Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

У червні 2018 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила визнати [PERSON] - [INFO], [PERSON] - [INFO], [PERSON] - [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] Свій позов [PERSON] обґрунтовує тим, що вона та відповідачі є співвласниками по ј частці кожному квартири [ADDRESS]. У даній квартирі відповідачі зареєстровані, але не проживають понад 10 років без поважних причин, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в квартирі не мають та взагалі нею не користуються. У зв'язку з тим, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON], не проживають в даному житловому приміщенні понад 10 років, а їх реєстрація створює перешкоди позивачу як власнику у користуванні і розпорядженні своїм майном, [PERSON] змушена була звернутися до суду. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. від 03 липня 2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за даним позовом за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Позивач [PERSON]у судовому засіданні позов підтримала повністю та просила його задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення суду не заперечувала. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] повідомлялись про дату, час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, у судове засідання повторно не з'явилися, причини неявки суду не повідомили. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою позивача по справі та проживає за адресою: [ADDRESS]. Підтвердила той факт, що відповідачі в спірній квартирі не проживають та не проживали взагалі, особистих речей в ній не мають. Провівши заочний розгляд справи, заслухавши пояснення позивача та свідка [PERSON], дослідивши письмові докази у справі, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Із довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 01 червня 2018 року, виданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконкому Броварської міської ради Київської області, вбачається, що до складу сім'ї/зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS], входять: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що також підтверджується з наданими до суду відомостей з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС УДМС України в Київській області від 19 червня 2018 року. (а.с. 6, 19, 20, 21) Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 20 травня 1998 року Органом приватизації АТ "Броварисільбуд", згідно з розпорядженням (наказом) від 20 травня 1998 року за № 352, є власниками квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (а.с.11-12) Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вказане положення не поширюється на правовідносини, які врегульовані ст.ст. 319, 321 ЦК України. Ті обставини, що відповідачі відсутні в квартирі за місцем реєстрації понад один рік, не свідчать про їх відмову від права власності на майно та не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування квартирою. Вивчивши матеріали справи, враховуючи вищезазначені вимоги закону, а також, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], володіють на праві спільної часткової власності квартирою [ADDRESS] суд не вбачає підстав для задоволення позову, а тому приходить до висновку про відмову в його задоволенні.

Outcome: dismissed