Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-18 00:00:00

13.04.2017 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом в якому вказала, що 5 березня 2011 року відділом ДРАЦС Любашівського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 06, був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем [PERSON]. Шлюб між ними розірвано на підставі рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області по справі № 484/869/17 (2/484/714/17), яке набрало законної сили 04.05.2017 р. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ними не досягнуто. За час проживання у шлюбі ними набуто майно: - житлова квартира [ADDRESS]. Право власності закріплено за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу від 10.11.2014 року, реєстр № 5004. Згідно висновку оцінювача вартість квартири станом 05.04.2017 року складає 468560 грн. - транспортний засіб «MAN» 8.150 спеціалізований вантажний фургон, державний номерний знак [NUMBER], номер шасі WMAL205722G096222, свідоцтво про реєстрацію СХМ № 068008 від 07.03.2017 року, середньо ринкова вартість якого на даний час складає 103230 грн.; - транспортний засіб «MERСEDES-BENZ» SPRINTER 413 CDI загальний вантажний фургон, державний номерний знак [NUMBER], номер шасі WDB9046621R447007, свідоцтво про реєстрацію СХХ № 613160 від 18.11.2014 року, середньо ринкова вартість якого складає 282680 грн.; Вказане майно було зареєстровано за відповідачем [PERSON], а його загальна вартість становить 854470 грн. Згідно із ст. 60, ч. 1 ст. 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і у разі його поділу частки дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду № 11 від 21.12.2007 року при вирішенні спору про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. 2, 3 ст. 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей. Від шлюбу з відповідачем в них народилась дитина [PERSON], [INFO]. Позивач вважає, що оскільки дитина залишається проживати з нею, саме вона буде піклуватись про доньку, то має право просити суд виділити їй квартиру [ADDRESS]. Виходячи з цього, з урахуванням інтересів малолітньої дитини, [PERSON] запропонувала відповідачу добровільно поділити спільне майно, а саме залишити у її власності квартиру, а відповідачу транспортні засоби. Тим більш, вартість квартири майже дорівнює вартості автомобілів. Однак відповідач категорично відмовився від поділу майна взагалі, зауваживши, що все їх майно документально оформлено на нього, а тому належить лише йому. В ході підготовки справи до розгляду по суті зясувалось, що автомобіль «MAN» 8.150 спеціалізований вантажний фургон, державний номерний знак [NUMBER], номер шасі WMAL205722G096222 був перереєстрований на [PERSON], мати відповідача, [INFO], на підставі договору купівлі-продажу 6452/17/001165 від 01.04.2017 року, та отримав номерний знак [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію СХХ № 264138 від 08.04.2017 року, видане ТСЦ 5142 РСЦ МВС в Одеській області . Також, автомобіль «MERСEDES-BENZ» SPRINTER 413 CDI загальний вантажний фургон, державний номерний знак [NUMBER], номер шасі WDB9046621R447007 був перереєстрований на [PERSON], [INFO], на підставі договору купівлі-продажу 6452/17/001162 від 01.04.2017 року, та отримав номерний знак [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію СХМ № 219618 від 04.04.2017 року, видане ТСЦ 5142 РСЦ МВС в Одеській області. У звязку із викладеним позивач до початку розгляду справи по суті змінила підстави та предмет позову доповнивши його вимогами про визнання недійсними договорів купівлі продажу транспортних засобів, як таких, що були вчинені без згоди позивача в порушення вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України. Судом було прийнято до розгляду уточнений позов та залучено у якості співвідповідача нового власника автомобілів [PERSON]. В судове засідання представник позивача надав заяву з проханням слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання не зявилися, хоча про час і місце слухання справи були оповіщені належним чином, відповідно до вимог ст. 130 ЦПК України. Заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило. Заперечень проти уточненого позову не надали. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.03.2011 року до 04.05.2017 року. За час шлюбу сторонами було набуто: житлову квартиру [ADDRESS], транспортний засіб «MAN» 8.150 спеціалізований вантажний фургон, та транспортний засіб «MERСEDES-BENZ» SPRINTER 413 CDI загальний вантажний фургон. З наданих ТСЦ № 5142 копій договорів купівлі-продажу від 01.04.2017 року вбачається, що дійсно новим власником спірних транспортних засобів є [PERSON], мати відповідача, яка мешкає в с. Покровка Любашівського району Одеської області. З письмових заперечень відповідача, які він надав суду до зміни підстав та предмету позову, також вбачається, що він самостійно, без згоди дружини, ще під час шлюбу, переоформив дані транспортні засоби на свою матір [PERSON] шляхом укладення договорів купівлі-продажу. За таких обставин вбачається, що відповідач провів відчуження транспортних засобів на підставі договорів купівлі-продажу обєктів спільного майна подружжя без згоди дружини в період шлюбу. Згідно із ч.3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За змістом ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За нормами ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Однак відповідно до положень ч. 1-2 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Правовою позицією Верховного суду України від 7 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 та постановами від 07.09.2016 року по справі № 6-727цс16 та від 12 вересня 2012 року в справі за № 6-88цс12 передбачено, що відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку можна зробити висновок, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Враховуючи той факт, що новий власник транспортних засобів є матірю відповідача, то є беззаперечним, що остання достовірно знала про те, що майно перебуває у спільній сумісній власності подружжя. Наведене дає підстави визнати недійсними договори купівлі-продажу автомобілів. В позовній заяві позивач запропонувала в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на вищевказану квартиру, а за відповідачем право власності на транспортні засоби, з врахуванням того факту, що їх дитина залишається проживати з нею. Крім того, згідно доданих до позовної заяви висновків оцінювача про вартість майна, запропонований позивачем поділ майна, приблизно буде рівним (468560 грн. вартість квартири і 385910 грн. вартість автомобілів). Вартість майна підтверджується наявними у справі звітами про оцінку транспортних засобів та висновком оцінювача про вартість квартири. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Факт придбання вказаного майна під час шлюбу визнано сторонами. Майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності відповідно до ст. 60 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, таке ж положення передбачено ч. 2 ст. 372 ЦК України. У ч. 3 ст. 70 СК України визначено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відзначив, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, для визначення якої при необхідності призначається експертиза. Згідно висновку оцінювача вартість квартири станом 05.04.2017 року складає 468560 гривень. Відповідно до звітів про оцінку транспортних засобів: - транспортний засіб «MAN» 8.150 спеціалізований вантажний фургон середньо ринкова вартість на даний час складає 103230 грн.; - транспортний засіб «MERСEDES-BENZ» SPRINTER 413 CDI загальний вантажний фургон середньо ринкова вартість якого складає 282680 грн. Сторони не заявляли клопотань про призначення товарознавчих експертиз для встановлення реальної вартості майна, що підлягає поділу, а тому суд проводить поділ майна в натурі, виходячи з його вартості визначеної у звітах про вартість та висновку оцінювача. Отже, суд вважає за можливе відступити від рівності часток подружжя з урахуванням того, що спільна дитина сторін проживає з позивачем, та задовольнити вимоги позову, розділивши майно у спосіб визначений позивачем. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне розділити судові витрати таким чином. З урахуванням вартості майна, яке підлягає розподілу між подружжям у відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір за подання до суду з розрахунку 1 відсоток ціни позову складає 8544,70 грн., тож враховуючи вимоги ч. 1 ст. 141 ЦПК України (судовий збір покаладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог), суд вважає за необхідне стягнути з позивачки на користь держави судовий збір в сумі 2342,80 грн. (з урахуванням раніше сплаченого судового збору при зверненні до суду) та з відповідача [PERSON] стягнути на користь держави судовий збір в сумі 3859,10 грн., що відповідатиме вартості майна, яке визнане за ними в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя. Судовий збір в сумі 1280 грн., сплачений позивачем за уточненими вимогами про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів, слід стягнути на користь позивача в рівних частках з відповідачів, по 640 грн. з кожного. Такий розподіл судових витрат суд вважає пропорційним відносно заявлених вимог.

Outcome: approved