Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

07.12.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «ВіЕсБанк» про визнання недійсним договору поруки № PO93093 від 17.03.2008 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, кредитор змінив строк виконання зобов`язання, а тому повинен був протягом шести місяців пред`явити позов до поручителя. Відповідно до рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17.11.2014 року кредитором заявлено вимоги у розмірі 448730 доларів США. Тобто обсяг зобов`язань позичальника виріс майже на 300% більше ніж на момент видачі кредиту, що істотно порушує вимоги чинного законодавства з приводу співмірності боргу. На думку [PERSON] в діях кредитора має місце прямий умисел щодо введення позичальника в оману щодо істотних умов договору, оскільки протягом дії договору було укладено ряд додаткових угод, якими змінено обсяг зобов`язань. Тому [PERSON] просить визнати договір поруки недійсним. Ухвалою судді Галицького районного суду м. Львова Лялюка Є.Д. від 10.12.2015 р. відкрито провадження у справі. 03 лютого 2016 р. представник ПАТ «ВіЕс Банк» подав заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні позову. Вказує, що банком був пред`явлений 24 травня 2013 року позов до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №KF47820 від 17 березня 2008 року та договором поруки №РО 93093 від 17 березня 2008 р., що перебував на розгляді Франківського районного суду м Львова. [PERSON] є як фінансовим так і майновим поручителем. Пунктом 8.5 кредитного договору позичальник був повідомлений про те, що валютні ризики під час виконання зобов`язань несе позичальник та надано методику визначення валютного курсу. При укладенні оскаржуваного договору сторонами було додержано всіх вимог, передбачених ст. 203 ЦК України /т. 1 а.с. 5/. 23.03.2016 року позивач змінив позовні вимоги. В позовній заяві, що подана в порядку ст. 31 ЦПК України, позивач просить визнати договір поруки припиненим. Позов обґрунтований пропуском кредитором передбаченого ст. 559 ЦУ України строку пред`явлення позову до поручителя /т. 1 а.с. 29-32/. Ухвалами суду від 21 вересня 2016 р. та 06 лютого 2017 р., 07 березня 2017 р. за клопотанням представника позивача витребувано у ПАТ «ВіЕс Банк» копії документів. 07 березня 2017 р. позивач подав, в порядку ст. 31 ЦПК України, позовну заяву, вказавши в прохальній частині позову сторін договору поруки та додаткових угод, на які покликається в мотивувальній частині позову /т. 2 а.с. 127/. 10 травня 2017 року, протокольною ухвалою, суд залучив до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] . 18 вересня 2017 року позовну заяву було залишено без розгляду. 04.10.2017 р. надійшла апеляційна скарга на ухвалу від 18 вересня 2017 року. 18 жовтня 2017 р. справу скеровано в Апеляційний суд Львівської області. 21 листопада 2017 р. апеляційним судом скасовано ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду. 13 грудня 2017 р. справа повернулася до суду першої інстанції. Справа перебувала в провадженні судді Галицького районного суду м.Львова Лялюка Є.Д. Розпорядженням керівника апарату Галицького районного суду м.Львова №115 від 22.10.2018 р. призначено автоматизований розподіл судових справ, що перебували у провадженні судді Лялюка Є.Д. Дана справа передана в провадження судді Радченка В.Є. 22.10.2018 року, що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 04 грудня 2018 р. розгляд справи призначено в загальному позовному провадженні. 22 квітня 2019 р. суд задовольнив клопотання представника відповідача та провів заміну відповідача ПАТ «ВіЕсБанк» на процесуального правонаступника ТзОВ «Фінансова компанія «Траст Фінанс». Ухвалою суду від 22 квітня 2019 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав та просив задовольнити, з підстави викладених у ній. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив позовні вимоги, з підстав, викладених у запереченні. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи повідомлялася належним чином судовою повісткою. На адресу місця проживання [PERSON] надсилалися рекомендовані поштові відправлення. Проте, до суду повернулися конверти із повідомленням з позначкою «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення». Відповідно до ст.ст.128,129\~ЦПК України [PERSON] належним чином\~повідомлена про\~час розгляду\~справи. Суд ухвалив проводити розгляд справи у відсутності третьої особи, яка в судове засідання не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 17.03.2008 року між ВАТ «Електрон Банк» (правонаступником якого було ПАТ «Фольксбанк», правонаступником якого в свою чергу стало ПАТ «ВіЕс Банк») та [PERSON] укладено кредитний договір № KF47820. За умовами цього договору банк надає позичальнику [PERSON] кредит в розмірі 470000 доларів США з виплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12 % річних від суми заборгованості, а позичальник зобов`язується повернути кредит частинами щомісяця згідно графіку погашення кредиту з кінцевим строком виплати кредиту до 17.03.2023 року (т. 1 а.с. 33, 44). Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 17.03.2008 року між ВАТ «Електрон Банк», позичальником [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки № PO93093, на підставі якого [PERSON] взяв на себе зобов`язання відповідати перед банком разом з позичальником як солідарні боржники (т. 1 а.с. 5). 01.04.2009 року за згодою сторін було внесено зміни в договір поруки в частині розміру процентів за користування кредитом (т. 1 а.с. 36). 08.05.2012 року договір поруки було підписано в новій редакції, в якій, зокрема, змінено строк дії договору (т. 1 а.с. 37). На підставі договору від 29.12.2017 року право вимоги ПАТ «ВіЕс Банк» за кредитним договором № KF47820 від 17.03.2008 року перейшло ТОВ «ФК Траст Фінанс» (т. 2 а.с. 223-226). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору. За вимогами, передбаченими в ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та впорядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Факт невиконання позичальником умов договору підтверджується рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17.11.2014 року та не оспорюється сторонами. Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України (в редакції, що діяла на момент укладення договору поруки та на момент звернення [PERSON] з позовом до суду) за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч.1, 2 ст. 554 ЦК України). Відповідно до п. 4.1 договору поруки в зміненій редакції, порука діє до повного виконання основного забов`язання за кредитним договором. В п. 4.2 договору зазначено, що порука припиняється: 1) з припиненням основного зобов`язання, а також в разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг зобов`язання; 2) якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем; 3) у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручається за нового боржника. Разом з тим, статтею 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. За правилами ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Укладений між сторонами договір поруки не містить строку припинення поруки. Посилання в договорі на те, що порука діє до повного виконання боржником основного зобов`язання, не можна розцінювати як термін в сенсі ст. 252 ЦК України, оскільки повне виконання боржником зобов`язань не є подією, яка має неминуче настати. Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання боржником своїх зобов`язань або з припиненням основного зобов`язання не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком або терміном припинення поруки. Отже, зазначення замість строку, обчисленого конкретною датою, або події, яка має неминуче настати та з якою пов`язується таке припинення, не дає підстав не застосовувати ч. 4 ст. 559 ЦК України. Такий правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 21.05.2012 року у справах № 6-48цс11, № 6-68цс11, від 23.05.2012 року у справі № 6-33цс12, від 18.07.2012 року у справі № 6-78цс12. Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, що діяла на момент укладення договору поруки та на момент звернення [PERSON] з позовом до суду), порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Законом України «Про фінансову реструктуризацію» від 14.06.2016 року частину 4 статті 559 ЦК України викладено в новій редакції, а саме: «Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом». На підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03.07.2018 року частина 4 статті 559 ЦК України знов зазнала змін. Нова редакція даної норми передбачає наступне: «Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання». Таким чином, за час, що минув з моменту укладення договору поруки та до моменту розгляду даного позову законодавець змінив лише строк, протягом якого кредитор може пред`явити позов до поручителя. Сам механізм припинення поруки змін не зазнав. При цьому, строки дії поруки, які передбачені ч. 4 ст. 559 ЦК України, не є строками захисту порушеного права, а строками існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. У постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 року за результатами розгляду справи № 6-53цс14 зроблено такий правовий висновок: виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинна бути пред`явлена у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК, або із дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі, якщо кредит має бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. При цьому, суд виходить з того, що в кредитному договорі передбачено, що його виконання здійснюється частинами щомісяця відповідно до графіка погашення кредиту. Тому, початок перебігу строку, протягом якого кредитор може пред`явити вимогу до поручителя, починається з дня, коли боржник повинен був сплатити черговий платіж, однак не сплатив його. Так, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як вбачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору до повного погашення позичальником заборгованості за кредитами та процентами за користування ними, кінцевий строк повернення кредиту до 17.03.2023 року, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів щомісяця до останнього числа кожного місяця для основної заборгованості і для процентів за користування кредитом (т. 1 а.с. 44). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). Оскільки за умовами кредитного договору [PERSON] зобов`язана погашати кредит щомісячними платежами згідно графіку, узгодженому сторонами, ці умови нею не виконувались, а тому з часу непроведення чергового щомісячного платежу у банку виникло право протягом шести місяців пред`явити вимогу до поручителя. 25.03.2013 року ПАТ «Фольксбанк» (правонаступник ВАТ «Електрон Банк») направлено повідомлення-вимогу позичальнику та поручителю, в якому викладено вимогу не пізніше 45 календарних днів погасити заборгованість, яка утворилася за кредитним договором. Вказане повідомлення отримано позичальником [PERSON] та поручителем [PERSON] 28.03.2013 року (т. 1 а.с.41, 42). Як встановлено в судовому засіданні, кредитор не звертався до суду з позовом до поручителя про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором. Натомість 24.05.2013 року ПАТ «Фольксбанк» звернулося до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17.11.2014 року, яке набрало законної сили, факт невиконання позичальником своїх зобов`язань встановлено та на підставі вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України доказуванню під час розгляду даного позову не підлягає. Вказаним рішенням звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на нежитлову будівлю магазин з кафетерієм та цехом борошняних виробів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить поручителю [PERSON] (т. 1 а.с. 45-47). Кредитор має право задовольнити свої вимоги як шляхом стягнення з боржника та його поручителя заборгованості за кредитом, так і за допомогою звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягнення заборгованості. Така правова позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду від 05.121.2018 року у справі № 761/31346/13-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 року у справі № 921/107/15-г/16. Проте, звернення з позовом «про звернення стягнення на предмет іпотеки» не можна розцінювати як передбачене частиною 4 ст. 559 ЦК України «пред`явлення позову до поручителя», оскільки вказані позови регулюються різними нормативними актами, випливають з різних договорів та мають різні наслідки. Так, позов про солідарну відповідальність поручителя випливає з договору поруки, який регулюється нормами ЦК України. В той самий час позов про звернення стягнення на предмет іпотеки випливає з договору іпотеки і регулюється Законом України «Про іпотеку». Лише звернення з позовом про стягнення заборгованості на підставі договору поруки є виконанням кредитором вимог, передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України. Отже, для уникнення наслідків, передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо припинення поруки, кредитор повинен був пред`явити до поручителя не будь-який позов, а лише позов, що випливає з договору поруки, а саме: про солідарне стягнення заборгованості. Звернення кредитора з будь-яким іншим позовом є підставою для застосування правових наслідків у вигляді припинення поруки. Тому посилання відповідача на те, що кредитор виконав умови, необхідні для уникнення передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України наслідків, є таким, що не ґрунтується на законі. З цього випливає, що направивши позичальнику та його поручителю повідомлення-вимогу, кредитор встановив новий строк виконання зобов`язання, а саме - не пізніше 45 днів з дня отримання повідомлення. Тому, після спливу 45 днів з дня отримання отримання поручителем повідомлення-вимоги, тобто з 12.05.2013 року, кредитор мав право пред`явити до поручителя позов про виконання солідарного з боржником зобов`язання за договором кредиту, який виникає саме з договору поруки. В редакції статті 559 ЦК України, що діяла на момент існування спірних правовідносин, такий строк становив шість місяців. Тобто, кредитор мав право пред`явити до поручителя позов про стягнення заборгованості за кредитом на підставі договору поруки лише до 12.11.2013 року. Як зазначено вище, строк дії поруки, який передбачено ч. 4 ст. 559 ЦК України, не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Таким чином, маючи право задовольнити свої вимоги шляхом стягнення з поручителя заборгованості за кредитом на підставі договору поруки, кредитор не скористався своїм правом, обравши на свій розсуд інший спосіб захисту, в результаті чого пропустив передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк дії поруки. Враховуючи, що кредитор не пред`явив позову до поручителя про виконання солідарного з боржником зобов`язання за договором кредиту, який виникає з договору поруки, право кредитора припинило своє існування, як припинив своє існування й обов`язок поручителя. За таких обставин суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та не вбачає законних підстав для відмови в задоволенні позову. У зв`язку із задоволенням позову, відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Траст Фінанс" на користь [PERSON] необхідно стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 487,20 грн.

Outcome: approved