Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

10 березня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей. В обґрунтування позову зазначає, що вона зареєструвала шлюб з відповідачем 25.12.1999 року. Від подружнього життя сторони мають спільних дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Сторони проживали в у спільному шлюбі 17 років, вели спільне господарство та будували міцні сімейні відносини. Останні роки, сторони не можуть як сім?я проживати разом, виконувати сімейні обов?язки, спокійно вирішувати навіть нескладні поточні проблеми, постійно сперечаються. Позивач вважає, що збереження сім?ї і подальше спільне проживання з відповідачем є неможливим. Позивач наголошує на тому, що з моменту фактичного припинення шлюбних відносин, відповідач матеріально їй та спільним дітям взагалі не допомагає, участь у їх вихованні не приймає. Позивачка у судовому засіданні відсутня від неї надійшла заява відповідно до якої вона просить суд розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує. Після розірвання шлюбу просить залишити прізвище "Кирюхіна". Відповідач у судовому засіданні відсутній. До суду надав заяву відповідно до якої просить суд розглянути справу без його участі, проти позову не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25.12.1999 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЕЛ №079814, який виданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Щорського районного управління юстиції у Чернігівській області. Від подружнього життя сторони мають двох неповнолітніх дітей, синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серії 1-ЕЛ №074211 та серії І-ЕЛ №067437. Спільне життя у сторін не склалося, оскільки вони не можуть як сім?я проживати разом, виконувати сімейні обов?язки, спокійно вирішувати поточні проблеми, постійно сперечаються. Відповідно до ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. За таких обставин, суд приходить до висновку, що подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам подружжя, а тому шлюб необхідно розірвати. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, причому, обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Відповідно до ст.181 СК України кошти на утримання дитини ( аліменти) можуть бути присуджені за рішенням суду у частці від доходу особи, зобов'язаної утримувати дитину або у твердій грошовій сумі. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник має нерегулярний, мінливий дохід, частку доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Частиною 3 ст. 184 СК України передбачено, що якщо розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, менше мінімального розміру, передбаченого\~частиною другою статті 182\~цього Кодексу, то дитині призначається відповідно до закону державна допомога в розмірі різниці між визначеним розміром аліментів і 30 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд дійшов обґрунтованого висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів сторін чи інших осіб. Враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, суд вважає за необхіднестягнути з відповідача аліменти в розмірі 1000 гривень щомісячно починаючи стягнення з 10.03.2017 року і до досягнення дітьми повноліття. У зв'язку із задоволенням позовних вимог з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп., та на користь позивача витрати понесені при зверненні до суду, судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.

Outcome: approved