Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-23 00:00:00

16 квітня 2020 року адвокат Желанова О.Б. звернулась до Балаклійського районного суду в інтересах [PERSON] , із заявою, у якій просила: - встановити факт постійного проживання громадянина СРСР [PERSON] , [INFO] , уродженя с. Софіївка, Іпатівського району, Ставропольського краю, РРФСР, на території України станом на [INFO] ; - встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , уродженя с. Софіївка, Іпатівського району, Ставропольського краю, РРФСР, на території України станом на 13 листопада 1991 року . Обґрунтовуючи заяву зазначила, що з 1885 року заявник, разом зі своєю дружиною та родичами проживав на території України в 1885 році переїхав в Україну, де проживають його родичі. На сьогоднішній день паспорт заявника втрачено. В ході спілкування з органами Державної міграційної служби, було повідомлено про положення Указу Президента №215/01 « Питання організації виконання Закону України « Про громадянство України», що у випадку відсутності штампу про реєстрацію місця проживання громадянина СРСР на території України за станом на 24.08.1991 рік, або станом на 13.11.1991 рік, однак якщо особа фактично проживала на території України, необхідно звернутись до суду з заявою про встановлення даного факту. Ухвалою від 21.04.2020 року відкрито провадження у справі. 24.07.2020 представник заявника [PERSON] - адвокат Желанова О.Б. звернулась до суду з уточненою заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просила: встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Софіївка, Іпатівського району, Ставропольського краю, РРФСР до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України». Представник заявника - адвокат Желанова О.Б. в судовому засіданні заяву підтримала та просила задовольнити. Зазначила, що в ході спілкування з органами Державної міграційної служби було з`ясовано, що заявник паспортом громадянина СРСР зразка 1974 року документувався на території, яка зараз є територією РФ , а оригінальний примірник цього паспорту втрачений, документально довести його належність до громадянства СРСР наразі вбачається мало ймовірним. Однак, є достименне підтвердження його постійного проживання на території України до 24.08.1991 року, що дає підставу для набуття громадянства України за територіальним походженням. Представники заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області Бондеренко К.Ю., Власов Ф.В в судовому засіданні не заперечували проти задоволення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Суд, вислухавши пояснення представника заявника, дослідивши та перевіривши всі докази у їх сукупності, беручи до уваги позицію заінтересованої особи, дійшов до висновку, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Частиною 1 статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів) що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.7 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України та ч.7 ст.81ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України). Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлено, що заявник у справі [PERSON] , народився [INFO] у с. Софіївка, Іпатівського району, Ставропольського краю, РРФСР, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . У лютому 1982 року, заявник був документований паспортом громадяника СРСР серії [NUMBER] , про що проставлено відмітку у свідоцтві про народження. (а.с. 8). 12.01.1985 [PERSON] прийнятий на роботу до автотранспортного цеху ПГО «Дальгеологія», 15.08.1985 року звільнений за власним бажанням. 29.08.1985 року заявник переїхав в Україну та влаштувався на роботу до Радгоспу «Асєєвський» трактористом, а 29.12.1986 року до Ізюмської дистанції шляхів та інших підприємств та організацій ( а.с.11-18) У 1988 році [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , 1971 р.н., що підтверджується копією відповіді ГТУЮ в Харківській області на адвокатський запит, витягу на підтвердження дошлюбного прізвища, а також- Довідки-підтвердження Депутата Зідьківської селищної ради Нестерцової Галини Олексіївни (а.с.19-24) [INFO] у подружжя [PERSON] народився син. Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 11.03.1994 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.61) Як зазначено у Довідці-підтвердженні складеної депутатом Зідьківської ради Нестерцовою Г.О., станом на 1991 рік ( як на 24 серпня, так і на 13 листопада) місце проживання [PERSON] було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , відповідні відмітки про що було зроблено і в паспорті громадянина СРСР [PERSON] , і в Домовій книзі. Однак, станом на сьогодні паспорт заявника втрачено. Домова книга також була замінена на нову у зв`язку з непридатністю. Територію України [PERSON] з 1988 року не полишав (а.с.22-24) Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України. Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є Закон України «Про громадянство України» та Указ Президента України від 27.03.2001 року N 215 «Питання організації виконання ЗУ «Про громадянство України». Підстави набуття особою громадянства України визначаються індивідуально, залежно від її місця народження, походження, проживання, родинних зв`язків тощо. Відповідно Закону України «Про громадянство України» громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України або які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Відповідно до п. 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України і виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року N 215, в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року N 588/2006, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша ст. 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Факт постійного проживання на території України заявника [PERSON] , у тому числі станом на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року або на момент набрання чинності Закону України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) має юридичне значення та породжує для нього юридичні наслідки, так як встановлення вказаного факту в судовому порядку надає йому право подати заяву про набуття громадянства України. В іншому встановленому Законом України «Про громадянство України» порядку, набути громадянство України заявник не може. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року. Відповідно до п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року. Судом встановлено ,що заявник до 24.08.1991 року постійно проживав на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», а тому заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved