Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] Свій позов обґрунтовує тим, що вона є власником будинку за вищевказаною адресою, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 17 жовтня 2007 року. Відповідач [PERSON] доводиться їй сином. Відповідно до довідки № 683 від 03 липня 2018 року виданої виконкомом Калитянської селищної ради Броварського району Київської області у будинку [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON], але не проживає за даною адресою з 2000 року. Позивач зазначає, що відповідач у її будинку не проживає ні постійно, не переважно, ні тимчасово, його речі відсутні, а комунальні витрати на утримання будинку нараховуються з урахуванням зареєстрованого відповідача. Крім того, позивач не може отримати субсидію. Відповідач добровільно знятися з реєстраціє не бажає, тому позивач змушена звернутися до суду із даним позовом. Позивач в судове засідання не з'явилась, до суду подала заяву проводити розгляд справи у її відсутності, зазначила, що позов підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення суду. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 жовтня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-3878, виданого державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори, [PERSON] успадкувала після смерті матері житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS]. (а.с. 8). Відповідно до витягу № 16448239 від 29 жовтня 2007 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно будинок за [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 9). Відповідно до довідки № 683 від 03 липня 2018 року виданої виконкомом Калитянської селищної ради Броварського району Київської області у будинку [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON] - [INFO], але не проживає за даною адресою з 2000 року. (а.с. 11) В матеріалах справи також міститься акт обстеження на підтвердження фактичного проживання в житловому будинку відповідача від 03 липня 2018 року складений депутатом Калитянської селищної ради об'єднаної територіальної громади [PERSON] в складі комісії [PERSON] та [PERSON], в якому зазначається про те, що дійсно за адресою [ADDRESS]. не проживає з 2000 року [PERSON] (а.с. 12) Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року №2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ч. 2 ст. 71 ЖК України якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї власника права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, вивчивши матеріали справи, враховуючи, що відповідач [PERSON] у спірному будинку[NUMBER] не проживає з 2000 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити й визнати відповідача таким, що втратив право на користування будинком [ADDRESS] Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved