Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

У грудні 2020 року до Ленінського районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] з позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу на праві приватної власності належить 40/100 частин квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належить позивачу на підставі договору міни від 15.07.1998 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.01.2020. У квартирі також зареєстрована онука позивача - [PERSON] , яка не є власником зазначеної квартири, не мешкає в ній більше 10 років. На підтвердження факту непроживання відповідача за вказаною адресою позивачем надано Акти про не проживання від сусідів [PERSON] та [PERSON] . Оскільки відповідач більше року не користується житловим приміщенням, комунальні послуги не сплачує, позивач просить усунути перешкоди у здійсненні своїх прав власника квартири, а саме визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. Ухвалою суду від 13 січня 2021 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Суд, враховуючи згоду позивача та неподання відзиву відповідачем, ухвалив слухати справу у порядку заочного розгляду справи за наявними в справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Суд, провівши у сукупності дослідження матеріалів справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором міни від 15.07.1998 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.01.2020. Право власності зареєстровано в КП «Харківське міське БТІ» 16.02.2010, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25330019 від 16.02.2010. Згідно довідки начальника дільниці №27 КП «Жилкомсервіс» №б/н від 23.12.2020, за адресою: [ADDRESS] , рахунки з комунальних платежів відзначені [PERSON] та [PERSON] . На вказаній житловій площі також зареєстрована онука [PERSON] - [PERSON] , оплату за комунальні платежі здійснює [PERSON] . Згідно довідки з місця проживання про зареєстрованих осіб відповідач [PERSON] зареєстрована у вищевказаній квартирі, однак декілька років в квартирі не проживає. Факт не проживання відповідачки також підтверджується актами сусідів [PERSON] від 17.12.2020 та [PERSON] від 19.12.2020 в матеріалах справи, в яких зазначено, що онука їх сусіда - [PERSON] не мешкає за місцем реєстрації більше 10 років. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як передбачено приписами ст. ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. У даній справі відповідач є членом сім`ї власника житлового приміщення і набув право користуванням його майном, яке по своїй суті є сервітутом. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочності володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Оскільки відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язані, тому його право користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припиненим за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Суд дійшов висновку про те, що фактичне тривале не проживання відповідача у вказаному вище житловому приміщенні, реєстрації, де він проживає з моменту виїзду із спірної квартири, а також та обставина, що відповідач не приймає участі в утриманні квартири, є обставинами, які мають істотне значення, а тому право відповідача користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки реєстрація [PERSON] в належній [PERSON] квартирі порушує його право на користування та розпорядження власністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави суму судового збору у розмірі 840,80 грн., оскільки він як учасник бойових дій звільнений від сплати судового збору (безтермінове посвідчення серія [NUMBER] від 10.06.1996).

Outcome: approved