19.12.2017р.(день ухвалення судового рішення), оскільки договором позики не обумовлено інше. Враховуючи викладене, з відповідачки підлягає стягненню сума боргу за договором позики в розмірі 6 000 дол. США, в перерахунку на національну валюту станом на 19.12.2017р. - 164 241грн.60коп. (один долар США за курсом НБУ дорівнює 27,8736 грн.). Підсумовуючи висновки суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, та з відповідачки підлягає стягненню сума основного боргу в розмірі 164 241грн.60коп. та 3 % річних в сумі 4 151грн.04коп. (за період, який зазначений у позові - з 13.06.2014р. до 01.07.2016р.), а всього 168 392грн.64коп. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог - в сумі 168 392грн.64коп., суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивачки суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 714 грн.90коп. (а.с.№2), а також достягнути в доход держави судовий збір в розмірі 968грн.73коп. (1683грн.63коп. (1% від стягнутої рішенням суду суми - 714грн.90коп. (сума сплачена позивачкою при подачі позову) = 968грн.73коп.). На підставі викладеного,

Outcome: approved