Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

01.03.2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, а 12.04.2016 року та 08.07.2016 року з уточненими позовними заявами, в яких просив: стягнути з КП "Зміївський ремонтний енергомеханічний завод" на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні у розмірі 33288 грн. 00 коп.; стягнути з КП "Зміївський ремонтний енергомеханічний завод" на його користь 3000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди у наслідок затримки виплати заробітної плати. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що він з 1990 року по 22.09.2014 року працював на підприємстві КП "Зміївський ремонтний енергомеханічний завод". 22.09.2014 року він був звільнений з посади сторожа за власним бажанням. Але в порушення ст. 116 КЗпП з ним не був проведений повний розрахунок належних йому від підприємства сум, а саме на день звільнення заборгованість становила 6335 грн. 91 коп. 15.02.2016 року він звернувся до відповідача з письмовою вимогою про здійснення з ним повного розрахунку та направлення довідки про його заробітну плату. 16.02.2016 року представник відповідача отримав зазначену вимогу, але ніяким чином не відреагував. 12.04.2016 року надано довідку про заборгованість про заробітній платі станом на 22.09.2014 року. 04.07.2016 року на його користь було сплачено всю заборгованість по заробітній платі. Середній заробіток за час затримки з 23.09.2014 року по 04.07.2016 року складає 33288 грн., який розрахований за наступних підстав: середньоденна заробітна плата за липень, серпень 2014 року (два місяці, що передували звільненню) становила - 73 грн. 09 коп.; - 3216 грн. 18 коп. - заробітна плата за липень та серпень 2014 року; 456 робочих днів з дня звільнення до дня звернення до суду з позовом, отже середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (04.07.2016 року) становить 33 288 грн. (456х73,09). Порушенням його прав на своєчасне отримання заробітної плати, відповідач спричинив йому моральну шкоду, яку він оцінив 3000 грн. Визначаючи розмір компенсації за спричинену моральну шкоду виходив з того, що він перебував в дуже скрутному матеріальному становищі, відчував себе неповноцінною людиною. В 2015 році відповідачем на підставі рішень комісії по трудовим спорам підприємства була виплачена заборгованість по заробітній платі, але саме йому, ще з 22.09.2014 року нічого не було виплачено, таке несправедливе розподілення коштів порушило рівноправність працівників підприємства. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник позивача адвокат Божко Д.О. позовні вимоги підтримав, просив врахувати наведені в уточненій позовній заяві висновки Верховного Суду України щодо вказаної категорії справ. Зазначив, що відсутність фінансових коштів на підприємстві не є підставою для невиплати заборгованості по заробітній платі. Також наголосив, що накладені арешти на рахунки підприємства, не були перешкодою для виплат коштів іншим працівникам. Представники відповідача Горустович Д.Б., [PERSON] проти позову заперечували, мотивуючи відсутністю вини підприємства у затримці розрахунку з позивачем. Вказали, що відповідач не мав технічної можливості розпоряджатись коштами, оскільки були накладені арешти на рахунки підприємства. Крім того, просили взяти до уваги, що і 04.07.2016 року заборгованість по заробітній платі була виплачена не на розсуд відповідача, а на виконання рішення комісії з трудових спорів під час виконавчого провадження. Вислухавши осіб, що беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши надані письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Виходячи з положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач [PERSON] працював з 1990 року у військовій частині № [NUMBER] , назва якої в подальшому змінювалась на [NUMBER] , а 30.10.2003 року військова частина [NUMBER] реформована у казенне підприємство "Зміївський ремонтний енергомеханічний завод", з 14.09.2012 року [PERSON] працював на посаді сторожа у ВОХОР, та 22.09.2014 року був звільнений за власним бажанням згідно до ст. 38 КЗпП. Зазначені обставини не оспорюються сторонами та підтверджується письмовими доказами: даними копії трудової книжки; даними наказу від 22.09.2014 року про звільнення [PERSON] на підставі ст. 38 КЗпП України. (а. с. 7-9, 25). Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно до ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці", працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 22 Закону України "Про оплату праці", суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Станом на день звільнення 22.09.2014 року позивача [PERSON] відповідач КП "Зміївський ремонтний енергомеханічний завод" мав заборгованість перед позивачем із заробітної плати в розмірі 6335 грн. 91 коп., що підтверджується даними довідки №131/17 від 29.03.2016 року КП "ЗРЕМЗ". (а. с. 23). Внаслідок невиплати [PERSON] належних при звільненні сум, відповідачем порушено гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. ст. 41, 43 Конституції України право позивача мирно володіти своїм майном, а також право на своєчасне одержання винагороди за працю. Позивач [PERSON] 15.02.2016 року звертався до КП "Зміївський ремонтний енергомеханічний завод" з вимогою про здійснення з ним повного розрахунку. (а. с. 11). В рахунок заборгованості по заробітній платі [PERSON] отримав від КП "ЗРЕМЗ" у грудні 2014 року - 500 грн.; у травні 2015 року - 1000 грн. (а. с. 64-66). Даними акту звірки виконавчих проваджень за виконавчими документами про стягнення заборгованості по заробітній платі з Казенного підприємства "Зміївський ремонтний енергомеханічний завод" (код 08326540) підтверджується, що станом на 01.03.2016 року перед [PERSON] була заборгованість у розмірі 4835 грн. 91 коп. (а. с. 67). [PERSON] було перераховано 4835 грн. 91 коп., як погашення залишку заборгованості за не виплачену заробітну плату, що підтверджується даними копії платіжного доручення №234 від 01.07.2016 року та квитанції від 04.07.2016 року (а. с. 73, 99). З наведеного в уточненій позовній заяві та в розрахунку середньомісячної та середньоденної заробітної плати [PERSON] вбачається, що за останні два календарні місяця роботи перед звільненням, а саме за липень 2014 року, отримав - 1477 грн. 49 коп.; за серпень 2014 року отримав 1738 грн. 69 коп., а всього 3216 грн. 18 коп. (а. с. 100-103, 114). З розрахунку, наведеного в уточненій позовній заяві від 04.07.2016 року, вбачається, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.09.2014 року по 04.07.2016 року складає 33288 грн, що також підтверджується наданими відповідачем документами: виробничим календарем підприємств, установ та організацій в умовах восьмигодинного робочого дня на 2014 рік; розрахунку середньомісячної та середньоденної заробітної плати на [PERSON] (а. с. 102, 111-113, 114). Будь-яких доказів на спростування правильності зазначеного розрахунку, відповідачем та його представниками не надано. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Не оспорюючи розміру заборгованості по заробітній платі, розміру середнього заробітку, та фактичних строків виплати належних позивачеві при звільненні сум, представники відповідача заперечували наявність вини підприємства як обов`язкової умови відповідальності за затримку розрахунку, передбаченої ст. 117 КЗпП України. На підтвердження вини підприємства в затримці розрахунку представниками відповідача надано копії документів виконавчих проваджень, під час здійснення яких було застосовано арешт коштів та розрахункових рахунків КП "Зміївський ремонтний енергомеханічний завод" протягом 2013-2016 років (а. с. 36-46, 61, 62, 63, 129-147). Проте, суд не має підстав для висновку, що наявність виконавчих проваджень та арештів рахунків підприємства звільняє КП "Зміївський ремонтний енергомеханічний завод" від обов`язку щодо виплат всіх сум, що належали [PERSON] від підприємства в день звільнення 22.09.2014 року. Так, даними звітів КП "Зміївський ремонтний енергомеханічний завод" за 2015-2016 роки підтверджуються доводи позовної заяви про те, що незважаючи на наявність невиплаченої при звільненні позивача заборгованості по заробітній платі, підприємством здійснювалася виплата заробітної плати на підприємстві. (а. с. 47-55). Крім того, доводи представників відповідача щодо відсутності вини підприємства у затримці розрахунку спростовуються відомостями, що наведені в листі в.о. директора КП "Зміївський ремонтний енергомеханічний завод"\~ на адресу суду від 29.04.2016 року, де зазначено, що [PERSON] допомагав у здійсненні крадіжки майна підприємства. Заборгованість по заробітній платі [PERSON] не була виплачена у зв`язку з тим, що велося судове слідство, в якому він був задіяний (а. с. 76). Та обставина, що причиною затримки розрахунку при звільненні [PERSON] було припущення керівництва підприємства про причетність позивача до крадіжок майна підприємства, підтверджена і свідками [PERSON] - керівником, та [PERSON] - начальником відділу кадрів КП "ЗРЕМЗ", з показань яких слідує, що в той час, коли на підприємстві, хоча і з\~ затримкою, частково виплачувалася заробітна плата, за розпорядженням керівника [PERSON] заробітна плата при звільненні не виплачена. Таким чином, відповідач посилається на наявність кримінального провадження за фактом крадіжки майна підприємства як на підставу затримки розрахунку при звільненні. Водночас, представниками відповідача не надано будь-яких доказів того, що у відношенні [PERSON] здійснювалося кримінальне провадження за фактом крадіжки. А надана копія ухвали Зміївського районного суду від 10.07.2014 року про закриття кримінального провадження №12013220300000320 у зв`язку з відмовою представника потерпілого КП "ЗРЕМЗ" від обвинувачення за ч. 2 ст. 185 КК України стосується не позивача, а інших осіб, які у повному обсязі відшкодували завдану майнову шкоду. (а. с. 77-79). За таких обставин, незважаючи на скрутне фінансове становище та наявність у підприємства невиконаних зобов`язань, щодо яких здійснюється виконавче провадження, наданими сторонами доказами підтверджується, що затримка розрахунку з позивачем відбулася з вини відповідача, що є підставою для застосування положень ст. 117 КЗпП України та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в повному обсязі в межах заявлених позовних вимог. Та обставина, що у листопаді 2015 року КТС КП "ЗРЕМЗ" було видано рішення про стягнення на користь [PERSON] заробітної плати в розмірі 4835,91 грн., яке знаходилося на виконанні у ВДВС Зміївського РУЮ Харківської області (а. с. 211-213, 222-227), не спростовує наявності вини підприємства відповідача у затримці розрахунку та обов`язку здійснити виплати відповідно до ст. 117 КЗпП України. Відповідно зі ст. 237-1 КЗпП України, якщо порушення законних прав працівника привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, власник або уповноважений ним орган мають відшкодувати спричинену моральну шкоду. Позивачем надано докази, що внаслідок неправомірної затримки виплати належних йому при звільненні сум, з вини відповідача йому завдано моральну шкоду, яка виявилася в моральних стражданнях через порушення трудових прав та неотримання належної йому заробітної плати. З урахуванням наведених вище обставин, співмірності розміру затриманої заборгованості по заробітній платі, а також розміру середнього заробітку за час затримки, вимога про відшкодування моральної шкоди на суму 3000 грн. відповідає вимогам розумності і справедливості, є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір на користь Державного бюджету України.

Outcome: approved