Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення пені, інфляційних збитків, 3-ох відсотків річних за весь час прострочки виконання зобов`язання. В обгрунтування позовних вимог з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, покликається на те, що внаслідок ДТП, яка мала місце 16.01.2019 року близько 7 год. на перехресті вулиць Ревуцького та Декабристів в м. Києві з вини водія автомобіля Фольцваген-Бора, д.н.з. [NUMBER] , цивільна відповідальність якого була застрахована у відповідача, їй було завдано майнової шкоди як третій особі. Позивач вказує, що відповідач відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування заявою від 28.03.2019 р. за номером 99, хоча самим відповідачем було нараховано позивачу згідно звіту, вартість відновлювального ремонту в сумі - 38 620,63грн. Зазначає, що вказане відшкодування було стягнуто за Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07.07.2020 р. з відповідача. Відповідач відмовився від апеляційного оскарження. 26.01.2021р. відповідачем сплачено безпосередньо на рахунок позивача 41 771,5 грн., що складає суму страхового відшкодування -38 620,63грн. та судові витрати. Таким чином, позивач вважає, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання зі сплати страхового відшкодування за період з 16.04.2019р. по 25.01.2021р. Оскільки, виплата повного страхового відшкодування у встановлені законом терміни не відбулась, то відповідно до ст. 36.5 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» просить стягнути з відповідача на користь позивача 20266,68грн., з яких: пеню у розмірі - 15 508,74 грн., інфляційних втрат - 2 697,82 грн., три проценти річних - 2 060,12 грн., за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі - 38 620,63грн. за період з 16.04.2019 р. по 25.01.2021р. Ухвалою суду від 13 квітня 2021 року у справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. /а.с.40/. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним у позові та заяві про зменшення позовних вимог, просить позов задовольнити в повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги заперечив, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Зазначив, що датою виникнення боргу відповідач вважає не 17.03.2019р., а 17.04.2019р. Зазначає, що інфляційні втрати та три відсотки річних позивачем розраховано невірно. Сума інфляційних втрат становить 2166,62 грн., що відрізняється від розрахунку наданого позивачем на 531,2 грн. Зазначає також, що позивач не повинен був включати в розрахунок індекс інфляції за квітень 2019 р. та повинен був врахувати індекс інфляції - 99,80 за грудень 2019р. Відповідач при здійсненні розрахунку інфляційних втрат користувалася програмним забезпеченням «ПЛАТФОРМА ЛІГА:ЗАКОН». Щодо пені, відповідач вважає, що позивач не мав права нараховувати пеню більше ніж за строк пів року. Як це передбачає ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, а отже строк нарахування пені минув 17.10.2019р. Відповідач наводить контрозрахунок пені за пів року за період 17.04.2019р. по17.10.2019р. в сумі 6648,03грн. Крім того відповідач просить застосувати строки позовної давності передбаченої ст.256 ЦК України, зокрема зазначає: -Пеня нарахована а період 17.03.2019 р.-17.04.2019 року нарахована за період, коли відповідач не прострочив виконання грошового зобов`язання; -Пеня нарахована за період 17.04.2019 р.-17.10.2019 р. нарахована з пропуском позовної давності; -Пеня нарахована за період з 17.10.2019р. по 25.01.2021р. є такою, що нарахована поза межами встановленого строку нарахування. Сума трьох відсотків річних у сторін виявилася однаковою та становить 2 060,12грн. Також відповідач заперечує проти стягнення судових витрат, зазначаючи, що в позовній заяві немає зазначеного попереднього розрахунку суми судових витрат. Позивач подав суду відповідь на відзив в якому зазначає, що сторона позивача погоджується з датою виникнення боргу - 17.04.2019 р. Зазначає, що піврічний строк нарахування пені доданих відносин не застосовується, адже Господарський кодекс стосується договірних відносин між юридичними особами. Просить врахувати, що з позовом до відповідача про стягнення відшкодування позивач звернувся в вересні 2019 року, а остаточне рішення по справі було прийняте Львівським апеляційним судом - 04.02.2021р. Вказує, що строк давності перервався 26.01.2021р. і почався заново, оскільки відповідач борг цього числа заплатив добровільно на рахунок позивача. Щодо суми витрат на правову допомогу покликається на договір, акт приймання-передачі, квитанцію банку. Відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив в якому зазначає, якщо суд дійде висновку про відсутність підстав застосування до даних правовідносин статті 232 Господарського кодексу України, то позивач вправі нарахувати пеню за період прострочення 17.04.2019р. по 26.01.2021р. наголошує на пропуску позивачем строку позовної давності про стягнення пені за період до 26.03.2020р. Вважає, що добровільне виконання відповідачем зобов`язання підтвердженого рішенням суду не свідчить про переривання строку давності. Вважає в такому випадку підлягає стягнення пеня в розмірі 4 327,22 грн. Однак таку пеню просить зменшити на 99% відповідно до ч.3 статті 551 ЦК України з підстав, що позивачу невчасною виплатою страхового відшкодування не завдано збитків, та в позивача не настало жодних негативних наслідків у зв`язку з тим. Крім того просить відмовити в стягненні витрат на правову допомогу, оскільки вважає, що орієнтований розрахунок має бути зазначено виключно в позовній заяві. У письмових поясненнях на відзив позивач зазначає, що відповідач неправильно розуміє суть та правову природу пені, зазначає, що пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов`язання не буде виконано. Покликається на правові позиції Верховного Суду №308/14047/14-ц від 26.12.2018р., №645/3720/17 від 12.12.2018р., №676/6336/15-ц від 07.11.2018р., №378/1000/16-ц від 03.10.2018р. Крім того звертає увагу, що строк давності перервався 26.01.2021р. шляхом добровільного виконання зобов`язання відповідачем. Зазначає, що навіть якщо виходити з періоду: 26.03.2020р. по 26.01.2021р. то сума пені складатиме - 4339,92 грн. Проти зменшення розміру пені заперечує з підстав, що вказаний випадок не є винятковим, а відповідач не квапився негайно та добровільно усувати порушення. Щодо судових витрат зазначав, що в позовній заяві про такі було зазначено два рази, а судові витрати підлягають розподілу між сторонами виключно за результатами розгляду справи. Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів. Суд встановив, що внаслідок ДТП, яка мала місце 16.01.2019 р. о 7 год. ранку в м. Києві на перехресті вулиць Ревуцького та Декабристів з вини водія автомобіля Фольцваген - Бора, д.н.з. [NUMBER] позивачці було завдано матеріальної шкоди. Сторони склали європротокол, винуватцем у вказаній ДТП визнав себе водій Фольцваген-Бора, д.н.з. [NUMBER] . Цивільна відповідальність такого водія була застрахована в відповідача СК «Скарбниця» згідно полісу АМ/2527089. СК «Скарбниця» нарахувало водієві згідно звіту №39124 від 25.01.2019року вартість страхового відшкодування в розмірі 38 620,63грн. 28.03.2019 року позивачеві за рішенням відповідача було відмовлено у виплаті такого відшкодування. За рішенням Галицького суду м. Львова від 07.07.2020 р. вказане страхове відшкодування стягнуто з відповідача з урахуванням судових витрат. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 04.02.2021р. апеляційну скаргу апелянту повернуто. 26.01.2021р. відповідачем сплачено на рахунок позивача суму вищевказаного страхового відшкодування та судові витрати. 26.03.2021року позивач звернувся з даний позовом до суду. Вищевказані обставини підтверджені та не оспорювалися сторонами. Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Згідно ст.6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-ІV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. За змістом Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (ст.ст. 9, 22-31, 35, 36), настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, у тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але, якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. З огляду на вищенаведене сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речову право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Статтею 980 ЦК України передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Так, відповідно до ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним законом «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 (№1961-IV). З заявою про виплату страхового відшкодування позивач звернулася, однак виплата страхового відшкодування в нарахованому обсязі здійснена не була. Частиною 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини. Отже, вказаний вище договір породив певні права та зобов`язання сторін. Стаття 526 ЦК України регламентує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. /аналогічні правові висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц/. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, а грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Згідно п.36.2 ст.36 Закону «страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.» Згідно зі статтею 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. Відповідно до вимог ст.36.5 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Надаючи оцінку наданому позивачем розрахунку заборгованості, суд виходить з такого, що 16.01.2019 р. позивач звернувся до відповідача із необхідними документами про виплату страхового відшкодування. Враховуючи положення пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого граничний строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплати складає 90 днів, а починаючи з 91 дня після звернення у страховика виникло прострочення виконання грошового зобов`язання, тобто починаючи з 17.09.2021 року і до дати звернення до суду із цим позовом. Суд погоджується з тим, що в даній ситуації відповідач виплатив позивачу страхове відшкодування в добровільному порядку, адже примусове виконання рішення здійснюється згідно Закону України «Про виконавче провадження». Тим самим відповідач фактично вчинив дії щодо визнання боргу. Згідно ч.1,3 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. А відтак підстав застосовувати строк давності, щодо вимог про стягнення пені немає. Також немає підстав застосовувати до даних правовідносин ст.232 Господарського кодексу України, про що наголошував відповідач. Також суд не вважає даний випадок винятковим для сторін, а тому зменшувати суму пені на 99% недоцільно, оскільки пеня є видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання. Неналежність та несвоєчасність виконання відповідачем даного зобов`язання підтверджується рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07.07.2020 р. №753/19603/19. Така правова норма стимулює учасників цивільних відносин діяти добросовісно. Під час оцінки наданого розрахунку суд враховує, що прострочення боргу тривало з 17.04.2019 року по 25.01.2021 р., а тому інфляційні втрати слід рахувати з травня 2019 року по січень 2021 року. Суд здійснив математичну перевірку правильності розрахунку і прийшов до висновку про суму інфляційних втрат - 2697,82 грн. Посилання відповідача на неврахування позивачем індексу інфляції за грудень 2019 року -99,80 - не знайшло свого підтвердження. При таких обставинах, суд вважає обґрунтованими вимоги про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання в розмірі 15 508,74 грн. за період 17.04.2019р.-25.01.2021р. Тому у судовому порядку слід стягнути вказану суму пені за прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи наведене суд вважає обґрунтованими вимоги про стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 2 060,12 грн. та 2 697,82грн. - інфляційних втрат. При розрахунку суми 3% річних сторони прийшли до однакових математичних розрахунків. Що стосується витрат на правничу допомогу, то слід вказати наступне. Статтею 133 ЦПК України, встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. На підставі п.8 ст.141 ЦПК України встановлено «розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо)». Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Враховуючи вимоги ст.ст. 133, 137 ЦПК України, слід з відповідача також стягнути 3000 грн. понесених судових витрат позивачем на надання правової допомоги, понесення яких підтверджено ордером, договором про надання правової допомоги, актом виконаних робіт, банківським документом про оплату. Покликання відповідача щодо відсутності в позовній заяві попереднього розрахунку суми судових витрат спростовується змістом позовної заяви, де зазначено про судові витрати: судовий збір в розмірі 908 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн. При цьому у відповідності до вимог ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України. Тлумачення такого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 року № 13-рп/2000, від 30.09.2009 року № 23-рп/2009. Європейський суд з прав людини у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Суд вважає, що розмір витрат в сумі 3000 грн. є обґрунтованим для такого виду справ, фактичним (підтвердженим належними банківськими документами) та неминучим для позивача. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. /Постанова ВСУ від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц./ Також, як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачем було сплачено судовий збір у сумі 908,00 грн., а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved