Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом до [PERSON], мотивуючи його тим, що вона є власником квартири [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.11.2013 року та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер 193304926101 від 19.11.2013 року. Відповідно до будинкової книги та довідки про склад сім»ї, виданої КП «Дирекція замовника» від 12.03.2015 року, на даний час в квартирі зареєстрований відповідач [PERSON], з яким позивачка розлучилась 23.11.2011 року, та спільна дитина [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу відповідач покинув своє місце постійного проживання та виїхав в Російську Федерацію. Під час добровільного виселення відповідач вивіз усе належне йому майно з квартири, про що свідчать складені акти, в яких зазначено відсутність [PERSON], який змінив своє місце проживання, вибувши в інше жиле приміщення. За вказаних обставин просила визнати відповідача таким, що втратив право на проживання в квартирі, що по [ADDRESS] Позивачка в судове засідання не з'явилась, суду подала заяву, за змістом якої просить розглянути справу у її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про місце й час слухання справи, про суть позовних вимог, через оголошення в газеті, у суд повторно не з'явився, про причини неявки суду не повідомив. Заперечення на позов не надав, заяви про розгляд справи за його відсутністю до суду не надходило. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання , у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі ст.33 Конституції України вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти і користуватись своєю власністю; право власності є непорушним. Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку /квартири/ визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно копії рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбу, який був розірваний рішенням суду (а.с.11) Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 19.11.2013 року за реєстровим номером 489, [PERSON], що діє від імені [PERSON] (надалі - «Продавець») зобов`язалась передати квартиру по [ADDRESS] в м. Івано-Франківську у власність [PERSON] (надалі - «Покупець»), а [PERSON] зобов`язалась прийняти квартиру і сплатити за неї обумовлену грошову суму. На підставі вказаного договору право власності [PERSON] на квартиру по [ADDRESS] в м. Івано-Франківську зареєстровано 19.11.2013 року в електронному реєстрі прав. Згідно п.8 договору купівлі-продажу квартири від 19.11.2013 року Продавець зобов`язався виписати [PERSON] з вказаної квартири та звільнити її від речей [PERSON] Як вбачається з будинкової книги на вищезгадане домоволодіння, копія якої міститься у матеріалах справи (а.с.6-7) у домоволодінні мав реєстрацію [PERSON], однак він по даний час зареєстрований у домоволодіння по [ADDRESS] в м. Івано-Франківську. Цивільним Кодексом України передбачена спеціальна норма для визнання членів сім'ї власника такими, що втратили право користування житловим приміщенням (ч.2 ст. 405 ЦК України), яка підлягає застосуванню до даних правовідносин. Згідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно актів, затверджених КП "Дирекція замовника" (а.с.8-10), в квартирі [ADDRESS] відповідач [PERSON] не проживає з 2012 року. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази в їх сукупності, перевіривши відповідність позову [PERSON] діючому законодавству України, суд дійшов висновку про задоволення вимог, оскільки протягом розгляду справи було встановлено, що позивач,як власник квартири, позбавлена можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв"язку з тим, що за адресою зазначеного нерухомого майна зареєстровано колишнього члена її сім»ї - відповідача [PERSON], який понад рік не проживає за вказаною адресою, його речей там немає. Через те, що відповідач в добровільному порядку з реєстраційного обліку не знявся, позивач змушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг. Причини відсутності відповідача не є поважними, домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності між власником та відповідачем не було. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити . На підставі викладеного,

Outcome: approved