Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

28.01.2019 року [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити юридичний факт загибелі його сина [PERSON] , [INFO] , при виконанні обов`язку військової служби 11.08.2014 року в районі міста Стаханів Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] зазначив, що він народився [INFO] в місті Торез Донецької області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а фактично проживає за адресою [ADDRESS] . У 1973 році він уклав шлюб із [PERSON] , в якому [INFO] у них народився син [PERSON] . З 13.05.2014 року його син проходив службу в органах внутрішніх справ ГУ МВС України в Дніпропетровській області на посаді міліціонера взводу №2 роти №1 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Артемівськ» та мав спеціальне звання рядовий міліції. Згідно з наказом ГУ МВС України у Дніпропетровській області від 03.06.2014 року №162 о/с дск рядовий міліції [PERSON] був відряджений для охорони громадського порядку в зоні проведення бойових дій у Артемівському районі Донецької області. 11.08.2014 року близько 12 год. 00 хв. бійці БПСМОП «Артемівськ» у кількості 10 осіб, серед яких був [PERSON] , здійснювали патрулювання сільської місцевості поблизу міста Стаханів Луганської області. Його син і рядовий міліції [PERSON] пересувалися на автомобілі\~ місцевого жителя на ім`я [PERSON] , оскільки місцевість була їм незнайома. Коли автомобіль з міліціонерами під`їхав до лісосмуги, по ньому було відкрито вогонь з автоматичної зброї та під ствольних гранатометів. Водію вдалося виїхати із зони обстрілу, однак його сина було поранено у тулуб і плече, після чого він знепритомнів. В подальшому йому надали першу медичну допомогу та направили до найближчої лікарні у м. Артемівську Донецької області, де він помер від отриманих травм. Факт отримання [PERSON] смертельного поранення за вказаних обставин підтверджується поясненнями рядових міліції [PERSON] та [PERSON] . Лікарським свідоцтвом про смерть №329 від 11.08.2014 року та свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 13.08.2014 року встановлено, що смерть [PERSON] дійсно настала [INFO] у місті Артемівськ Донецької області внаслідок гострої кровотечі, вогнепального поранення правого плеча з ушкодженням кровоносних судин. Постановою ВЛК ГУ МВС України в Дніпропетровській області №43 від 18.12.2014 року встановлено, що поранення міліціонера\~ БПСМОП «Артемівськ» рядового міліції [PERSON] : «Вогнепальне поранення правого плеча з ушкодженням кровоносних судин, гостра кровотеча», яке призвело до його смерті [INFO] , пов`язано з виконанням службових обов`язків. Наказом ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 14.08.2014 року №304 о/с, [PERSON] виключений зі списків особового складу у зв`язку зі смертю з 11.08.2014 року. Указом Президента України №873/2014 від 14.11.2014 року «за особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі» [PERSON] посмертно нагороджений орденом «За мужність» ІІІ ступеня. Отже, сааме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією, йог осин [PERSON] помер [INFO] від поранень, отриманих при виконанні службових обов`язків в районі міста Стаханів Луганської області. Заявник вважає, що саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України [PERSON] загинув, виконуючи обов`язки військової служби, пов`язані із захистом Батьківщини, чим було порушено невід`ємне право на життя її чоловіка, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Встановлення вказаного факту буде породжувати юридичні наслідки виникнення права на справедливу компенсацію з боку Російської Федерації, як держави-агресора. Тому просить встановити юридичний факт загибелі [PERSON] , [INFO] , при виконані службового обов`язку 11.08.2014 року в районі міста Стаханів Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явився, проте надав до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити без його участі, заяву підтримує в повному обсязі та просить заяву про встановлення факту задовольнити. Міністерство соціальної політики України повідомлене про слухання справи належним чином, до суду подали клопотання про розгляд справи у відсутності представника Міністерства. Одночасно повідомили, що встановлення факту загибелі військовослужбовців в районі проведення антитерористичної операції не належить до компетенції Мінсоцполітики. Представник Російської Федерації до суду не з`явився, через Посольство вказаної держави був повідомлений належним чином про розгляд справи, про причини неявки суд не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є громадянином України, який народився [INFO] в м. Торез Донецької області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується даними паспорту громадянина України серії [NUMBER] , що виданий Будьонівським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області від 04.04.1997 року (а.с.24-26), фактичне місце проживання [ADDRESS] , що підтверджується довідкою від 28.03.2016 року №3248001015 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.27). 30.12.1973 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] в Будинку щастя м. Донецьк, актовий запис №4232, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.28). [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , що видане відділом РАЦС Будьоновського районного виконкому м. Донецьк (а.с.29). З Акту\~ №23/14 про нещасний випадок (у тому числі поранення) (а.с.31) вбачається, що відповідно до наказу ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 03.06.2014 №162 о/с дск міліціонер взводу №2 роти 1 БПСМОП «Артемівськ» ГУ МВС рядовий міліції [PERSON] був відряджений для охорони громадського порядку в районах проведення АТО до Артемівського району Донецької області. 13.08.2014 року до ГУ МВС України в Дніпропетровській області надійшов рапорт в.о. командира батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Артемівськ» ГУ МВС України в Дніпропетровській області майора міліції [PERSON] про загибель рядового міліції [PERSON] . Зазначену інформацію зареєстровано до ЖСО Артемівського МВ №6505 від 11.08.2014 року та цієї ж доби внесено відомості до ЄРДР (кримінальне провадження №12014050150001860) з попередньою правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.1 ст.115 КК України. Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть від 11.08.2014 року №329 наданим «Артемівським відділенням Донецького обласне Бюро судово-медичної експертизи», смерть рядового міліції [PERSON] настала унаслідок гострої кровотечі вогнепального поранення правого плеча з ушкодженням кровоносних судин. Відповідно до рапортів міліціонерів батальйону патрульної служби міліції особливого призначення\~ «Артемівськ» ГУ МВС рядового міліції [PERSON] та рядового міліції [PERSON] 11.08.2014 року близько 12 години\~ вони у кількості 10 бійців батальйону здійснювали патрулювання сільської місцевості поблизу міста Стаханів Луганської області. Рядовий міліції [PERSON] та рядовий міліції [PERSON] пересувалися на автомобілі місцевого жителя на ім`я [PERSON] , оскільки місцевість їм булла незнайома. Під`їхавши до лісосмуги з неї по зазначеному транспортному засобу було відкрито вогонь з автоматичної зброї та підствольних гранатометів. Унаслідок цього водій здійснив маневр та виїхав із зони обстрілу. Однак, рядовий міліції [PERSON] повідомив рядовому міліції [PERSON] , що його поранено у тулуб та плече, після чого знепритомнів. [PERSON] було зроблено перев`язку, укол знеболюючого та направлено до найближчої лікарні, яка знаходиться у місті Артемівську, де він від отриманих травм помер. Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть від 11.08.2014 року №329 наданим «Артемівським відділенням Донецького обласного Бюро судово-медичної експертизи» смерть рядового міліції [PERSON] настала унаслідок гострої кровотечі вогнепального поранення правого плеча з ушкодженням кровоносних судин. Висновок: нещасний випадок стався в період проходження служби при виконанні службових обов`язків, пов`язаних із безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки, боротьби зі злочинністю. Згідно довідки Головного Управління МВС України в Дніпропетровській області Управління кадрового забезпечення від 19.05.2015 року №2/19-03-13 (а.с.30) [PERSON] дійсно у період з 13.05.2014 року по 11.08.2014 року проходив службу в органах внутрішніх справ ГУ МВС України в Дніпропетровській області на посаді міліціонера взводу №2 роти №1 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Артемівськ». Наказом ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 14.08.2014 №304 о/с [PERSON] виключений зі списків особового складу за смертю, з 11 серпня 2014 року. згідно висновку службового розслідування від 19.08.2014 року за фактом загибелі міліціонера взводу №2 роти №1 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Артемівськ» ГУ МВС\~ України в Дніпропетровській області, тілесні ушкодження у вигляді гострої кровотечі, вогнепального поранення правого плеча з ушкодженням кровоносних судин, від яких настала смерть, визнано такими, що отриманні рядовим міліції [PERSON] у період проходження служби в органах внутрішніх справ України, при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки, у боротьбі зі злочинністю. Факт загибелі [PERSON] \~ підтверджується постановою військово-лікарської комісії ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 18.12.2014 року №43 (а.с.93) з якої вбачається, що міліціонер БПСМОП «Артемівськ» рядовий міліції, [PERSON] , 1982 року народження (служба в ОВС з 13.05.2014 року по 11.08.2014 року), вогнепальне поранення правого плеча з ушкодженням кровоносних судин, гостра кровотеча від 11.08.2014 року, яке призвело до смерті. Поранення пов`язане з виконанням службових обов`язків. Також факт смерті [PERSON] , який помер [INFO] , підтверджується свідоцтвом про смерть серії № [NUMBER] , що видане відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Артемівську реєстраційної служби Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області (а.с.92) та записом в «Книгі пам`яті полеглих за Україну» (а.с.87). Указом Президента України від 14.11.2014 року №873/2014 [PERSON] \~ посмертно нагороджено орденом «За мужність» III ступеня (а.с.94-113).\~ Положенням ст. 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно із ст. 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Отже, Конституцією України зобов`язано державу за будь-яких обставин захищати життя людей і цей обов`язок не залежить від встановлення тих чи інших юридичних фактів. Крім того, Конституцією України визначено, що Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави, є Головнокомандувачем Збройних Сил України; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; вносить до Верховної ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України (стаття 106 Конституції України). До повноважень Верховної ради України, відповідно до п.9 ч.1 ст.85 Конституції України, належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Відповідно до статті 4 цього закону у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його до Верховної Ради України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни. Наведене підтверджується прийнятими Верховною Радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків»», від 21.04.2015 №337-VIIIзазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм. Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, Верховною Радою України, яка діє як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в Україні та має виключне право\~ визначати і змінювати конституційний лад України, 27 січня 2015 року було прийнято Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території "( далі - Закон № 1207-VII) згідно якого встановила, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України і встановила, що датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року( ст. 1 названого Закону зі змінами та доповненнями). Також, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер -війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права». Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей. Зважаючи на викладене, суд вважає вірним констатувати, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (обставини, що є загальновідомими, не потребують доказування за нормами ч.3ст. 82 ЦПК України), стала окупація частини території України, а саме в тому числі частини Донецької області, де загинув чоловік заявниці. У бойових діях регулярних військ Російської Федерації в селі Рідкодуб\~ Донецької області, і саме цим військам протистояли військові Збройних сил України, що відносились в тому числі і до складу сил та засобів мотопіхотного батальйону, що належали до відання військової частини П/П [NUMBER] в яких, зокрема, і проходив військову службу [PERSON] . Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади. Враховуючи викладене, а також те, що встановлення юридичного факту загибелі [PERSON] [INFO] , при виконані службового обов`язку 11.08.2014 року в районі міста Стаханів Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, необхідне для визначення його статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.

Outcome: approved