Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

02.07.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» до [PERSON] , в якій позивач просить суд стягнути з відповідачки заборгованість за послуги з розподілу природного газу по о/р 1000139800 в сумі 5\~111,44 грн., 3% річних в сумі 73,54 грн. та інфляційні збитки в сумі 24,34 грн. В обґрунтування вимог посилається на те, що за адресою відповідачки відкрито особовий рахунок [NUMBER] на ім`я [PERSON] . Факт споживання природного газу за вказаною адресою підтверджується Розрахунком річної замовленої потужності по об`єкту побутового споживача, що відповідно до пункту 7 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ, свідчить про приєднання боржника до умов договору розподілу природного газу та фактичне його укладення. Оплата вартості послуг Оператора ГРМ з розподілу природного газу здійснюється споживачем за тарифами, встановленими Регулятором для Оператора ГРМ, що сплачується як плата за річну замовлену потужність, з урахуванням вимог Кодексу газорозподільних систем. Постановою НКРЕКП № 3035 від 24.12.2019 року було встановлено тариф на послуги з розподілу виходячи із річної замовленої потужності, який почав діяти з 01.01.2020 року та складає 1\~308,00 грн., а з 01.07.2020 року 1\~464,00 грн. (постанова НКРЕКП від 24.06.2020 № 1173). Так, боржник свого обов`язку щодо оплати позивачу послуги з розподілу природного газу не виконав, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість за послуги з розподілу природного газу за період з 01.01.2020 року по 31.10.2020 року в розмірі 5\~111,44 грн. Враховуючи викладене, позивач просив позов задовольнити. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 15.07.2021 року, після отримання інформації щодо зареєстрованого місця проживання відповідачки, прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 15.07.2021 року відповідачці був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. 19.08.2021 року до канцелярії суду від відповідачки надійшов відзив на позов, в якому вона зазначає, що родина [PERSON] встановила газову систему у своєму приватному будинку і користувалася газом з 1974 року. Проект, всі роботи, газові труби були встановлені за власний кошт родини. У 1997 році будинок з однією газовою системою був успадкований [PERSON] та [PERSON] . Ні боргів, ні серйозних проблем не виникало до січня 2015 року, коли [PERSON] помилково відключили газ до отримання даних комродина [PERSON] встановила газову систему у своєму приватному будинку і користувалася газом з 1974 року. Проект, всі роботи, газові труби були встановлені за власний кошт родини. У 1997 році будинок з однією газовою системою був успадкований [PERSON] та [PERSON] . Ні боргів, ні серйозних проблем не виникало до січня 2015 року, коли [PERSON] помилково відключили газ до отримання даних комп`ютера та обсягу витраченого газу. Газ тут же підключили, при цьому відповідачка була вимушена сплатити за підключення, хоч воно і було помилковим. Було підписано новий Договір на три роки, який потім був пролонгований автоматично. Згодом [PERSON] , відмовився від користування газом, а [PERSON] встановила лічильник, своєчасно сплатила показники за новим лічильником, -172,8 куб., і продовжувала сплачувати борг за старим лічильником через [PERSON] та [PERSON] . Але ж 10.06.2019 року, у відсутності власника [PERSON] , в будинку було припинено та опломбовано газопостачання. З того часу відповідачка не могла використовувати газ по волі постачальника. Таким чином, газопостачання в будинок [PERSON] , не здійснювалось, починаючи з 10.06.2019 року по теперішній час. По факту доставка газу не здійснювалась, а тому відсутні підстави для її оплати, тим паче, що ніяких замовлень газу стягувачу на цей період від [PERSON] не надходило. При цьому їй нарахували неймовірну ціну за доставку 487,87 грн. на місяць з січня по червень 2020 року і 546,06 грн. на місяць з липня по жовтень 2020 року. [PERSON] звернулась листом від 08.10.2020 року до керівництва газопостачальної компанії з метою перегляду і відміни оплати за доставку газу, приводячи свої вищезазначені доводи, однак отримала негативну відповідь. Відповідачка відмовилась від користування газом. Знову у іі відсутність газове обладнання було відрізано. Враховуючи викладене позивачка просила відмовити в задоволенні позову. 06.09.2021 року до канцелярії суду надійшли письмові пояснення представника позивача, де він вказує, що припинення або обмеження розподілу (споживання) природного газу не звільняє споживача від зобов`язання оплати вартості послуг за договором розподілу природного газу, крім випадку розірвання цього договору або внесення змін до заяви приєднання та вилучення об`єкта споживача. Таким чином, у зв`язку з невиконанням відповідачкою своїх зобов`язань, які полягають в своєчасній оплату послуг з розподілу природного газу, у останньої утворилась заборгованість перед позивачем за період з 01.01.2020 року по 31.10.2020 року в розмірі 5\~111,44 грн. 15.09.2021 року до канцелярії суду від відповідачки надійшли заперечення на письмові пояснення по справі, де вона зазначає, що якщо споживач не погоджується сплачувати витрати за транспортування, то він має на це право. Його право полягає не у небажанні платити за послугу, а в тому, що ціна газу вже включає у собі вартість транспортування у вигляді витрат, які понесені постачальником. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сфері енергетики та комунальних послуг №853 від 29.06.2017 року, видано Акціонерному товариству «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території міста Миколаїв та Миколаївської області. Взаємовідносини оператора газорозподільних систем із суб`єктами ринку природного газу, правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газорозподільних систем визначає Кодекс газорозподільних систем, затверджений Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2494 (далі - Кодекс ГРМ). Пунктом 2 гл. 1 Розділу VІ Кодексу ГРМ передбачено, що доступ споживачів, у тому числі побутових споживачів, до газорозподільної мережі для споживання (постачання) природного газу надається за умови та на підставі укладеного між споживачем та Оператором ГРМ договору розподілу природного газу, що укладається за формою Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕП від 30 вересня 2015 року № 2498 , який пі укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу ( п. 4 гл. 3 Розділу VІ Кодексу ГРМ) Згідно з п. 3 глави 1 розділу І Кодексу ГРМ його дія поширюється на операторів газорозподільних систем, замовників доступу та приєднання до газорозподільної системи, споживачів (у тому числі побутових споживачів), об`єкти яких підключені до газорозподільних систем. За змістом абз. 3 п. 5 глави 2 розділу І Кодексу ГРМ взаємовідносини, пов`язані з розподілом природного газу споживачам, у тому числі побутовим споживачам, підключеним до/через ГРМ, включаючи забезпечення Оператором ГРМ цілодобового їх доступу до ГРМ для споживання (розподілу) належного їм (їх постачальникам) природного газу, регулюються договором розподілу природного газу, укладеним між Оператором ГРМ та споживачем відповідно до вимог глави 3 розділу VI цього Кодексу. Відповідно до абз. 1 п. 4 глави 7 розділу VI Кодексу ГРМ пломбування та розпломбування газового обладнання на об`єктах споживачів, що пов`язані з припиненням/обмеженням або відновленням газопостачання (розподілу природного газу), виконуються Оператором ГРМ відповідно до вимог розділу X цього Кодексу. Підпунктом 3 п. 1 глави 7 розділу VI Кодексу ГРМ визначено, що оператор ГРМ в установленому законодавством порядку має право припинити/обмежити газопостачання (розподіл природного газу) на об`єкт споживача (у тому числі побутового споживача) з дотриманням ПБСГ та нормативних документів, що визначають порядок обмеження/припинення природного газу, зокрема, у випадку: подання споживачем або його постачальником (який уклав з Оператором ГРМ договір на виконання робіт, пов`язаних з припиненням/обмеженням газопостачання споживачам) письмової заяви про припинення газопостачання. Відповідачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади міста Миколаєва Про реєстрацію особи. Відповідачка є споживачем послуг з газопостачання, на ім`я [PERSON] відкритий особовий рахунок № [NUMBER] . З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що за підрахунками позивача, в зв`язку з порушенням взятих на себе зобов`язань, у [PERSON] виникла заборгованість за послугу з розподілу природного газу за період з 01.01.2020 року по 31.10.2020 року в розмірі 5\~111,44 грн. Поряд з цим, згідно копії Акту № 1445 від 10.06.2019 року, представниками господарства проведено припинення газопостачання споживачу [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 08.10.2020 року [PERSON] направила на електронну пошту позивача заяву, в якій просила зняти з неї нарахування з доставки газу, враховуючи те, що в неї газ відключено з 10.06.2019 року. Кім того зазначила, що не планує користуватись газом надалі. Згідно копії Акту від 05.11.2020 року, представниками господарства відключено від системи газопостачання за адресою: [ADDRESS] . Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Відповідно до статі 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Стандарти, нормативи, норми, порядки і правила у сфері житлово-комунальних послуг розробляють і затверджують Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері технічного регулювання, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їхніх повноважень та згідно із законодавством (частина друга статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). За вимогами п. 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Правовідносини, які склалися між сторонами є грошовим зобов`язанням, у якому серед інших прав і обов`язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) вимагати від боржника сплатити гроші за надані послуги. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Поряд з цим, відповідно до глави 6 Розділу VI Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року №2494, припинення або обмеження розподілу (споживання) природного газу не звільняє споживача від зобов`язання оплати вартості послуг за договором розподілу природного газу, крім випадку розірвання цього договору. Нормами вказаного Кодексу ГРМ передбачено, що у разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору розподілу природного газу споживач не має права використовувати природний газ із ГРМ та має подати до Оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт. Отже, на підставі викладеного, беручи до уваги, що зобов`язання відповідачкою не виконувалася належним чином, та той факт, що з заявою про припинення розподілу природного газу на її об`єкт відповідачка звернулась до позивача лише 08.10.2020 року, позов слід задовольнити, та стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за розподіл природного газу з січня 2020 року по жовтень 2020 року включно, в розмірі 5111,44 грн. З огляду\~на юридичну\~природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого у національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів в наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. У разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою ст. 625 ЦК України, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд приймає до уваги розрахунок 3% річних, що нараховані за порушення зобов`язання та розрахунок інфляційних втрат, що наданий позивачем, оскільки вони проведені відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням періоду, за який не вносилась плата, відповідної суми боргу та втстановленого індексу інфляції. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу, якщо про це не звертаються сторони. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві до позову, в межах наданих сторонами доказів, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, позов слід задовольнити та стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за послуги з розподілу природного газу по о/р 1000139800 за період з січня 2020 року по жовтень 2020 року (включно) в сумі 5111,44 грн., 3% річних в сумі 73,54 грн. та інфляційні збитки в сумі 24,34 грн. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 2270,00 грн., що підтверджено платіжним дорученням, яке міститься у матеріалах справи. Таким чином, враховуючи,що позовні вимоги задоволені в повному розмірі, з відповідачки на користь позивача слід стягнути 2270,00 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved