Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

01.09.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просила позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , дочки [PERSON] , [INFO] , та стягнути на свою користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1200 грн. щомісячно на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред"явлення позову до суду. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своїх неповнолітніх дітей. Так, відповідач свідомо життям дітей не цікавиться, з дітьми не спілкується, їх вихованням не займається. У 2018 році надав дозвіл на виїзд дітей за кордон на постійне місце проживання. Неповнолітній син має важке захворювання і всю діяльність для його лікування вона здійснює самостійно. Крім цього, оскільки відповідач не виконує свій обов"язок по утриманню дітей, зазначає про стягнення з нього в примусовому порядку аліментів в розмірі 1200 грн. щомісячно на кожну неповнолітню дитину. Тому в інтересах дітей, зокрема для можливості подальшого лікування сина, змушена звернутися до суду з даним позовом. 04.09.2020 року після виконання вимог ст. 187 ЦПК України даний позов прийнято судом до розгляду у порядку загального позовного провадження, відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 26.10.2020 року підготовче судове засідання, проведене в режимі відеоконференції за участю адвоката Масюка В.В., що представляє інтереси позивача, закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання сторони не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача, адвоката Масюка В.В. до суду надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, просив задовольнити позовні вимоги. Причини повторної неявки в судове засідання відповідача суду невідомі, відзиву на позов до суду не надходило. Судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши позовні вимоги та надані докази, взявши до уваги пояснення представника позивача, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов до висновку про повне задоволення позову за наступних підстав. Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 09.08.2016 року було розірвано/а.с.8/. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] /а.с.10,11/, місце проживання яких за рішенням суду визначено з позивачем. Наразі неповнолітні діти проживають з позивачем та перебувають лише на її утриманні. Так, неповнолітній син [PERSON] є дитиною -інвалідом віком до 18 років та має тяжке захворювання, що потребує постійного лікування, що вбачається з Медичного висновку № 65/1 від 17.10.2018 року/ а.с.12-13/. У відповідності до висновку органу опіки і піклування в особі виконавчого комітету Орепівської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітніх дітей : [PERSON] , [PERSON] судом встановлено, що відповідач у 2016 році залишив свою сім`ю в с. Орепи та більше не повертався. За весь час після розірвання шлюбу батько вихованням дітей не займався, їх здоров`ям не опікувався, отже своїх бвтьківських обов`язків свідомо не виконував. Натомість матір`ю дітей матеріально-побутові умови проживання для дітей створені належні. Тому орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача, що буде відповідати інтересам дітей / а.с. 9/. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо вона ( він ) ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У відповідності до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. З наданих суду доказів встановлено, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню дітей, а саме, не надає коштів на їх повноцінне утримання; не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання ними освіти. Розуміючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, враховуючи положення ПП ВСУ №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», суд вважає доведеним факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню неповнолітніх дітей. Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем суду не надано. Ураховуючи зазначені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх дітей слід задовольнити. Крім цього, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч.2 ст.166 СК України), який є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві (ст.180 СК України). Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Згідно зі ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Способи виконання обов`язку утримувати своїх неповнолітніх дітей визначені ст.181 СК України, за змістом якої, аліменти за рішенням суду присуджуються у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 СК України. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виходячи з позиції якнайкращого забезпечення інтересів неповнолітніх дітей, враховуючи, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного їх розвитку, вимоги закону щодо мінімального розміру аліментів, суд приходить до переконання про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі у розмірі по 1200 грн. на кожну дитину щомісячно до їх повноліття. Відповідно до положень ст. 191 СК України стягнення аліментів потрібно проводити з дня пред`явлення позову, тобто з 01.09.2020 року. Рішення в межах суми платежу за один місяць, відповідно до вимог ст. 430 ЦПК України, слід допустити до негайного виконання. Також відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved