Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

01 березня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що 15 січня 2015 року оформлена розписка, згідно якої [PERSON] через [PERSON] отримав від позивача грошові кошти у сумі 5 000 доларів США, які [PERSON] зобов'язався повернути через шість місяців після початку ліквідаційної процедури «ВАБ Банку». 19 березня 2015 року НБУ ухвалив рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію «ВАБ Банк». Таким чином, шестимісячний строк, вказаний в розписці, сплив 20 вересня 2015 року. Тобто, 20 вересня 2015 року - остаточна дата, до якої [PERSON] мав повернути грошові кошти [PERSON] Розписка була складена власноручно і добровільно. До 20 вересня 2015 року включно, в строк, обумовлений розпискою [PERSON] гроші не повернув. 15 січня 2015 року між позивачем і [PERSON] укладений договір поруки, згідно з умовами якого, останній взяв на себе зобов'язання перед [PERSON] частини зобов'язань, що випливають з з розписки. Позивач направив на адресу відповідачів письмові вимоги про негайне повернення грошових коштів у строк, вказаний у вимогах, проте гроші відповідачі так і не повернули. Посилаючись на норми чинного законодавства, просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 5 315,7 доларів США, що за курсом НБУ станом на 28.02.2018 р. складає 143 248,46 грн., стягнути з [PERSON], [PERSON] на свою користь 50 доларів США, що за курсом НБУ станом на 28.02.2018 року становить 1 347,41 грн., а також судові витрати. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, наполягав на задоволенні позовних вимог, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення судового засідання не надавав. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] і [PERSON] укладено договір позики, про що свідчить копія розписки від 15 січня 2015 року, наявна в матеріалах справи (а.с. 6), відповідно до якої позивач передав у борг відповідачеві - [PERSON] через відповідача [PERSON] грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США. За умовами вказаної розписки, [PERSON] зобов'язався повернути вказану суму через шість місяців, після початку ліквідаційної процедури «ВАБ Банк». У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики, 15 січня 2015 року між [PERSON] і [PERSON] укладений договір поруки, відповідно до умов п. 1.1 поручитель зобов'язався перед кредитором за належне виконання [PERSON] частини грошового зобов'язання, яке виникло перед [PERSON] у розмірі 50 доларів США, на підтвердження чого позивач надав договір поруки, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 7). Пункт 1.4 зазначеного договору поруки передбачає, що у разі невиконання боржником умов основного зобов'язання в строк, визначений розписками, поручитель погашає суму заборгованості за розписками. 14 грудня 2017 року на адресу відповідача [PERSON] позивачем направлено письмову вимогу про сплату боргу у розмірі 5 000 доларів США, про що засвідчує вимога, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с. 8). Рішенням Національного банку України від 19 березня 2015 року НБУ прийняв постанову про відкликання банківської ліцензії ПАТ "ВіЕйБі Банк" та ліквідацію банку, про що відомо з відкритих джерел ( https://www.bank.gov.ua/). Відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Тобто, до 20 вересня 2015 року відповідач [PERSON] мав виконати узяті на себе зобов'язання відповідно до умов договору позики (розписики). Боргу в сумі 5 000 доларів США на даний час позивачу так і не повернуто. До теперішнього часу відповідачі не повернули позивачеві суму боргу, свої зобов'язання за укладеним між сторонами договором не виконали у повному обсязі. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України, договором позики, укладеним між сторонами. Статтею 509 Цивільного кодексу (ЦК) України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Виходячи зі змісту ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та правочини. Як зазначає стаття 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, в силу ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якщо він підписаний його стороною. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або зміна його умов не допускається, а боржник, відповідно до положень статті 625 ЦК України не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, щодо вимог позивача до відповідача стосовно стягнення суми боргу, та приймаючи до уваги, що форма договору, укладеного між сторонами, відповідає вимогам Цивільного кодексу України, а відповідачі свої зобов'язання за договором не виконав в повному обсязі, суд вважає за можливе стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача суму грошових коштів за договором позики у розмірі 5 000 доларів США., що станом на 28 лютого 2018 року відповідно до курсу НБУ складає 134 740,92 грн., 3% річних у розмірі 365,7 доларів США., що обраховуються за наступними формулами. 3% річних = 5 000*0,0082%*892 дні/100%= 365,7 доларів США. Тому, загальний розмір боргу, який підлягає стягненню з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] становить 5 365,7 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 28.02.2018 року складає 144 595,87 грн. Окрім цього, згідно з положеннями ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Враховуючи те, що між [PERSON] і [PERSON] укладений договір поруки, суд приходить до висновку про стягнення солідарно з [PERSON] і [PERSON] на користь позивача 50 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 28.02.2018 року складає 1 347,41 грн., тим самим задовольнивши позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача сплачений ним судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1 445,97 грн., сплата якого підтверджена квитанцією, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с. 5). На підставі викладеного,

Outcome: approved