Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-09 00:00:00

У лютому 2014 року Бердянський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив, в якому зазначив, що п.п. 5, 5.9 рішення Бердянської міської ради № 9 від 31.03.2010 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам» затверджено проект відведення земельної ділянки та передано [PERSON] земельну ділянку площею 0,09га, в межах норм безоплатної приватизації, з присвоєнням поштової адреси: вул. [ADDRESS], для індивідуального дачного будівництва. На підставі цього рішення їй був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №913419, який зареєстрований управлінням Держкомзему у м. Бердянську за реєстраційним номером 011026500873. Прокурор просить визнати недійсним та скасувати п.п. 5.5.9 рішення Бердянської міської ради № 9 від 31.03.2010р., визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯК №913419 та зобов'язати [PERSON] повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді м. Бердянська. В обґрунтування позову вказує на те, що в ході прокурорської перевірки було встановлено, що рішенням № 9 від 31.03.2010 року було затверджено проекти відведення та передано у власність земельні ділянки для індивідуального дачного будівництва з порушенням вимог ст.ст.48,50,51,52,59, 60, 118,123 ЗК України, ст.ст.85,88,90 Водного кодексу України, ст.16,17 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», ст.12,19 ЗУ «Про планування і забудову територій» , ст.21 ЗУ «Про основи містобудування», чим грубо порушено вимоги земельного, водного, містобудівного законодавства та не дотримано порядок набуття права власності на землю. Спірна земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, проте в порушення ст.9 ЗУ «Про державну експертизу землевпорядної документації» зазначена вимога виконана не була. Відповідно до картографічної довідки спірна земельна ділянка знаходиться на території Бердянської коси в межах двокілометрової прибережної захисної смуги Азовського моря та не можна бути передана у приватну власність, бо це є порушенням вимог ст. 60 Земельного кодексу України та ст.ст. 88,90 Водного кодексу України, якими передбачено, що земельні ділянки прибережних захисних смуг можуть передаватися лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Зазначене підтверджується актом перевірки Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області від 08.05.2013 року, картографічною довідкою та графічним зображенням земельної ділянки. Відповідно до проектних рішень генерального плану розвитку міста будівництво нових дачних районів в межах міста Бердянська не передбачено. Заборона на будівництво нових дачних районів в міських населених пунктах, також передбачена пунктом 3.39 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень». Так, відповідно до положень ст.ст. 13,14 Конституції України - право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Представник позивача Саблін В.В. підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, просив їх задовольнити. Представники відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] та [PERSON] заперечували проти задоволення позову, остання оголосила письмові заперечення, в яких послалася на те, що прокурор, звернувшись із позовом в інтересах держави, не довів порушення інтересів держави, а крім цього не може вимагати витребування майна від відповідача, бо таке право має тільки власник - територіальна громада в особі Бердянської міської ради. При зверненні до суду ним пропущено позовну давність, що є підставою для відмови в позові. Рішенням Бердянської міської ради №38 від 28.01.2010 року [PERSON] отримала дозвіл на розробку проекту землеустрою, яке є чинним. Листи та акти перевірки, на які посилається прокурор, приймалися вже після набуття відповідачем права власності на земельну ділянку. Оскаржувана земельна ділянка на час розробки, погодження і затвердження проекту землеустрою відносилася до категорії земель житлової та громадської забудови, а тому проект не потребував землевпорядної експертизи. Прокурором не надано доказів щодо віднесення земельної ділянки до земель рекреаційного призначення. Рішення з переведення спірної ділянки до земель водного фонду Бердянською міською радою не приймалося. До того ж на момент ухвалення оскаржуваного рішення було чинним рішення №11 від 10.12.2004 року щодо встановлення уздовж Азовського моря в межах м.Бердянська сорокаметрової прибережної захисної смуги. Представники відповідачів - Бердянської міської ради і Управління Держземагенства у Бердянському районі Запорізької області в судове засідання не з'явилися, про день слухання справи сповіщені належним чином, подали заяви про розгляд справу без їх участі. Вислухавши пояснення позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Представники відповідача, у своїх усних та письмових запереченнях посилається зокрема на те, що прокурор звернувся з цим позовом до суду з пропуском позовної давності, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 268 ЦК України (в редакції закону станом на день прийняття Бердянською міською радою оскаржуваного рішення) позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Законом України „Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20.12.2011 року № 4176-УІ, який набрав чинності 15.01.2012 року, п.4 ч.1 ст. 268 ЦК України був виключений. Проте, відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. Отже з огляду на приписи п.5 Прикінцевих та перехідних положень Закону, доводи представників відповідача про сплив позовної давності у даному випадку не можуть бути прийняті судом до уваги. Статтями 13, 14 Конституції України закріплено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Статтями 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об'єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України. Відповідно до ст. 19 Конституції України, посадові особи органів державної влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності з вимогами ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад і передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно зі ст. 118 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення індивідуального дачного будівництва у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою (далі - Комісія). Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проект повертається заявнику у зазначений у цій частині строк. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин). Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається напідставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ситуаційною схемою Генерального плану міста Бердянська, який був затверджений рішенням Бердянської міської ради №8 від 25.06.2009р., встановлено, що спірна земельна ділянка розташована в межах міста Бердянська на оголовку Бердянської коси, на території зелених насаджень загального користування, як також вбачається з листа виконавчого комітету Бердянської міської ради №05-2886/37 від 15.05.2013 року, в якому вказані земельні ділянки по [ADDRESS] як розташовані на території зелених насаджень загального користування. Відповідно до схеми місцезнаходження земельної ділянки, кадастрового плану проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, остання знаходиться в межах міста Бердянська, в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря. За вимогами ст.60 ЗК України, вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації. Згідно зі ст.88 Водного кодексу України з метою охорони поверхневих вод об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ і інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Уздовж морів на навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Судом встановлено, що проект землеустрою щодо визначення розміру і встановлення меж прибережної захисної смуги вздовж Азовського моря і лиману на території міста Бердянська не розроблявся і Бердянською міською радою не затверджувався, що підтверджується листом виконкому Бердянської міської ради від 07.04.2014р. №04-1977/37. Втім, суд не може прийняти заперечення представників відповідача щодо недоведення прокурором віднесення земельної ділянки до земель водного фонду за відсутності відповідного рішення Бердянської міської ради, враховуючи постанову Верховного суду України від 21 травня 2014 року по справі №6-14ц/14, прийнятою з мотивів неоднакового застосування судами законодавства, яка є обов'язковою для суду, в якій вказано, що за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Відповідно до положень статті 88 ВК України, Порядку № 434, Постанови № 486 розмір та межі прибережних захисних смуг встановлювались за проектами землеустрою (термін та зміст за статтями 50-54 Закону України «Про землеустрій»), а на землях населених пунктів відповідно до існуючих на час встановлення конкретних умов забудови, а при наданні в користування земельних ділянок навколо зазначених та інших водних об'єктів, у разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, збереження водних об'єктів повинно бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови № 486 з урахуванням конкретної ситуації. Таким чином, суд вважає, що прокурором доведені порушення вимог ст. 88,90 Водного Кодексу України та ст.60 Земельного Кодексу України при винесенні спірного рішення №9 від 31.03.2010р. про затвердження проекту землеустрою про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки. Також судом встановлено з наданих представниками відповідача копій, що рішенням Бердянської міської ради Запорізької області №38 від 28 січня 2010р. [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,09га, розташованої за адресою [ADDRESS]. Як вбачається з пояснювальної записки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на той час спірна земельна ділянка перебувала в оренді гр.. [PERSON] і надавалася їй для будівництва готелю сезонного типу. Відповідно до вимог ст.ст. 17, 18 Закону України «Про основи містобудування» містобудівна документація регулює планування, забудову та інше використання територій, є основою для вирішення питань раціонального використання територій, вирішення питань щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об'єктів містобудування та упорядкування територій; вирішення питань вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи користування земель для містобудівних потреб. Статтею 13 Закону України «Про планування і забудову територій» передбачено, що детальний план території розробляється згідно з генеральним планом населеного пункту та визначає розташування червоних ліній, ліній регулювання забудови; розташування окремих земельних ділянок та об'єктів містобудування, вулиць, проїздів, пішохідних зон, щільність, поверховість, інші параметри забудови, містобудівні умови і обмеження забудови земельних ділянок; розташування інженерно-транспортної інфраструктури; принципи формування архітектурно-просторової композиції забудови; інші вимоги, визначені державними будівельними нормами. Як вбачається з пояснювальної записки до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] земельна ділянка, що підлягала передачі у власність відповідачу, відповідно до Українського класифікатора цільового використання землі була віднесена до земель « 1.11.6. Іншої комерційної діяльності (1.11. Землі комерційного використання)». Також зазначено, що відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України дана земельна ділянка відноситься до категорії земель - землі житлової та громадської забудови. Проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для індивідуального дачного будівництва передбачена зміна цільового використання земельної ділянки на рекреаційне призначення (код 1.17 УКЦВЗ). Пунктом 5.9 рішення Бердянської міської ради № 9 від 31.03.2010 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам» затверджено проект відведення земельної ділянки та передано [PERSON] земельну ділянку площею 0,09га, в межах норм безоплатної приватизації, з присвоєнням поштової адреси: [ADDRESS] для індивідуального дачного будівництва. [PERSON] був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №913419, який 30.06.2010р. був зареєстрований управлінням Держкомзему у м. Бердянську в «Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі» за реєстраційним номером 011026500873. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 2 ст. 18 ЗК України категорії земель України мають особливий правовий режим. Згідно зі ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, перелік яких є вичерпним, зокрема, землі рекреаційного призначення, землі житлової та громадської забудови тощо. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі. Однією з основних вимог ЗК України щодо використання земель є вимога цільового використання земельних ділянок. До земель житлової та громадської забудови, відповідно до ст. 38 ЗК України, належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. Відповідно до вимог ст. 39 ЗК України ( в редакції, чинній на час прийняття спірного рішення), використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови. Статтею 51 ЗК України передбачено, що до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст і інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури та спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих і спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації. Відповідно до ст. 9 Закону України „Про державну експертизу землевпорядної документації" проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягають обов'язковій державній експертизі, зокрема, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду, оздоровчого та рекреаційного призначення. Зважаючи на те, що спірна земельна ділянка згідно з Генпланом міста Бердянська розміщується на території земель рекреаційного призначення, однак всупереч ст. 9 Закону України „Про державну експертизу землевпорядної документації" та ч.9 ст.118 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) обов'язкова державна експертиза землевпорядної документації при виділенні земельної ділянки у власність [PERSON] проведена не була, а тому суд приходить до висновку, що Бердянською міською радою було порушено вимоги земельного законодавства при передачі спірної ділянки у власність відповідачу. Відповідно до ст. 20 ЗК України ( в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. У п. 2 Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року № 502, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що зміна цільового призначення земельної ділянки проводиться за поданням заяви (клопотання) її власника до сільської, селищної, міської ради, якщо земельна ділянка розташована в межах населеного пункту, або районної державної адміністрації, якщо земельна ділянка розташована за межами населеного пункту. Орган, до якого надійшла заява (клопотання), розглядає її та за наслідками розгляду надає згоду на розробку проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки. Проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки розробляється особами, які мають ліцензію на проведення робіт із землеустрою на підставі договору із заявником та погоджується із органом земельних ресурсів, органом містобудування та архітектури, органом охорони культурної спадщини, природоохоронним органом, санітарно-епідеміологічним органом. Проект разом із позитивним висновком державної експертизи документації із землеустрою подається до органу місцевого самоврядування на розгляд, який в подальшому приймає рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки. В порушення вимог ст.20 ЗК України і Постанови Кабінету Міністрів України №502 від 11 квітня 2002 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, рішення про зміну цільового використання земельної ділянки на момент затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] Бердянською міською радою не приймалося. За приписами ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Таким чином, з урахуванням наведеного, суд визнає, що п.п.5,5.9 рішення Бердянської міської ради № 9 від 31.03.2010 року прийнято з порушенням норм ЗК України, ВК України щодо розпорядження землями визначеної категорії, а спірну земельну ділянку передано у власність [PERSON] без вирішення питання про переведення землі до належної категорії, тобто передано за іншим цільовим призначенням. А відтак вказані пункти рішення є недійсними і підлягають скасуванню, виданий на їх підставі державний акт на право власності на земельну ділянку також є недійсним. Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Спірна земельна ділянка розташована в адміністративних межах м. Бердянська Запорізької області. Відповідно до положень Закону України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» з 1 січня 2013р. землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. При цьому землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Враховуючи вищевикладене, підлягають також задоволенню вимоги позивача про зобов'язання [PERSON] повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді м. Бердянська.

Outcome: approved