Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м.запоріжжя з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . В позові позивачка зазначила, що 16.12.1995 року між нею [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від шлюбу у них народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Спільне життя у позивача та відповідача не склалося, тому на підставі рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя шлюб було розірвано, а діти залишилася проживати разом з матір"ю - позивачкою. У зв`язку з тяжким матеріальним становищем та не бажанням батька приймати участь в утриманні та вихованні детей позивачка [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду міста Запоріжжя з позовом про стягнення аліментів, який був задоволений. З [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання дітей. Отриманий виконавчий лист був поданий до відділу державної виконавчої служби Дніпровського (Ленінського) району міста Запоріжжя. До теперішнього часу відповідач по справі [PERSON] добровільно аліменти на утримання дітей не сплачує, іншої участі у вихованні та утриманні своїх дітей ( [PERSON] [PERSON] [PERSON] ) не приймає. В навчальних закладах, лікарнях, та вдома своїх дітей не відвідує, до себе іх не запрошує, бачитися з ними не бажає. Їх навчанням та успішністю не цікавиться, і взагалі не приймає участі у будь яких батьківських зібраннях в навчальних закладах. Також, відповідач не опікується станом здоров"я дітей, лікарняні заклади з дітьми не відвідує участі у їх оздоровленні не приймає, та взагалі відповідач по справі в місті Запоріжжі не мешкає. Позивачка не одноразово намагалася вийти на контакт з позивачем щодо його приймання участі у вихованні та утриманні дитини, однак відповідач їй повідомив що діти йому не потрібен в нього є друга родина якою він і бажає опікуватися. Тобто батько дітей не піклується - про своїх синів та доньки, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання та їх подальшого розвитку, адаптації в соціальному середовищі, у а тому є підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав. У судовому засіданні позивачка просила залишити без розгляду вимогу щодо позбавлення батьківських прав відповідача відносно старшого сина - [PERSON] , [INFO] , оскільки йому вже виповнилося 18 років, він повнолітній та має права та обов`язки повнолітньої людини. Щодо двох інших дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , позивачка просила суд задовольнити її вимоги, оскільки відповідач фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. А його не тривале спілкування з донькою негативно впливає на її поведінку. Представник позивача підтримав позицію своєї довірительки та наполягав на тому, що відповідач не приймає участі у вихованні дітей. Своє ставлення до дітей він змінив лише після того, як позов щодо позбавлення його батьківських прав був поданий до суду. Тому, вимоги позивача підлягають задоволенню, але частково, оскільки старший син вже став повнолітнім. Представник Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району просили суд ухвалити рішення на розсуд суду з урахуванням наданого суду висновку. Представник Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Запорізькому району просили суд розглядати справи без участі їх представника та ухвалити рішення на розсуд суду в інтересах дітей. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України правовою підставою позбавлення батьківських прав матері, батька є ухилення їх від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В даній ситуації, при розгляді справи, суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. При цьому, відповідно до статті 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права і особливості даної ситуації свідчать про необхідність врахування наведених міжнародних стандартів, які знаходяться у тісному взаємозв`язку із національним правовим регулювання описуваних правовідносин. Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»). Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Досліджуючи питання чи „передбачено втручання у право відповідача «законом» Суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК (статті 164-167). Зокрема, відповідно до статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої). Тому, для Суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) Суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8. В такій ситуації Суд звертає увагу, що позивачка [PERSON] в судовому засіданні не змогла обґрунтувати мету, яку вона прагне досягнути позбавленням батьківських прав і яким чином позбавлення батьківських прав відповідача змінить існуючу ситуацію і сприятиме захисту інтересів дитини, проте виходячи з особливостей даної справи вказані обставини будуть враховані Судом при дослідженні питання про пропорційність втручання у право відповідача. Визначаючи, чи був захід по втручанню у право відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти «інтереси дитини», є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України»). Суд наголошує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що «основні інтереси дитини» є надзвичайно важливими. Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»). Ще більш змістовний підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Так, згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції. Розкриваючи зміст даного принципу і підходи по його реалізації Комітет ООН з прав дитини в своїх Зауваженнях загального порядку № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів (пункт 1 статті 3) сформулював такі підходи: «Найкраще забезпечення інтересів дитини» - це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, в конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них в співвідношенні з іншими; по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечує юридичні гарантії та належну реалізацію цього права. Комітет вважає за доцільне скласти невичерпний, не субпідпорядкований перелік елементів, які могли б розглядатися при проведенні оцінки найкращих інтересів будь-якою особою, відповідальною за прийняття рішень, якій належить визначати найкращі інтереси дитини. Невичерпний характер переліку елементів означає, що можна вийти за його рамки і розглянути інші фактори, що мають відношення до конкретних обставин, в яких знаходиться та чи інша дитина або група дітей. Всі фігуруючи у переліку елементи повинні бути прийняті до уваги і зважені з урахуванням обставин кожного випадку. Перелік повинен служити конкретним керівництвом, забезпечуючи при цьому гнучкість (пункт 50). У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: Погляди дитини; Індивідуальність дитини; Збереження сімейного оточення і підтримання відносин; Піклування, захист і безпеку дитини; Вразливе положення; Право дитини на здоров`я; Право дитини на освіту. Слід підкреслити, що базова оцінка найкращих інтересів - це загальна оцінка всіх відповідних елементів, що визначають найкращі інтереси дитини, зі зваженою оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими. Не всі елементи актуальні в кожному випадку, і в різних випадках різні елементи можуть використовуватися по-різному. Зміст кожного елемента неминуче буде неоднаковим залежно від конкретної дитини і конкретного випадку, в залежності від виду рішення і конкретних обставин; те саме стосується і значущості кожного елемента в контексті загальної оцінки. Отже, повертаючись до обставин даної справи Судом встановлено, що відповідачу, як батьку неповнолітніх дітей в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК), що зазначила позивачка [PERSON] в позовній заяві. Основним твердженням позивача є те, що відповідач не сплачує аліменти на утримання дітей. Зі своєї сторони Суд не може покласти вказане твердження в основу для позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки останній хоч і має заборгованість, бажає сплачувати аліменти, має для цього можливості і в судовому засіданні висловив бажання підтримувати зв`язок з дітьми і вживати заходів по їх виконанню, тому виходячи із особливостей правовідносин, що склалися між сторонами, наявність заборгованості зі сплати аліментів на утримання неповнолітнії дітей відповідача ще не є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав. Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про позбавлення батьківських прав відповідача, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (наприклад див. пункт 51 згадуваного раніше рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Згідно висновку органу опіки та піклування доцільність або недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] батьківських прав покладено на розсуд суду. Таким чином, продовжуючи аналіз необхідності позбавлення відповідача батьківських прав для Суду є важливим питання, яким чином така юридична процедура (мається на увазі позбавлення батьківських прав) змінить існуючу ситуацію в бік покращення «положення дитини» та сприятиме реалізації її інтересів. Позивач не навела в судовому засіданні відповідних обставин та дійсної мети позбавлення батьківських прав. Суд розуміє можливе існування між сторонами непорозуміння щодо виховання дітей та спілкування з ними відповідача, але дані суперечки не повинні йти на шкоду дітям і можуть лише свідчити про взаємну неправильну поведінку сторін по відношенню до дитини і ніяк не свідчать про необхідність позбавлення одного із батьків батьківських прав, наведене вимагає від обох з батьків зміни свого ставлення до спільної їх участі у вихованні дитини. Аналізуючи особу відповідача, Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази того, що він притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв насильство по відношенню до дитини, або позивачки. Важливим для Суду є те, що відповідачу ніколи раніше не виносились попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і його поведінка не була предметом розгляду компетентних органів і сам відповідач в судовому засіданні висловив бажання приймати участь у вихованні дитини, що в сукупності з іншими обставинами переконує Суд, що відповідача не потрібно позбавляти батьківських прав. Суд наголошує, що проблема виховання дітей і взаємовідносин з батьками виходить за рамки «правової категорії» і може охоплюватись соціальною, етичною, педагогічною та іншими сферами. Роль батька у вихованні дитини є край важливою для неї і посідає одне із найважливіших місць у вихованні дитини, а тому позбавлення батька батьківських прав по відношенню до дитини повинно здійснюватися як крайній захід і вимагає обов`язкового дослідження можливості застосування інших, менш радикальних заходів. Аналогічно в пунктах 60-61 згадуваних Загальних зауважень Комітету ООН з прав дитини закріплено, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право «підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадку, коли це суперечить найкращим інтересам дитини». З огляду на те, що розлучення з батьками надає тяжкий вплив на дітей, таке розлучення повинно проводитися лише в крайньому випадку, наприклад коли існує небезпека неминучого заподіяння дитині шкоди або в інших необхідних випадках; розлучення не повинно проводитися, якщо дитина може бути огороджена за допомогою менш радикальних заходів. Перш ніж вдатися до розлучених, держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов`язків і відновити або зміцнити здатність сім`ї піклуватися про свою дитину, за винятком тих випадків, коли розлучення необхідне в інтересах захисту дитини. Матеріальна скрута не може служити виправданням для розлучення дитини зі своїми батьками. Таким чином, в даній конкретній ситуації, Суд співставляючи інтереси окремої особи в право якої здійснюється втручання (відповідача) [PERSON] , враховуючи суспільні інтереси та інтереси дітей, Суд знаходить, що не позбавлення батьківських прав відповідача буде кращим заходом для дітей ніж зворотне, оскільки позбавлення батьківських прав не вплине ні на обставини щодо виховання і розвитку дитини, не створює додаткових умов щодо її безпечного виховання, захисту її здоров`я, не сприяє захисту її прав взагалі, а не вжиття такої процедури створює умови для дитини і батька для належного спілкування і розвитку дитини, особливо в тій ситуації, коли батько виявив таке бажання, це створить умови для додаткових гарантій для дитини, навіть матеріального характеру. Суд критично віднісся до показів неповнолітньої доньки [PERSON] , яка просила суд позбавити її батька батьківських прав, оскільки покази дитини свідчать не про її бажання позбавлення батька батьківських прав, а виключно її образою на нього, що він не надає їй достатньо грошових коштів на її утримання (при наймі не купив їй сукню на випускний вечір) та не запрошує її до себе до домоу, а їй дуже хотілось пожити разом з батьком. Отже, особливості правовідносин, що склались між сторонами свідчать, що відповідач протягом певного часу недостатньо приділяв уваги дітям, що вимагає від нього зміни свого ставлення до виховання дітей і це підлягає контролю з боку органів опіки та піклування, і головне, що на цьому можливо наголосити в рамках даного провадження і охоплюється компетенцією Суду (пункт 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»), зазначені дії є менш радикальними в порівнянні з позбавленням батьківських прав. Також, в таких правовідносинах важливим буде те, що відповідачу надається можливість виправити ситуацію щодо його участі у вихованні дітей, яка буде знаходитись під постійним контролем органів опіки та піклування і у випадку, якщо він цього не зробить, буде ухилятись від виховання дітей, позивач в подальшому, з врахуванням обставин даної справи, може порушити питання про позбавлення відповідача батьківських прав. Беручи до уваги всі наведені вище міркування, Суд доходить висновку, що, незважаючи на доводи позивача якими вона обґрунтовує доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, ці аргументи не є достатніми для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя відповідача, у зв`язку із чим в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed