Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу магазину з житловою квартирою, загальною площею 391 кв.м., житловою площею 55,6 кв.м., розташованого в [ADDRESS], укладений між фермерським господарством «Скала» та [PERSON] 14.06.2012 року. Свої вимоги мотивував тим, що 14.06.2012 року між Фермерським господарством "Скала" та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу магазину з житловою квартирою, загальною площею 391,0 кв.м. житловою площею 55,6 кв.м., на плані позначений літерою "А", що розташовані в [ADDRESS]. Відповідно до п.2.1 договору купівлі-продажу від 14.06.2012 р. Продаж майна було здійснено за ціною 15 000,00 грн., хоча згідно з Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП "ВООБТІ" 23.05.2012 р. за №34235711, загальна вартість майна складала 816 779,00 грн. Зі сторони продавця - ФГ "Скала", оскаржуваний договір підписав голова господарства [PERSON], при цьому він є батьком відповідача. Укладаючи оскаржуваний договір, на невигідних для себе умовах, [PERSON] діяв на користь свого сина та всупереч інтересам, предмету та меті ФГ "Скала".Так, згідно п.2.1 Статуту ФГ "Скала" (в редакції, що діяла на момент укладення договору), господарство створене з метою виробництва сільськогосподарської продукції та отримання прибутку, а не для відчуження власного майна по заниженій вартості у збиток для господарства. Магазин з житловою квартирою свого часу був збудований господарством. На його створення ФГ "Скала" витратило значні грошові кошти та інші матеріальні ресурси, сума яких в десятки раз перевищує вартість його продажу Відповідачу (15 000,00 грн.). Пояснюючи свій вчинок іншим членам господарства, [PERSON] розповів, що необхідність укладення оскаржуваного договору та відчуження нерухомого майна по заниженій вартості на користь Відповідача була зумовлена загрозою обтяження цього майна в інтересах третіх осіб, можливістю подальшого примусового продажу та втрати його господарством, а також іншими тяжкими для ФГ "Скала" обставинами (в т. ч. гострою потребою в обігових коштах), за відсутності яких він ([PERSON]) не укладав би оскаржуваного договору на завідомо невигідних для господарства умовах. Крім того, [PERSON] домовився зі своїм сином (Відповідачем) що останній тимчасово поселиться у квартирі на певний час, а коли ризики для ФГ "Скала" щодо цього майна зникнуть, Відповідач поверне магазин із житловою квартирою назад господарству - продасть по тій же вартості. Вони також домовились, що оскільки у сина в наявності було лише 15 000, 00 грн., то продаж магазину із житловою квартирою здійснять саме по цій вартості, а не по її ринковій (балансовій) - 816 779,00 грн. Проте продавати та повертати магазин із житловою квартирою назад у власність ФГ "Скала" по тій же ціні відповідач відмовляється. Тобто, представник позивача [PERSON] увійшовши в змову із Відповідачем, уклав оскаржуваний договір під впливом тяжких для Позивача обставин та на завідомо невигідних для нього умовах, всупереч меті створення Позивача, принципів розумності та справедливості, внаслідок чого із власності ФГ "Скала" по заниженій вартості було виведено вищевказане нерухоме майно, чим завдано шкоди правам та інтересам Позивача, як власника цього майна, що у відповідності до ст..232 ЦК України- є підставою для визнання договору купівлі-продажу - недійсним. У судовому засіданні позивач та його представник наполягали на задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка голова ФГ «Скала» [PERSON], суду пояснив, що підприємство мало проблеми з кредиторами, була загроза примусового продажу та втрати майна, яке стало предметом договору купівлі -продажу . Тому домовивася з сином про продаж йому за низькою ціною. Але також і домовились що з часом син поверне це ж майно назад підприємству за ті ж кошти. Проте в даний час відповідач відмовляється це зробити. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували , просили у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Допитаний в якості свідка відповідач [PERSON] суду підтвердив, що при укладенні договору у нього була домовленість з батьком про продаж майна, ціна якого більше 816 000 гривень, за 15 000 гривень і також була домовленістьпро повернення сказаного майна підприємству , коли відпадуть ризики для господарства, за ті ж 15000 гривень. Однак він зробив ремонт, вклав у майно біля 100 000 гривень, тому повертати його за 15 000 гривень не згоден Заслухавши пояснення представників сторін, показання сторін, допитаних в якості свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 14.06.2012 року між Фермерським господарством "Скала", в особі представника - голови ФГ [PERSON], та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу магазину з житловою квартирою, загальною площею 391,0 кв.м. житловою площею 55,6 кв.м., на плані позначений літерою "А", що розташовані в [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу 14.06.2012 року, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 14.06.2012 року за №5054086. Відповідно до п.2.1 договору купівлі-продажу від 14.06.2012 р. продаж майна було здійснено за ціною 15 000,00 грн., хоча згідно з Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП "ВООБТІ" 23.05.2012 р. за №34235711, загальна вартість майна складала 816 779,00 грн. ( а.с.13-15) Згідно з п. 6 ч. 1 ст. З Цивільного кодексу України , загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до частини 1 статті 627 та статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обігу, вимог розумності та справедливості. Згідно статті 65 Господарського кодексу України, керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами. Згідно ч. З статті 59 Цивільного кодексу України, орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Отже, вимога врахування принципу розумності є прямою вимогою Закону до договору та для осіб які його укладають. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Отже, недотримання принципу розумності під час укладання договору може бути підставою для визнання договору недійсним, що найменше, в частині тих положень договору, які суперечать принципу розумності - ціни договору (вартості квартири). Суд вважає, що укладення договору із порушенням принципу розумності свідчить про наявність зловмисної домовленості представників сторін та тяжких обставин для продавця (Позивача), оскільки оскаржуваний договір містить такі умови, які за звичайних обставин не могли б бути включені до нього (заниження ціни в багато разів, відчуження майна із збитком для постраждалої сторони, тощо). Відповідно до ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Правочин, укладений унаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою його стороною, є оспорюваним. Особа, яку представляють, отримує право на позов про визнання правочину недійсним, оскільки дії тут вчиняються не в її інтересах, що суперечить самій сутності представництва. Умовами застосування статті 232 ЦК України є: 1) укладення правочину через представника; 2) існування відносин добровільного представництва (це випливає з ч. 2 ст. 232, де йдеться про «довірителя», тобто суб'єкта добровільного представництва); 3) наявність зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною правочину. При цьому не має значення, чи переслідували учасники змови або одна з них корисливу мету, чи ні; 4) представник однієї сторони і друга сторона правочину діяли на свою користь, а отже, на шкоду довірителю. Відносини представництва характеризуються тим, що представник в силу та в межах наданих йому повноважень своїми діями створює, змінює чи припиняє права та обов'язки свого довірителя. При укладенні правочину представник повинен керуватися інтересами свого довірителя, і створювати для нього ті права та обов'язки, яких він бажав. У таких довірчих відносинах представник має виявляти не свою волю, а волю довірителя, але внаслідок самовільної зміни порядку виконання доручення, відбувається спотворення волі довірителя, правочин відображає волю повіреного, що є відмінною від волі довірителя. Поняття «зловмисності» було розкрито у п. 13 роз'яснень президії Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 р. № 02-5/111 «Про деякі питання вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними». Зазначається, що «зловмисна домовленість» - це умисна змова представника однієї сторони з іншою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої було укладено договір. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, протирічать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя. Судом установлено, що згідно п.2.1 Статуту ФГ "Скала" (в редакції, що діяла на момент укладення договору), господарство створене з метою виробництва сільськогосподарської продукції та отримання прибутку, а не для відчуження власного майна , яке має вартість 816 779 грн .по заниженій вартості - 15 000 грн у збиток для господарства, яке на його створення витратило значні грошові кошти та інші матеріальні ресурси, сума яких в десятки раз перевищує вартість його продажу Відповідачу . Допитаний в судовому засіданні в якості свідка голова ФГ «Скала» [PERSON], суду пояснив, що підприємство мало проблеми з кредиторами, була загроза примусового продажу та втрати майна, яке стало предметом договору купівлі -продажу . Тому і домовивася з сином про продаж йому майна за низькою ціною. Але також і домовились що з часом син поверне це ж майно назад підприємству за ті ж кошти. Також допитаний в якості свідка відповідач [PERSON] суду підтвердив, що при укладенні договору у нього була домовленість з батьком про продаж майна, ціна якого 816 779 гривень, за 15 000 гривень і також була домовленість, про повернення вказаного майна підприємству , коли відпадуть ризики для господарства, за ті ж 15000 гривень. Таким чином, обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників угоди. За таких обставин, суд дійшов висновку про підставність заявленого позову. На підставі ст..ст. 203, 215, 232 ЦК України,

Outcome: approved