Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

12 липня 2017 року позивач звернувся до суду з наведеним позовом, у якому вказуючи на обставини укладення між ними 20 серпня 1996 року договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що відбулось без дотримання передбаченої на теперішній час законом форми, та від нотаріального посвідчення якого відповідач ухиляється, просив суд визнати такий договір дійсним. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, наддала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце його проведення повідомлявся згідно приписів ЦПК України, жодних заяв чи заперечень не надав. Третя особа про розгляд справи повідомлена належним чином, у судове засідання її представник не зявився, жодних заяв або заперечень не надав. З викладених обставин провадження суд ухвалив розглядати справу за відсутності учасників справи. На підставі наданих суду доказів та пояснень. Так, в судовому засіданні були встановлено наступні обставини. На обґрунтування вимог позову, позивач посилається на договір купівлі-продажу 1214 від 20.08.1996 року, що було укладено на товарній біржі «Одеська товарна біржа», за змістом якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] за ціною 220000000,00 карбованців. 26 серпня 1996 року такий договір купівлі-продажу було зареєстровано у КП «БТІ», про що вчинено запис №29стр.65кн.169пр. На момент укладання договору купівлі-продажу був чинним Закон України "Про товарну біржу", відповідно до умов якого договори, оформлені товарною біржею, визнавались дійсними, а сам правочин купівлі-продажу було вчинено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства. В подальшому до ЦК Української РСР 1963 року були внесені зміни, відповідно до яких угоди щодо відчуження нерухомого майна підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. З чого слідує, що наявний у позивача правовстановлюючий документ на теперішній час не відповідає вимогам закону, та відсутність належного правовстановлюючого документа на квартиру, на думку суду, істотним чином порушує право власності позивача, яке підлягає судовому захисту. Згідно положень ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне за змістом положення містить ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Судом встановлено, що всі зобовязання за вказаним договором купівлі-продажу його сторонами виконані у повному обсязі покупцю було передано у власність квартиру, а продавцю передані грошові кошти за продану квартиру. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Приймаючи до уваги, що позивачами не заявлені вимоги про відшкодування судового збору за розгляд справи, у суду відсутні підстави для покладення витрат на відповідача, разом з тим суд зазначає, що позивачі не позбавлений права звернутися в подальшому з заявою для вирішення питання про розподіл судових витрат.

Outcome: approved