Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

ТОВ «Черкасизалізобетонбуд» звернулось. до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору інвестування будівництва та стягнення коштів. В обґрунтування позову зазначено, що 12 квітня 2007 року між сторонами було укладено договір інвестування будівництва № 175/11. Предметом даного договору є нежитлове приміщення, що розташоване на 3-му поверсі будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею - 157,50 кв.м. Приписами п. 1.2. договору інвестування встановлено орієнтовний строк закінчення будівництва будинку ї здачі його в експлуатацію ІІ квартал 2007р. На підставі Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 30 грудня 2008 року серії [NUMBER] об'єкт введено в експлуатацію. Підпунктом 3.4.4. п. 3.4. договору інвестування, визначено обов'язок відповідача прийняти предмет договору по акту приймання передачі протягом 5-ти днів з моменту повідомлення позивачем про готовність його до здачі. Протягом 5-ти днів з моменту переоформлення предмету договору у свою власність укласти договори з експлуатуючими організаціями на обслуговування предмету договору. Відповідно до умов договору інвестування, позивач неодноразово повідомляв відповідача про прийняття об'єкту будівництва в експлуатацію та про готовність позивача до передачі приміщення за актом приймання-передачі, але такі повідомлення залишені відповідачем без відповідного реагування. Окрім того, позивач повідомляв відповідача про необхідність здійснення останнім повного розрахунку, як того вимагають умови договору інвестування. Відповідач, в порушення умов договору, не здійснив прийняття предмету договору за актом приймання-передачі та ухиляється від укладення договору з експлуатуючими організаціями на обслуговування, що призвело до істотного порушення умов договору, а Позивач несе витрати по утриманню предмету договору. Так, підпунктом 3.4.5 п.3.4. договору інвестування встановлено, що відповідач зобов'язаний за рахунок власних коштів нести витрати по утриманню предмету договору. Проте зазначеного не вчиняє, а тому позивач вимушений утримувати предмет договору за власні кошти, у зв'язку із чим, станом на серпень 2018 року позивачем понесені витрати на утримання предмету договору на загальну суму 43822,80грн., із розрахунку: 2009р. - 5128,20грн.; 2010р. - 5594,40грн.; 2011р. - 5594,40грн.; 2012р. - 5594,40грн.; 2013р. - 5594,40грн.; 2014р. - 5594,40грн.; 2015р. - 5594,40грн.; 2016р. - 5128,20грн.. Пунктом 2.2. договору інвестування позивачем та відповідачем визначено попередню вартість предмету договору у розмірі 811125,00грн. На виконання п. 2.2. укладеного договору відповідачем сплачено суму у розмірі 811125,00грн. 16 грудня 2015 року позивач звернувся до відповідача із вимогою, щодо виконання умов укладеного договору та прийняття предмету договору по акту приймання-передачі, але вказана вимога, також залишена відповідачем без будь-якого реагування. Таким чином, у зв'язку із неналежним виконання відповідачем своїх зобов'язань, позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просив розірвати договоріф інвестування № 175/11 від 12 квітня 2007 року що був укладений між сторонами та стягнути з відповідача на користь позивача витрати понесенні останнім на утримання нежитлового приміщення в розмірі 43822 грн. 80 коп. та судові витрати. Ухвалою суду від 12 вересня 2018 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 02 листопада 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання з розгляду даної справи по суті. В судовому засіданні представник позивача - Вороний О.Г., позовні вимоги підтримав та наполягав на задоволенні позову в повному обсязі. Додатково зазначив, що відповідачем було допущено порушення умов договору інвестування, що в свою чергу призвело до витрат, які був вимушений нести Позивач. Крім того, зазначив, що відповідача повідомляли про необхідність підписання акту прийняття-передачі. Та надсилалася йому вимога у 2015 році, зазначене вбачається з журналу вихідної кореспонденції. Окремо зазначив, що не підписання акту прийняття передачі предмету договору, відповідачем здійснювалось навмисно, з метою ухилення від сплати комунальних послуг по утриманню даного майна. Представник відповідача - [PERSON], в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що фактично відповідачем не було порушено умов договору інвестування, оскільки позивачем не було повідомлено відповідача в письмовій формі про необхідність прийняття даного об'єкту за актом прийому-передачі. Посилання позивача на журнал вихідної кореспонденції не є належним підтвердженням отримання відповідачем поштового відправлення. Тільки власний підпис відповідача може свідчити про належне вручення йому поштового відправлення. У зв'язку із тим, що відповідач не отримував повідомлення про необхідність прийняття об'єкту будівництва по акту прийому-передачі, відтак ним і не було допущено порушень умов договору інвестування №175/11 від 12 квітня 2007 року, а тому він не зобов'язаний нести витрати по утриманню об'єкту будівництва до підписання вищезазначеного акту прийому-передачі. Зазначене також вбачається із змісту відзиву на позов наданого відповідачем через канцелярію суду 28 вересня 2018 року Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Судом встановлено, що 12 квітня 2007 року між ТОВ «Черкасизалізобетонбуд», як забудовником та [PERSON], як Інвестором, укладено договір інвестування будівництва № 175/11 (а.с. 6-7). Згідно п. 1.1. даного договору забудовник зобов'язується на свій ризик, своїми силами і засобами виконати будівельно-монтажні роботи по будівництву багатоквартирного житлового будинку та вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями за адресою: [ADDRESS], та після закінчення будівництва і здачі будівлі в експлуатацію передати у власність предмет договору на умовах встановлених у даному договорі інвестору, який зобов'язується прийняти його у власність та здійснювати інвестиції, згідно умов договору. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Пунктом 1.2 визначено, що строк закінчення будівництва будинку і його здачі в експлуатацію відбудеться у ІІ кварталі 2007 року. Крім того, пункт 3.4.1. передбачає, що інвестор зобов'язується своєчасно і в повному обсязі здійснювати інвестування Пунктом 3.4.4. визначено, що інвестор зобов'язаний прийняти предмет договору по акту приймання передачі протягом 5-ти днів з моменту повідомлення забудовником про готовність його здачі. Пункт 3.4.5 передбачає, що інвестор зобов'язаний протягом 10 днів з моменту підписання сторонами акту приймання передачі переоформити предмет договору у свою власність. Інвестор зобов'язаний за рахунок власних коштів нести витрати по утриманню предмету договору з дня підписання сторонами «Акту приймання передачі». Крім того, в судовому засіданні встановлено, що на виконання умов договору, а саме пункту 3.4.1. відповідачем сплачено суму у розмірі 811125,00 грн. Зазначене визнається сторонами, а відтак і не підлягає доказуванню. Згідно акту державної приймальної комісії об'єкт будівництва, а саме: «Вбудовано-прибудовані приміщення магазинів та офісів будівництва 8 секційного 12-14 поверхового житлового будинку (VІІ секція) - ІІ-га черга (нове будівництво) прийнято в експлуатацію 30 грудня 2008 року (а.с. 8-14). Позивачем 16 грудня 2015 року за вих. №182 надіслано відповідачу вимогу про необхідність прийняття Предмету інвестування, погашення несплачених коштів в розмірі 97082грн., в якості відшкодування забудовнику витрат, понесених ним на будівництво, які не входили у вартість 1 кв. м. предмету інвестування (а.с. 15-16). Крім того, як зазначає позивач, ним було понесено витрати на утримання предмету інвестування в розмірі 43822,80грн., на підтвердження чого надано копії квитанцій (а.с. 17-48). Таким чином, як зазначає позивач, відповідачем було істотно порушено умови договору, а тому, з метою розірвання даного договору, позивач звернувся до суду з даним позовом. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пунктом 7.1. встановлено, що передача предмету договору у власність інвестора здійснюється після введення будівлі в експлуатацію та здійснення Інвестором всіх необхідних інвестицій за договором шляхом укладання двостороннього акту приймання-передачі. До часу підписання сторонами «Акту приймання передачі» предмет договору є власністю забудовника (п. 7.2 Договору). Таким чином, до підписання акту прийняття передачі предмету договору власником такого майна є забудовник. В судовому засіданні представник позивача зазначає, що позивачем неодноразово направлялися відповідачу повідомлення про введення об'єкту інвестування в експлуатацію та необхідність підписання акту приймання передачі. Проте, суд критично оцінює посилання представника позивача на журнал вихідної кореспонденції (а.с. 68-70), як на підтвердження факту направлення відповідачу [PERSON] вимоги щодо необхідності підписання акту прийому передачі інвестиційного об'єкту, оскільки з даного журналу не вбачається, а ні адреси на яку надсилалася кореспонденція, а ні більш детального змісту вимоги, яку необхідно було виконати відповідачу, а ні відомостей про отримання даного поштового відправлення адресатом. Крім того, суд критично оцінює посилання позивача на лист датований 6 червня 2008 року (а.с. 71), що був адресований відповідачу [PERSON], як на підтвердження того, що відповідач був повідомлений про орієнтовний строк введення об'єкту будівництва у експлуатацію, а відтак йому було відомо про те що необхідно буде підписувати акт приймання передачі об'єкту будівництва. З даного листа вбачається, що позивач повідомляє відповідача про фактичне закінчення будівельних робіт та вжиття заходів щодо введення в експлуатацію об'єкту будівництва. Запланована дата введення об'єкту в експлуатацію орієнтовно на кінець четвертого кварталу поточного року. Проте, суд не може прийняти до уваги даний лист, оскільки з нього вбачається, що введення об'єкту будівництва в експлуатацію це по своїй суті плани Забудовника на майбутнє, які можуть не здійснитись з незалежних від останнього причин. Крім того, з даного листа також не вбачається, що він був отриманий відповідачем [PERSON], а відтак у суду є сумніви що відповідачу взагалі було відомо про існування даного листа. Таким чином, виходячи з матеріалів справи та оцінюючи докази надані сторонами, суд вважає, що стороною позивача не було надано суду будь-яких підтверджуючих доказів направлення відповідачу [PERSON] та отримання ним, відповідного листа-повідомлення, щодо повідомлення як про суму остаточного розрахунку за договором, так і відомостей про направлення повідомлення про введення об'єкту інвестування в експлуатацію, повідомлення про введення об'єкту інвестування в експлуатацію, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав вважати, що [PERSON] було достовірно відомо про вказані факти та те, що останній свідомо ухилявся від підписання акту прийому-передачі об'єкта. За вказаних обставин вважати, що відповідачем [PERSON] було порушено вимоги укладеного між сторонами інвестиційного договору щодо дотримання вимог підписання акту-прийому передачі об'єкта інвестування, у суду підстав немає. З огляду на зазначене, судом встановлено, що відповідачем не було порушено пункти 3.4.4. та 3.4.5 інвестиційного договору №175/11 якими передбачено обов'язок інвестора прийняти протягом 5-ти днів з моменту повідомлення забудовником про готовність об'єкту інвестування до його здачі та протягом 10-днів з моменту підписання сторонами акту прийняття передачі переоформити предмет договору у свою власність. За таких обставин, суд обґрунтовано приходить до висновку, що оскільки відповідач [PERSON], у відповідності до п. 3.4.5 інвестиційного договору, не є власником предмету договору, то за таких обставин відповідач не зобов'язаний протягом 5-ти днів з моменту переоформлення предмету договору у власність укласти договори з відповідними організаціями на надання комунальних послуг та на охорону прибудинкової території та комерційної площі, як то передбачено пунктами 3.4.7 та 3.4.8 спірного договору. Таким чином, оскільки відповідно до п.7.2. договору до часу підписання сторонами «Акту приймання-передачі» предмет догоовру є власністю забудовника, який і повинен нести витрати по його утриманнню, вимога позивача про стягнення з [PERSON] суми в розмірі 43822 грн. 80 коп. в якості відшкодування витрат понесених позивачем на утримання предмету договору не підлягає до задоволення. З огляду на вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Разом з тим, суд вважає за необхідне вказати, що представником відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Враховуючи указане клопотання суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції / пункт 1 статті 32 Конвенції/ наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникати переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись, у разі прийняття рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» / судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти російської федерації а.570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства п.51. Право на доступ до суду, закріплене у статті 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). Подібний за змістом висновок наведено Європейським Судом з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30.08.2006 року (справа «Каменівська проти України»), згідно якої право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані...". Вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов'язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються в часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак ефективному поновленню порушеного права. Встановлення строку позовної давності також сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ст. 261 ЦПК України). Як зазначив в судовому засіданні представник позивача про порушення свого права з боку відповідача їм стало відомо 14 січня 2009 року. В даному випадку перебіг позовної давності за вимогами ТОВ «Черкасизалізобетонзбуд» почався з 14 січня 2009 року розпочався перебіг строїв трирічної позовної давності, в межах якого ТОВ «Черкасизалізобетонзбуд» могло б звернутись до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права, який сплив 16 січня 2012 року (оскільки 15 січня 2012 року припадає на неділю). ТОВ «Черкасизалізобетонзбуд» звернулося до суду 16 серпня 2018 року року, тобто поза межами строку позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити також і з цих підстав. Враховуючи, що суд дійшов ґрунтовних висновків про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «Черкасизалізобетонбуд», відшкодування судових витрат в порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, не здійснюється.

Outcome: dismissed