Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

У вересні 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою (яку пізніше було уточнено), в якій просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу 17/100 частки нежилого приміщення, що укладений 11 березня 2016 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «БОНД-ІНВЕСТ»; визнати недійсним договір купівлі-продажу 83/100 частки нежилого приміщення, що укладений [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАПІТАЛ КОРПОРЕЙШН»; визнати недійсним договір купівлі-продажу частини нерухомого майна, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «БОНД-ІНВЕСТ» та [PERSON] ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідні записи про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] зобов`язати [PERSON] повернути земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , привівши її у придатний для використання стан, шляхом знесення самочинно побудованого торгівельного павільйону літ. А, загальною площею 56,0 кв.м. в обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2015 року, що ухвалено за результатами розгляду цивільної справи № 202/9415/15-ц за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАНДСІТІ - ІНВЕСТ», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко Ірини Анатоліївни про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії, позов задоволено частково, а саме: визнано за [PERSON] право власності на об`єкти незавершеного будівництва, в тому числі, на торгівельний павільйон літ.А-1, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 56,00 кв. м.; визнано протиправною постанову приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І. А., про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 22 грудня 2015 року, що видана [PERSON] щодо посвідчення договорів оренди нерухомого майна та реєстрації права власності; зобов`язано приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І. А. зареєструвати право власності [PERSON] на об`єкти незавершеного будівництва та посвідчити договори оренди. 11 лютого 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І. А., внесено запис про право власності [PERSON] на торгівельний павільйон літ.А-1, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 56,00 кв.м., на підставі заочного рішення Індустріального районного м. Дніпропетровська від 30 грудня 2015 року. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2016 року по справі № 202/9415/15-ц заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2015 року скасовано, та ухвалою від 31 жовтня 2016 року позовну заяву, що розглядалась у цій судовій справі - залишено без розгляду. В той же час, 11 березня 2016 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «БОНД - ІНВЕСТ» укладено договір купівлі-продажу 17/100 частки нежилого приміщення, за умовами якого ТОВ «БОНД - ІНВЕСТ» придбав у [PERSON] 17/100 частки торгівельного павільйону літ.А-1. На підставі договору купівлі-продажу 17/100 частки нежилого приміщення від 11 Березня 2016 року № 845 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального ту Шауловою М. О. внесено запис про право власності ТОВ «БОНД - ІНВЕСТ». 17 березня 2016 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАПІТАЛ КОРПОРЕЙШН» укладено договір купівлі-продажу частки нежилого приміщення, за умовами якого ТОВ «КАПІТАЛ КОРПОРЕЙШН» придбав у [PERSON] 83/100 частки торгівельного павільйону літ.А-1. На підставі договору купівлі-продажу 83/100 частки нежилого приміщення від 17 березня 2016 року № 943 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шауловою М. О. внесено запис про право власності ТОВ «КАПІТАЛ КОРПОРЕЙШН». 08 квітня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «КАПІТАЛ КОРПОРЕЙШН» та Товариством з обмеженою відповідальністю «БОНД - ІНВЕСТ» укладено договір купівлі-продажу 43/100 частки нежилого приміщення, за умовами якого ТОВ «БОНД - ІНВЕСТ» придбав у Товариства з обмеженою відповідальністю «КАПІТАЛ КОРПОРЕЙШН» 43/100 частки торгівельного павільйону літ.А-1, який розташований за адресою: [ADDRESS] . На підставі договору купівлі-продажу 43/100 частки нежилого приміщення від 08 квітня 2016 року № 1186 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шауловою М. О. внесено запис про право власності ТОВ «БОНД - ІНВЕСТ». 11 квітня 2016 року між ТОВ «БОНД - ІНВЕСТ» та ТОВ «КАПІТАЛ КОРПОРЕЙШН» укладено Договір про поділ нежитлового приміщення. В подальшому по приміщенню приміщенню І, поз.1, площею 24,0 кв.м, в торгівельному комплексі літ. А-1 реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 899251812101: 07 червня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БОНД - ІНВЕСТ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТ КАПІТАЛ ГРУП» укладено договір купівлі-продажу; 08 червня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БОНД - ІНВЕСТ» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу. В подальшому по приміщенню II, поз.2, 3, 4 площею 32,0 кв.м, торгівельний комплекс літ. А-1 реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 899253512101: 24 червня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БОНД- ІНВЕСТ», Товариством з обмеженою відповідальністю «КАПІТАЛ КОРПОРЕЙШЕН» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАЙМС БІЛДІНГ» укладено Договір купівлі- продажу нежитлового приміщення. Як вже зазначено вище, ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2016 року по справі № 202/9415/15-ц заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2015 року скасовано, та ухвалою від 31 жовтня 2016 року позовну заяву у цій судовій справі - залишено без розгляду. Отже, правовстановлюючий документ, на підставі якого [PERSON] набув право власності - скасовано. Отже, на теперішній час власниками нежитлового приміщення І за адресою: [ADDRESS] , по Ѕ частині є Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТ КАПІТАЛ ГРУП» та [PERSON] ; та відповідно власником нежитлового приміщення II за адресою: [ADDRESS] , є Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАЙМС БІЛДІНГ». Земельна ділянка, на якій розташовано вказане самочинно побудоване нерухоме майно [ADDRESS] належить територіальній громаді міста Дніпро, в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності. Оскільки спірне нерухоме майно було побудоване на земельній ділянці не відведеній для вказаної мети та за відсутності декларації про початок будівельних робіт та декларації про готовність об`єкту до експлуатації, а також доказів про те, що спірне нерухоме майно було в установленому законом порядку введено в експлуатацію, з урахуванням того, що рішення суду про визнання права власності, на підставі якого нерухоме майно стало власністю [PERSON] у подальшому було скасовано, свідчить про відсутність правових підстав вважати, що [PERSON] набув право власності на нього. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2021 року в частині позовних вимог провадження було закрито. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] спочатку вказала, що позовну вимогу стосовно повернення земельної ділянки та знесення самовільно побудованого приміщення не підтримує, оскільки дане приміщення вже демонтовано, а земельну ділянку передано в оренду. Втім, під час судових дебатів підтримала позовну заяву та просила її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Крім цього, представник відповідача [PERSON] вказала про те, що земельну ділянку вже звільнено від самовільно побудованого приміщення. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шаулова Марина Олексіївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіна Вікторія Віталіївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко Сергій Вячеславович в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, раніше надали заяви, в яких просили розгляд справи провести без їх участі. Пізніше останній надав пояснення, в яких просив задовольнити позовну заяву. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростіслав Олександрович та представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Крім цього, останнім Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Під час розгляду даної справи представником відповідача було вказано проте, що земельна ділянка вже звільнена від самовільного побудованого приміщення та її передано в оренду. Даний факт сторонами не заперечувався. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відтак, дані стосовно звільнення земельної ділянки від самовільного побудованого приміщення та передачі її в оренду не підлягають доказуванню, оскільки в судовому засіданні були визнані сторонами. В судовому засіданні встановлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2015 року, що ухвалено за результатами розгляду цивільної справи № 202/9415/15-ц за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАНДСІТІ - ІНВЕСТ», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко Ірини Анатоліївни про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії, позов задоволено частково, а саме (серед іншого): визнано за [PERSON] право власності на об`єкти незавершеного будівництва, в тому числі, на торгівельний павільйон літ.А-1, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 56,00 кв. м. (Т-1, а.с. 14-17). Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2016 року вищевказане заочне рішення скасовано, а ухвалою від 31 жовтня 2016 року дану позовну заяву залишено без розгляду (Т-1, а.с. 19-20). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна станом на 15.08.2018 року власником торгівельного павільйону літ. А, об`єкт житлової нерухомості, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] (Т-1, а.с. 27). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна станом на 15.08.2018 року власником нежитлового приміщення № І, об`єкт житлової нерухомості, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить по Ѕ частина [PERSON] та Товариству з обмеженою відповідальністю "Інвест Капітал Груп» (а.с. 28). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна станом на 15.08.2018 року власником нежитлового № ІІ, об`єкт нерухомості, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Таймс Білдінг» (а.с. 29). 11 березня 2016 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю укладено договір купівлі-продажу 17/100 частки нежилого приміщення, а саме павільйону літ. А-1, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а.с. 128). 08 червня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бонд-Інвест» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу частини нерухомого майна, а саме Ѕ частини торгівельного комплексу літ. А-1, нежитлового приміщення І поз. 1, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а.с. 133-134). Згідно з відповіді Департаменту по роботі з активами від 09 серпня 2018 року № 3/15-237 вбачається, що відповідно до даних містобудівного кадастру та Адресного плану міста офіційно адреса: [ADDRESS] жодному об`єкту нерухомості на території міста не присвоювалась, відповідний розпорядчий документ, на підставі якого була присвоєна або змінена ця адреса, відсутній (Т-1, а.с. 21). З відповіді Департаменту по роботі з активами від 25.06.2018 року № 4/11-1298 вбачається, що станом на 22.06.2018 року інформацією за результатами пошуку за адресою земельної ділянки ( [ADDRESS] ) в системі не виявлено реєстраційних записів щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та фізичними або юридичними особами (Т-1, а.с. 26). Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Частина 1 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Згідно ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Так, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності". Відповідно до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. В постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 520/15125/16-ц (провадження № 61-455св17), Верховний Суд враховує ту обставину, що на момент відчуження [PERSON] спірного майна 29 жовтня 2010 року на користь [PERSON] рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2010 року було чинним, тобто майно було відчужене добросовісному набувачу за відсутності обґрунтованих перешкод для цього. Верховним Судом також враховується, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваних договорів недійсними не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, адже за загальним правилом наслідком недійсності правочину є реституція. Відповідно, визнання договорів з відчуження нерухомого майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/78979544). В постанові Верховного Суду від 13 листопада2019 року у справі № 686/22924/16-ц (провадження № 61-33751св18) вказано, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. У цій справі предметом розгляду є вимоги про визнання сертифіката відповідності закінченого будівництвом об`єкта незаконним і його скасування, знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки до попереднього стану, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення і визнання договору купівлі-продажу недійсним. Отже, кінцевою метою звернення до суду є захист права позивача та приведення земельної ділянки, яка перебуває у користуванні відповідача, у попередній стан. Зважаючи на наведене, заявлені вимоги про визнання сертифіката відповідності закінченого будівництвом об`єкта незаконним і його скасування, визнання договору купівлі-продажу недійсним є неефективним способом захисту порушеного права, а тому задоволенню не підлягають (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/86565947). В постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18) вказано, що Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. Верховним Судом також враховується, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваних договорів недійсними не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, адже за загальним правилом наслідком встановлення судом недійсності правочину є реституція. Відповідно, визнання договорів щодо відчуження спірного майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача, який не є власником майна, відчуженого за оспорюваним договором купівлі-продажу (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/82246769). Відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України, у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так само, й згідно з ч. ч. 5-6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Таким чином, суд зобов`язаний враховувати правові висновки, викладені Верховним Судом у вищевказаних постановах, оскільки право на відступлення від її правового висновку має лише суд касаційної інстанції, шляхом передачі такої справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Крім того, відповідно до Узагальнення Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року, якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК ( 435-15 ), є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги про визнання договору купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення недійсними не є ефективним способом захисту порушеного права позивача. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Предметом розгляду у даній справі є вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, скасування записів про державну реєстрацію та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення будівлі. Метою звернення до суду є захист права позивача та приведення земельної ділянки, яка перебуває у користуванні відповідача у попередній стан. З огляду на наведені правові позиції Верховного Суду заявлені вимоги про визнання договорів купівлі-продажу спірного торговельного павільйону недійсними не є ефективним способом захисту порушеного права позивача, оскільки наслідком встановлення судом недійсності правочинів є реституція. Визнання договорів щодо відчуження спірного майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача, який не є власником майна, відчуженого за оспорюваними договорами купівлі-продажу. Отже, суд приходить до висновку, що позивач, звернувшись до суду з вимогою про визнання правочину недійсним на підставі ч.1 ст.215 ЦК України, стороною якого він не був, обрав неналежний спосіб захисту, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити з зазначених підстав. Не підлягають задоволенню позовні вимоги про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідних записів про державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна, розташованих за адресою: [ADDRESS] , оскільки вони є похідними від вимог про визнання недійсним договорів про відчуження нерухомого майна. За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно із частиною четвертою статті 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. При цьому знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року, справа № 725/5630/15-ц, провадження № 14-341цс18 зазначила, що юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. У разі встановлення порушення суб`єктом містобудівної діяльності факту здійснення самочинного будівництва об`єктів нерухомого майна без відповідного дозволу, відповідний орган державної влади наділений повноваженнями на звернення з позовом до суду щодо знесення самочинно збудованого об`єкта нерухомого майна, як крайній захід, і лише тоді коли використані всі передбачені законодавством України заходи реагування за чотирьох умов, а саме: за умови складання припису щодо усунення порушень вимог містобудівного законодавства шляхом надання можливості відповідачеві для проведення відповідної перебудови; за умови, що вказане будівництво суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; за умови відсутності можливості проведення перебудови самочинно збудованого нерухомого майна; за умови, якщо особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовляється від проведення такої перебудови, при цьому відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 127/23136/17 (провадження № 61-3382св19): https://reyestr.court.gov.ua/Review/86505455). В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511 цс 18) вказано, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (частини перша та друга статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини другої статті 119 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 30 ЦПК України у вказаній редакції). Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц) (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/79365517). В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що спірну земельну ділянку вже звільнено. На питання у зв`язку з чим заявляються вищевказані позовні вимоги, представник позивача зазначив, що порушуються права іншої особи, якій надана спірна ділянка в оренду. В той же час, було надано суду договір оренди землі від 22 грудня 2017 року, з якого вбачається, що земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] передано в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «НЗ-Інвест», а доказів що це та ж сама земельна ділянка на якій розташовані, на думку позивача, самовільно побудовані приміщення суду не надано. Також необхідно зазначити, що відповідачем [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки нерухоме майно почало будуватися ще в травні 2015 року і було повністю побудовано 15 серпня 2015 року. Втім, право власності на дане приміщення виникло лише з моменту набрання законної сили заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2015 року, що ухвалено за результатами розгляду цивільної справи № 202/9415/15-ц. з матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду 17 вересня 2018 року, тобто в межах позовної давності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, суд вважає необхідним відмовити позивачеві в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed