Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення. В обґрунтування позовних вимог посилається на наступне. В 1996 році її свекрусі [PERSON] був виданий ордер на квартиру [ADDRESS] на родину з п`яти чоловік, а саме: на неї, її свекруху [PERSON] , її чоловіка [PERSON] , її сина [PERSON] та її доньку [PERSON] . В останній час між нею та відповідачем склались неприязні стосунки, а 15.06.2019 року шлюб. укладений між нею та [PERSON] було розірвано та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . 31.10.2019 року між КП «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради та [PERSON] як головним квартиронаймачем був укладений договір найму житла. У вересні 2019 року вона виїхала до Російської Федерації провідати свою доньку. 17 лютого 2020 року вона повернулася з території Російської Федерації до себе додому за адресою: [ADDRESS] . Після того, як вона повернулась додому, дізналась, що її колишній чоловік [PERSON] викинув її особисті речі з квартири, до житла її не пускає, ключів від квартири не надає, чим створює перешкоди у користуванні житлом. Крім того, на мої спроби добровільно вирішити спірну ситуацію щодо її проживання в квартирі, відповідач їй погрожує, ображає та вчиняє сварки. З приводу неправомірних дій відповідача вона зверталась до Нікопольського відділу поліції та ГУНП та Нікопольської міжрайонної прокуратури, однак, це не принесло позитивного результату. На її неодноразові звернення їй було рекомендовано звернутися до суду та роз`яснено, що органи національної поліції не можуть вселити її у спірну квартиру через те, що примусове вселення осіб не входить до їх компетенції. З цього часу вона не має можливості користуватися виділеною їм квартирю та належним їй майном, що залишилось в квартирі. Іншого житла вона не має, вказаними діями відповідач порушує її право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Спірна квартира не приватизована і перебуває у комунальній власності. Вирішити мирним шляхом спір не є можливим, оскільки відповідач не надає їй можливість користуватися квартирою, посилаючись на судове вирішення цього спору, в квартиру не впускає, ключі не надає, чим створює перешкоди у користуванні житлом. Крім того, у спірній квартирі знаходиться її майно, яким вона також позбавлена можливості користуватися. Згідно ч.1 ст.61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Ст.65 ЖК УСРС передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. За ст.61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово- експлуатаційною організацією, а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилим приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Кабінетом Міністрів Української РСР. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім`ї, порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними. Постановою Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі 6-60цс12 додатково звернуто увагу на те, що в осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч.ч.1, 2 ст.64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст.65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. За таких обставин звернулась до суду і просить вселити її у квартиру за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні нею квартирою. Крім того, просить зобов`язати [PERSON] надати їй ключі від квартири за адресою: [ADDRESS] . Та судові витрати покласти на відповідача. Відповідач, скориставшись своїм правом, визначеним ст.178 ЦПК України, надав до суду відзив, в якому посилався на те, що з обставинами, викладеними позивачем в позовній заяві, не згоден і вважає їх такими, що не підлягають задоволенню. Дійсно, з позивачкою він перебував у зареєстрованому шлюбі з 1992 року по 15.06.2019 року. Від шлюбу у них народилось двоє дітей, які на даний час є повнолітніми, мають власні сім`ї та проживають окремо від них. У 1996 році на ім`я його матері [PERSON] , на родину з п`ятьох осіб, був виданий ордер на житлове приміщення - трикімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 44,7 кв.м. У вказаній квартирі вони проживали разом з дружиною, його мамою та їх дітьми. В подальшому мама переселилась до зйомної квартири, бо вони з невісткою не могли знайти спільної мови. Згодом роз`їхались і діти. На даний час квартира [ADDRESS] ними не приватизована, перебуває в комунальній власності. Спільне життя з позивачкою у нього не склалось. 15.06.2019 року вони розірвали шлюб в органах ДРАДС і отримали свідоцтво про його розірвання. Після розірвання шлюбу колишня дружина повідомила його, що вона не бажає залишатись жити на території України, а має намір поїхати до своєї доньки в Російську Федерацію. Щодо цих обставин позивачка зазначає і в своєму позові. У вересні 2019 року вона добровільно виселилась з квартири [ADDRESS] , вивезла усі належні їй речі. Проте, у неї залишився комплект ключів від житла, де вони разом з нею проживали. Після виселення з квартири колишньої дружини, до житла вселилась його мама, яка проживає в ній дотепер. Проте, позивачка, після того, як сама покинула їх квартиру, посилається в своєму позові на те, що він чинить їй перешкоди у користуванні вказаною квартирою. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути достовірними, належними, допустимими та достатніми. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На його думку, позивачка в своєму позові не надала належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що він перешкоджає їй у користуванні квартирою [ADDRESS] . Як на підтвердження свого позову, позивачка надає копії своїх чисельних звернень до поліції з приводу його «перешкоджання» їй у вселенні до спірної квартири. Проте, ніяких підтверджень того, що його викликали для надання пояснень за її безпідставними заявами, позивачка не надала. Не може бути судом прийнято до уваги як доказ доведеності позовних вимог [PERSON] й її посилання на направлення йому заяви від 10.03.2020 року, в якій вона пропонувала йому добровільно надати їй ключі від квартири та не чинити перешкод у користуванні нею. Ні цього, ні будь-яких інших листів та пропозицій від позивачки він не отримував. На підтвердження цього може свідчити надана позивачкою копія поштової інформації про відправлення, в якій не міститься адреси, за якою йому направлена вказана заява. Згідно вимог ст.391 ЦК України, на яку посилається в своєму позові позивачка, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Проте, [PERSON] не являється власником квартири, в якій проживала. Квартира перебуває у комунальній власності. Таким чином, норми ст.391 ЦК України не можуть бути застосовані як захист прав позивачки, навіть. у разі їх порушення. Крім того, позивачці ніяким чином ніхто не перешкоджає користуватись квартирою, вона добровільно вирішила виселитись з квартири, у неї залишились ключі від квартири, замки з часу добровільного виселення позивачки він не змінював. Інше питання, що вона бажає проживати в цій квартирі одна, без інших осіб, які мають право користуватись житловою площею в квартирі, та користуються нею. Тому просить суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] до нього. Позивачка, отримавши відзив на свою позовну заяву, надала відповідь на відзив, в якій зазначила, що у вересні 2019 року вона виїхала до Російської Федерації тимчасово - провідати свою доньку. Але відповідач спотворює причину її виїзду за кордон. Начебто, вона виїхала туди на постійне проживання і йому про це розповіла. Але це неможливо, оскільки вона ще не оформлювала документів на пенсію, без якої прожити не зможе, взяла з собою в дорогу особисті речі, які необхідні були лише у дорозі. Майно вони не ділили. Вона повернулась до Нікополя після гостювання у дочки, тому причина виїзду з місця проживання, на її думку, поважна. Та і відносини у неї з відповідачем були не такими, щоб вона відповідачу взагалі таке казала. До того ж, вона сплачувала платежі по квартирі за себе за час відсутності. 17 лютого 2020 року вона повернулася з території Російської Федерації до себе додому по [ADDRESS] . Після того, як вона повернулася додому, дізналася, що її колишній чоловік [PERSON] викинув її особисті речі з квартири, до житла її не пускає, ключі від квартири не дає, чим створює перешкоди у користуванні житлом. Нею надано безліч доказів на підтвердження звернень до різних органів влади, оскільки вона була протиправно позбавлена житла через те, що відповідач змінив замки від квартири, зробив їй перешкоди у доступі до житла. Відповідач вказує на відсутність доказів створення ним перешкод, але ці звернення є тому підтвердженням. До того ж нею заявлено про виклик свідків їхніх взаємовідносин. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Роwell апd Rауnег v. thе U.К. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gіllоw v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Lагкоs v. Сургus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Відповідно до ст.71 ЖК України, за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Постановою Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі 6- 60цс12 додаткове звернуто увагу на те, що в осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч.ч.1, 2 ст.64 ЖК УРСР) Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї прав; користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст.6 ЖК УРСР). Тому просить позовні вимоги задовольнити повному обсязі. В судовому засіданні позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі і просила суд їх задовольнити. Додатково суду пояснила, що поїхала в гості до доньки, в якої не була більше 20 років, 18.09.2019 року. Зять оплатив їй квитки в обидві сторони. Відповідачу про поїздку до доньки не говорила, бо в них погані відносини. Про те, що їде в гості до доньки, говорила своїм друзям та знайомим. Але відповідачу написала записку, що їде в гості до доньки в Росію. В неї ключі від квартири були. Повернулась додому, не попереджуючи колишнього чоловіка, 18.02.2020 року, тому він не був готовий до її приїзду. Вона зайшла в квартиру, поставила валізу і побачила чужу жінку. Здогадалась, що це нова дружина відповідача, але з нею не розмовляла а пішла поповнити рахунок на телефон. Години через 1,5 повернулась і вже до квартири потрапити не змогла, бо замки на вхідній двері були змінені. Оскільки вже було пізно, пішла ночувати до куми. Вранці, близько 10.00 години, разом з кумою знову прийшла додому і, оскільки не змогла відкрити вхідні двері, звернулась до поліції. Міліціонер подзвонив на мобільний відповідачу і той йому сказав, що він на роботі. Коли проживала в квартирі, оплачувала комунальні послуги з відповідачем порівно, хоча проживала в маленькій кімнаті. Перед поїздкою заплатила за комунальні послуги наперед до лютого 2020 року. Якби хотіла не повертатись, навіщо б платила наперед? В спірній квартирі залишились всі її речі. Відповідач через два тижні віддав їй лише її валізу, яку вона залишила в квартирі, повернувшись від доньки. За той період, що справа перебуває в суді, спілкувалась з відповідачем двічі. Пропонувала йому купити їй якесь житло, але він не хоче. Раніше відповідач не намагався її виселити. В квартирі 3 кімнати. Зі спільним з відповідачем сином не спілкується, бо він від неї відмовився. Інша донька померла. Старша - живе в Росії. Саме до неї вона і їздила. Півроку жила в куми, в якої відповідач хрестив дитину. А зараз живе в знайомої. Але вона вже не може набридати людям і просить суд вселити її в квартиру, яка видавалась і на неї, в тому числі. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги своєї довірительки підтримав і суду додатково пояснив, що виселити особу з комунального житла можна лише через 6 місяців не проживання. І то лише за умови, що підстави не проживання були з неповажних причин. Його ж довірителька була відсутня в квартирі близько 5 - ти місяців. Крім того, причини її відсутності були поважними, вона їздила в гості до доньки, яку не бачила з 1995 року. При чому, комунальні послуги оплатила за себе наперед. На теперішній час його довірителька живе у чужих людей і не має можливості вселитись в спірну квартиру. Тому дії відповідача - незаконні. В зв`язку з чим просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, вважає, що все викладене в позові і сказане позивачкою - брехня. До від`їзду вона йому говорила. Що їде назовсім. Тому він повикидав всі її речі і вважав, що вона не повернеться. Так, позивачка в квартирі зареєстрована, але він не хоче, щоб вона з ним жила. У нього інша жінка і в квартиру повернулась його мати, яка через позивачку багато років жила в іншому місці. В нього немає грошей, щоб купити позивачці житло, але в квартирі з нею він жити не бажає. Представник третьої особи - Нікопольської міської ради - до суду не прибула, надала заяву про розгляд справи у свою відсутність і просила суд прийняти рішення у відповідності до діючого законодавства (а.с.66). Вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно зі ст.9 Житлового Кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Договір найму укладається в письмовій формі з наймодавцем - житлово експлуатаційною організацією, і наймачем - громадянином. За приписами ст.63 ЖК України предметом договору найму є окрема квартира або інше ізольоване житлове приміщення. Відповідно до ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сімї наймача належать чоловік/дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Рішенням Конституційного Суду України (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї") від 03 червня 1999 року, справа № 1-8/99, визначено, що Житловий кодекс Української PCP, визнаючи гарантії права громадян на житло, встановлює права і обов`язки наймача жилого приміщення та членів його сім`ї, які проживають разом з ним, за договором найму, обов`язковим елементом якого є плата за користування житлом та за комунальні послуги. Відповідно ст.78 ЖК України, члени сім`ї наймача мають право користуватися вказаною квартирою та реалізовувати своє право на житло, що прямо передбачено ст.47 Конституції України. Згідно до ст.65 ЖК України, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. За приписами ст.61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду надається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією, а в разі її відсутності, - відповідним підприємством (установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно з п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Постановою Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі 6-60цс12 додатково звернуто увагу на те, що в осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права і обов`язки, за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч.ч.2 ст.64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст.65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Відповідно до ст.106 ЖК УРСР, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Як встановлено в судовому засіданні, в 1996 році колишній свекрусі позивачки і матері відповідача [PERSON] був виданий ордер на квартиру [ADDRESS] на родину з п`яти чоловік, а саме: на позивачку [PERSON] (зазначена в складі сім`ї як невістка першою), [PERSON] (як отримувачу ордера), [PERSON] (зазначений в ордері сином), [PERSON] (зазначений в ордері онуком) та [PERSON] (зазначена в ордері онукою) (а.с.7). Згідно довідки про склад сім`ї, виданої 24.02.2020 року ОСББ «Астер-Н», в спірній квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (уповн/наймач), [PERSON] (мати), [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (донька) та [PERSON] (онука) (а.с.8). Відповідно до довідки про склад сім`ї від 24.02.2020 року, виданої ОСББ «Астер-Н», [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 15.03.1996 року (а.с.9). 15.06.2019 року шлюб, укладений між сторонами по справі, було розірвано (а.с.10). 31.10.2019 року між КП «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради та [PERSON] як головним квартиронаймачем був укладений договір найму житла (а.с.6). При чому, в даному договорі теж зазначено, що наймодавець (КП «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради в особі директора Романія Є.С.) надає наймачу (основному квартиронаймачу), яким є відповідач по справі [PERSON] , та членам його родини: [PERSON] - матері ( [INFO] ), [PERSON] - дружині ( [INFO] ), [PERSON] - сину ( [INFO] ) [PERSON] - доньці ( [INFO] ), [PERSON] - онуці ( [INFO] ) (а.с.6). 18.09.2019 року позивачка по справі виїхала до Російської Федерації провідати свою доньку (а.с.19). 17.02.2020 року позивачка повернулася до м.Нікополя (а.с.20). Приїхавши додому за адресою: [ADDRESS] , дізналась, що відповідач по справі викинув її особисті речі з квартири. Після вимушеного виходу з квартири на незначний час, повернутись до свого жита не змогла, оскільки відповідач змінив замки і ключів від квартири позивачці по справі не надав, чим створив перешкоди в користуванні житлом. Намагання позивачки вирішити спірну ситуацію щодо її проживання в квартирі мирно, наражалась лише на погрози, образи та сварки з боку відповідача. З приводу неправомірних дій відповідача позивачка зверталась до Нікопольського відділу поліції та ГУНП (а.с.11-14) та Нікопольської міжрайонної прокуратури (а.с.15), однак, це не принесло позитивного результату. З часу повернення в лютому 2020 року в м.Нікополь позивачка не має можливості користуватися спірною квартирою та належним їй майном, що залишилось в квартирі. Іншого житла позивачка не має, на теперішній час проживає у знайомих та друзів. На підтвердження зазначених обставин в судовому засіданні були також допитані й свідки [PERSON] та [PERSON] . Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що вона - колишня співробітниця позивачки і добра її знайома. Знає позивачку близько 10 років. Знає, що раніше позивачка проживала в квартирі зі своїм колишнім чоловіком, де й зареєстрована до сьогодні. У вересні 2019 року позивачка розповідала їй, що їде в гості до доньки в Росію, яку не бачила більше 20 років. А в червні 2020 року вона приїхала до неї на таксі і сказала, що їй ніде жити, бо колишній чоловік не пускає її в квартиру, змінивши замки на вхідних дверях. З собою в позивачки була валіза і сумка. З того часу позивачка живе в неї, бо не викине ж вона її на вулицю, як зробив відповідач. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона - кума сторін по справі. Відповідач хрещений батько її сина. Відносини в неї з ним були нормальні до того часу, як він таке вичудив. Після того, як він фактично вигнав куму на вулицю, вона перестала вважати його за людину і за кума. Через 40 років подружнього життя, наживши двоє спільних дітей, усиновивши старшу доньку позивачки, залишити колишню дружину на вулиці, це вище її розуміння. Тим більше, що замолоду позивачка продала свою квартиру в Росії і принесла гроші в сім`ю. А зараз залишилась на вулиці, маючи свою частку в спільній квартирі. Через це вона зневажає відповідача і не вважає його за людину. По суті пояснює, що 17.02.2020 року позивачка прийшла до неї додому і розповіла, що, повернувшись з гостей від доньки з Росії (до якої вона поїхала 18.09.2019 року), побачила в квартирі чужу жінку, а колишній чоловік став кричати: «Чого ти прийшла?». Вийшовши з дому у нагальних справах, потрапити в квартиру позивачка вже не змогла, бо відповідач встиг змінити замки на вхідних дверях. Звичайно, вона залишила куму в себе на ніч. А вранці вони разом пішли до позивачки і намагались знову потрапити до квартири. Коли їм це не вдалося, викликали поліцію. Однак, поліція їм не допомогла і позивачка продовжувала жити в неї, поки не переїхала до своєї приятельки. Суд не приймає до уваги докази відповідача про наміри позивачки виїхати за межі України на постійне місце проживання, надані ним разом з відзивом на позов, оскільки вони не відповідають вимогам чинного законодавства, в розумінні ст.ст.76-83 89 ЦПК України. З огляду на вищезазначене, суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог достатньо. За таких обставин у суду не виникає сумніву стосовно обґрунтованості позовних вимог та необхідності задоволення позову. Враховуючи викладене та

Outcome: approved