Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебували у шлюбі з відповідачем до 22.09.2010 року включно, від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Судацького міського суду Автономної Республіки Крим від 06.07.2009 року на користь позивачки з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі 500, 00 грн. щомісячно, починаючи з 27.04.2009 року і до повноліття дитини. На виконання судового рішення був виданий виконавчий лист і відкрито виконавче провадження, але судове рішення не виконується, аліменти відповідач не сплачу. Заборгованість по аліментам станом на 01.01.2020 року становить 77133, 00 грн. Дитина продовжує проживати разом з позивачкою, повністю перебуває на її утриманні. Протягом останнього року позивачка не працює через скорочення, при цьому потреби дитини зросли, він потребує більшого матеріального забезпечення для розумового, фізичного та духовного розвитку. Оскільки розміру аліментів, що був стягнутий за судовим рішенням, на даний час не вистачає на утримання сина, позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить збільшити розмір аліментів з 500, 00 грн. до 3000, 00 грн. щомісячно, а також стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на утримання сина у розмірі 3000, 00 грн. щомісячно. 19.10.2020 року до суду надійшов Відзив відповідача на позов. Відповідно до заперечень, викладених у відзиві, відповідач просить у задоволенні позову відмовити, оскільки з червня 2019 року він офіційно не працює, у нього на утриманні є малолітній син [PERSON] , [INFO] , дружина перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Відповідач вказує про те, що не ухиляється від сплати аліментів, але вважає зазначену позивачкою суму аліментів занадто великою. Що стосується додаткових витрат, то відповідач зазначає, що позивачкою не надано жодних належних доказів на підтвердження необхідності стягнення з нього додаткових витрат на утримання дитини. На підставі викладеного відповідач просить у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні представники позивачки позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві, просив відмовити в його задоволенні. Вислухавши пояснення представників позивачки, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі до 22.09.2010 року включно. У період перебування у шлюбі у сторін по справі народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Рішенням Судацького міського суду Автономної Республіки Крим від 06.07.2009 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі 500, 00 грн. щомісячно. На виконання судового рішення позивачці був виданий виконавчий лист, у зв"язку з чим державним виконавцем було відкрито виконавче провадження. Як встановлено судом, відповідач аліменти, визначені за рішенням суду, не сплачує, у зв`язку з чим виникла заборгованість станом на 01.01.2020 року у розмірі 77133, 00 грн., що підтверджується відповідною довідкою. Позивачка у своїх позовних вимогах просить суд збільшити розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини, встановивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі, а саме у розмірі 3000, 00 грн., зважаючи на те, що вона з 2019 року не працює, доходу не має при цьому дитина зростає, потребує значних матеріальних затрат на розумовий, фізичний та духовний розвиток. Відповідач, заперечуючи проти позову, вказує про те, що він на даний час не працює, має на утриманні малолітнього сина, 2018 року народження, а також дружину, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною, а тому він не має можливості сплачувати аліменти у розмірі, що вказаний позивачкою. При розгляді справи встановлено, що позивачка [PERSON] на даний час не працює, доходу не має. Відповідач [PERSON] на даний час не працює, доходу не має, що підтверджується трудовою книжкою. Крім того, відповідач [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб. У період шлюбу у відповідача народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Крім того, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч. 1, 2 ст. 184 Сімейного Кодексу України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 Сімейного Кодексу України, так і положень ст. 183, Частиною першою статті 192 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, а тому у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до вимог ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зокрема, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі (що фактично є зміною розміру) ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених у ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. Отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, що регулюють обов`язок батьків утримувати своїх дітей, зокрема, ст. 182, 183, 184 Сімейного кодексу України. Даний висновок міститься у правовій позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 05.02.2014 року по справі № 143цс13. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Зазначене свідчить про те, що матеріальне становище позивачки та аліменти у розмірі 500, 00 грн. на дитину, які відповідач повинен сплачувати на утримання дитини за судовим рішенням, не забезпечують належний рівень життя дитини. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2019 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Враховуючи пріоритетність прав дитини на достатнє забезпечення її потреб, той факт, що відповідач є працездатною особою, має можливість працювати, отримувати дохід, має обов`язок щодо належного утримання свого неповнолітнього сина, інші встановлені обставини, що мають істотне значення для вирішення даної справи, суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для збільшення розміру аліментів з 500, 00 грн. до 2395, 00 грн. щомісячно, що є співрозмірним із розміром прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з урахуванням приписів ст.180 СК України, та не буде занадто обтяжливим для платника аліментів. Доводи відповідача щодо неможливості сплачувати аліменти у більшому розмірі, ніж він сплачує за судовим рішенням, судом до уваги не приймаються, оскільки він є працездатною особою, яка може забезпечити не тільки себе, а й дитину, крім того, зобов`язаний зробити все, що забезпечити належний рівень життя своєї неповнолітньої дитини. Суд звертає увагу на Загальний коментар Комітету з прав дитини № 14 (2013 рік) щодо права дитини на першочергове врахування її найкращих інтересів (п. 1 ст. 3), в якому зазначено про те, що з метою довести, що право дитини на оцінювання та першочергову увагу до її найкращих інтересів було дотримане, усі рішення стосовно дитини або дітей мають бути вмотивовані, обґрунтовані та пояснені. У мотивації рішення необхідно чітко вказати усі фактичні обставини, що стосуються дитини, які елементи було визнано необхідними під час оцінювання найкращих інтересів, склад таких елементів у кожній справі, а також яким чином їх було оцінено для визначення найкращих інтересів дитини. Якщо рішення не збігається з поглядами дитини, слід чітко вказати причину для цього. У виключних випадках, коли обране рішення не відповідає найкращим інтересам дитини, слід вказати підстави для такого рішення і таким чином показати, що найкращі інтереси дитини було враховано, незважаючи на результат. Недостатньо вказати у загальних формулюваннях, що інші міркування переважають над найкращими інтересами дитини. Слід чітко перерахувати такі міркування у зв`язку з розглянутою справою та надати причини для їхньої першочергової важливості. В обґрунтуванні також має бути доведено, що найкращі інтереси дитини не були достатньо вагомими, щоб переважити інші міркування. Слід визначити обставини, за яких найкращі інтереси дитини мають бути найвагомішим міркуванням. Враховуючи вимоги національного та міжнародного законодавства, суд вважає, що є всі підстави для збільшення розміру аліментів, що стягуються з відповідача на користь позивачки, при цьому судом враховуються і обставини, на які посилався відповідач у своїх запереченнях, а тому суд вважає за доцільне збільшити розмір аліментів до 2395, 00 грн. (розмір прожиткового мінімуму на дитину з 01.12.2020 року). Що стосується позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 185 Сімейного кодексу України визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до якого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотні значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року до передбаченої ст. 185 СКучасті в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо) можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Отже, законодавцем закріплено правило, відповідно до якого той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається згаданою вище статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Відповідно до даної норми обов`язок брати участь у додаткових витратах на дитину поширюється не лише на тих батьків, хто сплачує аліменти, а й на того з батьків, до якого позов про стягнення аліментів не пред`являвся. У такому випадку такий батько зобов`язаний нести додаткові витрати на дитину. Додаткові витрати не є додатковим стягнення коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягнення коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставин підлягають доведенню в судовому засіданні. Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.09.2018 у справі №761/6933/17. Позивачем на підтвердження позовних вимог про стягнення додаткових витрат не надано будь-яких належних та допустимих доказів, зокрема, ані на підтвердження здійснених нею додаткових витрат, ані на підтвердження витрат, що можуть бути здійснені у майбутньому. Слід також зазначити, що представник позивачки у судовому засіданні не зміг обгрунтувати позовні вимоги про стягнення додаткових витрат та пояснити, з чого вони складаються. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, встановлені у справі обставини, суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення додаткових витрат немає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840, 80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial