Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про визнання недійсним розпорядження та державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, на обґрунтування якого зазначає, що являється донькою померлої в [INFO] [PERSON] Після її смерті, позивач прийняла спадщину на все належне майно, в тому числі на земельну частку (пай) розміром 2,50 умовних кадастрових гектари. В подальшому, позивач звернулась до відповідача про отримання права власності на вказану земельну ділянку, їй було надано дозвіл на розробку технічної документації, проте в отриманні кадастрового номеру було відмовлено, оскільки як було встановлено в 2011 році був виготовлений державний акт на право приватної власності на дану змелену ділянку на ім'я її матері, тобто вже після її смерті, в зв'язку з чим, позивач не може набути свої право власності на вказану земельну ділянку. В судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні позивач позов підтримала та просить його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві та доданих письмових доказів. Представник відповідача, будучи належним чином повідомлений, в судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання, про розгляд справи без йог участі, при винесенні рішення, покладається на розсуд суду. Суд, вислухавши позивача, перевіривши письмові докази, додані до справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.09.2009 [PERSON], після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO], отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матери, а саме на земельну частку (пай) розміром 2,50 в умовних кадастрових гектарах КСП ім. Кабанця Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області, яка належала померлій на підставі сертифікату [NUMBER], виданого Обухівською районною державною адміністрацією 06 липня 2004 року. На підставі свідоцтва про право на спадщину, позивач звернулась до відповідача про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області, як спадкоємцю частини права на земельну частку (пай), посвідчене сертифіката на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER]. Відповідач, 26 жовтня 2017 року, своїм розпорядженням №483 надав [PERSON] такий дозвіл, що підтверджується копією розпорядження. 23.01.2018 року рішенням державного кадастрового реєстратора відділу в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області №РВ-3201153262018, [PERSON] було відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, на підставі того, що, що земельна ділянка, яка перейшла позивачу у спадок після смерті матери, повністю співпадає з земельною ділянкою, яка обліковується за [PERSON], згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 21 березня 2011 року, виданого на підставі Розпорядження Обухівської РДА від 16 червня 2009 року, що підтверджується копією рішення, державного акту на право приватної власності на земельну ділянку. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а згідно ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Як передбачено п. 3.5 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», обговореного на засіданні Пленуму Вищого спеціалізованого суду України 01 березня 2013 року, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст.126 ЗК України в редакції Закону від 05 березня 2009 року № 1066-VI, введеного в дію 02 травня 2009 року). Згідно ст.78 ЗК України встановлено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Громадяни України, відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, а згідно ст.19 Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, таким чином основним документом, який підтверджується право власності особи на земельну ділянку є відповідний державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Крім цього згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону, відповідно до п.п. „а","б" ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, а згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що акти місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України та Кабінету Міністрів України або інтересам територіальних громад чи окремих громадян, можуть бути оскаржені до органу виконавчої влади вищого рівня або до суду. Розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, Кабінетом Міністрів України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку, що вказує про правомірність мого зверенння до суду. Згідно ч.1 ст.25 ЦК України, здатність мати цивільні права та обовязки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Згідно ч.4 ст.25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Як встановлено в судовому засіданні, мати позивача [PERSON] померла [INFO], а розпорядження про передачу у власність земельної ділянки відповідачем винесено 16.06.2009, тобто вже після її смерт а оспорювкне розпорядження та виготовлений державний акт унеможливлює приватизацію позивачем цієї ж земельної ділянки, на яку позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Таким чином, розпорядження відповідача від 16.06.2009 про передачу у приватну власнсть земеленьної ділянки [PERSON] є незаконним та підялгає скасуванню. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. У постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року № 6-33 цс 13 сформульована правова позиція про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що суб'єкт, право якого порушене може захистити його у конкретний спосіб, що способами захисту прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна або припинення правовідношення; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З урахуванням викладеного, позовні вимоги підлягають до повного задоволення.

Outcome: approved