Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

03.07.2020 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до «КНП Центр первинної медико-санітарної допомоги Ланчинської селищної ради ОТГ Надвірнянського району Івано-Франківської області» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Просила суд: - поновити їй строк звернення з даним позовом до суду, який пропущений з поважних причин; - скасувати наказ «КНП Центр первинної медико-санітарної допомоги Ланчинської селищної ради ОТГ» №3/к від 15.04.2020 року про звільнення її з посади лікаря-стоматолога «КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ» у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці за ч.1 п.1 ст.40 КЗпП України; - поновити її на роботі на посаді лікаря-стоматолога «КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ» з 16.04.2020 року; - стягнути з «КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.04.2020 року по день фактичного розрахунку, моральну шкоду в розмірі 5000 грн. 00 коп., а також понесені нею судові витрати на професійну правову допомогу в розмірі 1500 грн. 00 коп. Крім того, просить допустити рішення суду в частині поновлення її на роботі на посаді лікаря-стоматолога «КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ» та стягнення середнього заробітку у межах суми платежу за один місяць, до негайного виконання. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали з підстав, наведених в позовній заяві та просили їх задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити [PERSON] в задоволенні її позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю. Вислухавши пояснення учасників процесу, свідка, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і які сторонни вважають достатніми для обгрунтування і заперечення позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи та за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог аб заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процессу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процессу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-якідані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 2 ст.77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено в судовому засіданні, 01.03.2018 року на підставі наказу №32-к [PERSON] була прийнята на роботу в порядку переведення у «КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ» на посаду лікаря-стоматолога. У зв`язку із введенням в Україні карантинних заходів та з метою економії коштів адміністрацією «КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ» позивачу, а також іншим працівникам ЦПМСД - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було запропоновано використати відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 14 календарних днів, до роботи приступити 15.04.2020 року. З`ясовано також, що коли [PERSON] 15.04.2020 року прибула на роботу, її було запрошено в кабінет головного лікаря вказаного медичного закладу, де остання разом із працівником з кадрової роботи повідомила, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, її звільнено з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України. Оригінал трудової книжки позивачу було повернуто лише 26.05.2020 року, з якої вона дізналася про те, що відповідно до наказу №3/к від 15.04.2020 року її звільнено з роботи. Крім того, повідомлено, що повний розрахунок за роботу в «КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ» з нею буде проведений до 30.04.2020 року. На вимогу [PERSON] , на руки їй було видано копію наказу №3/к від 15.04.2020 року, з якого вбачалось, що підставою даного наказу є наказ «Про внесення змін до штатного розпису» №3/20 від 08.04.2020 року, повідомлення «Про істотні зміни умов праці» №3/8 від 11.02.2020 року та згода профспілкового комітету. Однак, на прохання [PERSON] надати для ознайомлення вказані документи - їй було відмовлено. Як вбачається з пояснень головного лікаря «КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ» - [PERSON] , підставою для видачі наказу про звільнення працівників «КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ» були наказ «Про внесення змін до штатного розпису» №3/20 від 08.04.2020 року, повідомлення «Про істотні зміни умов праці» №3/8 від 11.02.2020 року та згода профспілкового комітету. Також, в судовому засіданні представник «КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ» пояснив, що з 01.04.2020 року реалізація державних гарантій медичного обслуговування населення за програмою медичних гарантій для всіх видів медичної допомоги здійснюється відповідно до ЗУ «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення». Тобто з 01.04.2020 року розпочався так званий другий етап медичної реформи, згідно з яким всі комунальні медичні заклади країни будуть отримувати кошти за прямим договором з Національною службою здоров`я України. Зазначив, що тимчасово, протягом 2018-2019 років, за рішенням КМУ здійснювалося фінансування надання первинної медичної допомоги комунальними закладами охорони здоров`я шляхом надання субвенцій з державного бюджету відповідним місцевим бюджетам. В умовах недостатнього фінансування за рахунок субвенцій у співфінасуванні також приходилося брати участь Ланчинській селищній раді ОТГ. Таким чином, у зв`язку із зміною підходу до фінансування системи охорони здоров`я, в тому числі і «КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ», як суб`єкт господарювання, повинен фінансуватися з власних доходів, що в свою чергу зумовило вимушену необхідність змін в організації праці, раціоналізації структури та чисельності працівників. Вказує, що 11.02.2020 року за №3/8 всьому складу колективу «КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ» внесено попередження про зміну істотних умов праці з квітня 2020 року, у зв`язку із зміною умов фінансування. Зокрема повідомлено про раціоналізацію структури та чисельності шляхом скорочення штатних одиниць. У даному попередженні також зазначено, що «список працівників КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ, які попереджені про зміну істотних умов праці та можливе їх вивільнення, додається». У списку медичних працівників ЦПМСД лікар-стоматолог [PERSON] поставила власний підпис, тобто власноручно засвідчила факт, що персонально попереджена про можливе її вивільнення. В подальшому, 08.04.2019 року видано наказ №3/20-0/0 «Про створення комісії з визначених осіб, які мають переважне право залишення на роботі. Цією комісією складено список медпрацівників КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ у формі порівняльної таблиці, які мають переважне право на залишення на роботі, або щодо яких встановлено обмеження на звільнення. На підтвердження роботи комісії суду додаються відповідні протоколи засідань. Тому вважає, що в даному випадку ст.49-2 КЗпП України адміністрацією «КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ» дотримана, а твердження позивача щодо її порушення, не відповідає дійсності. Також, наказом від 08.04.2020 № 3/20 внесено зміни до структури та чисельності КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ з 15.04.2020 року, зокрема виведено із складу одну штатну одиницю лікаря-стоматолога. Залишений штатний розпис виключав можливість працевлаштування позивача, за відсутністю наявної вакансії. Зазначив, що прийняття рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу, та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. Тому не може бути способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці. Тобто, відсутність інших вакансій, які б могли бути запропоновані позивачу, як встановлений юридичний факт, не може приводом для даного позову. Крім того вказує, що 09.04.2020 року за №2 голові профспілки КНП ЦПМСД [PERSON] здійснено подання про розірвання трудових договорів з працівниками, зокрема і щодо лікаря-стоматолога [PERSON] . Таким чином, на думку представника відповідача, вивільнення працівників є вимушеним кроком, пов`язаним із виконанням законодавства, зокрема в частині джерел фінансування комунальних закладів охорони здоров`я. Обов`язок оптимізації штатної чисельності працівників не є особистим бажанням керівництва закладу, чи певним протиправним умислом пов`язаним з особистим ставленням керівництва щодо конкретного працівника. Стверджує, що позивач посилається на формальні процедурні порушення трудового законодавства, наявність чи відсутність яких все одно не змінює необхідність звільнення. Тому будь-яка процедурна помилка роботодавця під час вивільнення, якщо така буде встановлена судом, носила б виключно технічний характер, за будь-яких обставин - неумисна, та, в розумінні ст.23 ЦК України не може вважатися протиправною поведінкою щодо працівника. Разом з тим, суд констатує наступне: Згідно ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У відповідності до ст.234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Також, згідно правового висновку, зробленого Судовими палатами у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України в постанові від 05.07.2017 року по справі №6-1033цс17, «…відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу. Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника. В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки…». Як достовірно встановлено судом, з квітня 2020 року по липень місяць 2020 року позивач вживала заходи досудового вирішення спору шляхом подання відповідних заяв та скарг в державні контролюючі органи. Постановою КМУ від 11.03.2020 року №211, з урахуванням епідеміологічної ситуації в регіоні, на території Івано-Франківської області запроваджено карантинні заходи, що вплинуло на транспортне сполучення між населеними пунктами та на роботу органів, установ, організацій всіх форм власності, в тому числі державних. Тому позивач не могла вчасно звернутись до адвоката для надання їй правничої допомоги щодо складення позовної заяви і подальшого її подання до суду у встановлений строк. Таким чином, вжиті державою заходи по запобіганню захворюванню на коронавірус, у зв`язку зі складною епідеміологічною ситуацією в регіоні, у відповідності до постанови КМУ від 11.03.2020 року «Про запобігання поширення коронавірусу», призвели до пропуску позивачем [PERSON] місячного строку для звернення до суду за захистом свого права. Відповіднодо частин 2-3 ст.267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як вбачається із ч.5 вказаної статті, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Також, відповідно до п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позивачем доведено поважність пропуску строку звернення з даним позовом до суду за захистом свого права, тому її позов підлягає розгляду по суті. Що стосується позовних вимог [PERSON] скасувати наказ «КНП Центр первинної медико-санітарної допомоги Ланчинської селищної ради ОТГ» №3/к від 15.04.2020 року про звільнення її з посади лікаря-стоматолога «КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ» у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці за ч.1 п.1 ст.40 КЗпП України, поновити її на роботі на посаді лікаря-стоматолога «КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ» з 16.04.2020 року та стягнути з «КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.04.2020 року по день фактичного розрахунку, моральну шкоду в розмірі 5000 грн. 00 коп., а також понесені нею судові витрати на професійну правову допомогу в розмірі 1500 грн. 00 коп., суд приходить до наступних висновків: Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений устатті 51 КЗпП України, правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Також ст.43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2 ст.40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у п.п.1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. У відповідності до вимог ч.ч.1, 3 ст.492 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації та вживає заходів до переведення працівника за його згодою на іншу роботу. Із викладеного вбачається, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу попередити працівника про можливе наступне вивільнення та обов`язок працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Відповідно до роз`яснень викладених у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 05.12.2018 року у справі №161/9976/16-ц, зазначено, що, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Згідно ч.1 ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Однак, як достовірно встановлено судом, в «КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ» виборний орган (профспілковий представник), первинної профспілкової організації згоду на розірвання трудового договору із працівниками, в тому числі і з [PERSON] , - не надавав, що підтвердила в судовому засіданні допитана в якості свідка - [PERSON] . Проте, незважаючи на вказану обставину, позивача було звільнено із займаної посади з 15.04.2020 року. 11.02.2020 року працівників «КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ» попереджено про скорочення штатних одиниць з квітня 2020 року, що вбачається із попередження колективу «КНП ЦПМС Ланчинської селищної ради ОТГ» від 11.02.2020 року за №3/8. Разом з тим, як з`ясовано в ході розгляду справи, станом на 11.02.2020 року в «КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ» були вакантні посади на первинній медичній допомозі, однак керівництвом іншу роботу працівникам при попередженні про можливе звільнення та при звільненні з роботи - не запропоновано. В «КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ» за три місяці до запланованих звільнень працівників у квітні 2020 року, консультацій з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню, чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення - не проводилося. Вищенаведене підтверджується також листом начальника Управління Держпраці в Івано-Франківській області за №16-07/15-10/4337 від 03.07.2020 року, на ім`я [PERSON] (для інформування інших), у зв`язку із колективним зверненням працівників «КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ» щодо можливих порушень законодавства про працю. Копія даного листа міститься в матеріалах справи. Вказані обставини, на переконання суду, стороною відповідача не спростовано, підтверджуючих документів протилежного - не надано. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпПУкраїни, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З огляду на всі зазначені вище, повно та всебічно з`ясовані обставини, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що наказ «КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ» №3/к від 15.04.2020 року про звільнення позивача [PERSON] з посади лікаря-стоматолога у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці за ч.1 п.1 ст.40 КЗпП України слід скасувати та поновити її на роботі на даній посаді з 16.04.2020 року. Згідно вимог ч.7 ст.235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до п.2, п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Відносно позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.04.2020 року по день фактичного розрахунку, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до положень ст.27 ЗУ«Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці», за правилами, передбаченими «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженим Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року. Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», визначено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року, № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Відповідно до п.5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абз.1 п.8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Що стосується позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд констатує наступне. У відповідності до ст.2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як встановлено судом, в результаті протиправного звільнення позивачу заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 5000 грн. 00 коп., що полягає в моральних стражданнях, отриманих внаслідок даного звільнення, неповідомлення її про заплановане звільнення, несвоєчасного розрахунку, зневажливого ставлення керівництва враховуючи значний професійний досвід роботи позивача на лікарських посадах з 01.09.1977 року, що в сукупності призвело до нервових переживань, психологічного стресу і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами), роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Такий висновок відповідає і практиці Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Надбала проти Польщі» (2000 рік), згідно яких при визнанні звільнення незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним відшкодувати позивачеві за рахунок відповідача моральну шкоду у розмірі 2500 грн. 00 коп., що є обґрунтованою компенсацією за протиправне звільнення останньої із посади лікаря-стоматолога «КНП ЦПМСД Ланчинської селищної ради ОТГ», враховуючи лише часткову втрату нею життєвих зв`язків та необхідність докладання незначних додаткових зусиль для організації свого життя у зв`язку з втратою роботи, а моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 5000 грн., суд вважає завищеною. Крім того, згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як перевірено судом, згідно наданих стороною позивача попереднього розрахунку суми судових витрат та квитанції №007/2020 від 02.07.2020 року, витрати на правничу допомогу склали 1500 грн. 00 коп. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] , з відповідача в користь позивача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу, а саме в розмірі 750 грн. 00 коп. згідно квитанції №007/2020 від 02.07.2020 року. Також, відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. За таких обставин позивач у справі про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди звільнена від сплати судового збору, що є підставою для стягнення із відповідача в порядку ст.141 ЦПК України - 908 грн. 00 коп. судового збору в дохід держави. На підставі наведеного, ст.ст.51, 40, 43, 492, 233, 234, 235, 2371 КЗпП України, ст.ст.256, 267 ЦК України,

Outcome: approved