Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

11 травня 2003 року сторони зареєстрували шлюб у Меджибізькій селищній раді, актовий запис № 3, в якому у них народилося два сина: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У зв`язку із різними поглядами на життєві цінності між ними склалися відчужені стосунки, що привело до припинення сімейно-шлюбних відносин і окремого проживання, тому [PERSON] звернувся в суд з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] .. В судове засідання позивач не з`явився,проте подав до суду заяву в якій просить справу розглядати у його відсутність без застосування звукозапису, позовні вимоги підтримав і просить суд розірвати шлюб, строк на примирення не надавати, оскільки протягом 4 років вони з відповідачем не проживають разом і має намір створити нову сім`ю. Просить не стягувати з відповідача понесені ним судові витрати. Відповідач в судове засідання не з`явилася, проте подала заяву в якій просить справу розглядати у її відсутність, без застосування звукозапису, вимоги визнає, просить їх задовольнити, строк на примирення не надавати, оскільки їх шлюб має формальний характер, оскільки вона не проживають разом протягом 4 років. Справу розглянуто в порядку ст. 247 ЦПК України на підставі наявних матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Частиною 3 ст. 109 СК України встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті права, а також права їхньої дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. З наведених підстав суд прийшов до висновку, що шлюб, укладений між сторонами 11 травня 2003 року, необхідно розірвати. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в порядку, передбаченому ст. 206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Відповідно до абзацу 3 пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009, № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. В судовому засіданні не встановлено, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб і тому, суд приходить до висновку про прийняття визнання позову відповідачем та задовольнити вимоги позивача. Спору щодо місця проживання дітей немає. На підставі наведеного, ст. ст. 105,110 - 112 СК України,

Outcome: approved