Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

07.09.2018 р. позивачка звернулася у суд з позовом, у якому просить розірвати шлюб з відповідачем, що укладений 10.01.2015 р. та визначити з нею місце проживання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] .. В обґрунтування позовних вимог послалася на те, що 10.01.2015 р. вони з відповідачем зареєстрували шлюб. До шлюбу у неї був син [PERSON] , [INFO] , якого відповідач усиновив 16.01.2015 р .. Від спільного подружнього життя у них з відповідачем народився син [PERSON] , [INFO] .. Зазначає, щоспільне життя у них з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, сімейні відносини не підтримують, проживають окремо, сім`я існує лише формально, місце проживання дітей доцільно визначити разом із нею, що буде відповідати їх інтересам. 18.02.2019 р. представником відповідача було подано відзив на позовну заяву в якому остання просить позовні вимоги задовольнити частково. Щодо розірвання шлюбу не заперечує, а сина [PERSON] , [INFO] просить залишити на вихованні та проживати з батьком. Вважає, що визначення місця проживання дитини з батьком буде відповідати інтересам сина, для виховання та розвитку дитини створені усі належні умови, батько дитини працевлаштований, матеріально забезпечений, йому на праві власності належать дві квартири у м. Червонограді. Окрім цього ствердила, що позивач чинить перешкоди в спілкуванні батька з сином. 15.05.2019 р. позивачкою подано заперечення на відзив на позовну заяву, в якому просила не приймати до уваги відзив представника відповідача, оскільки такий подано із порушенням процесуальних строків. Ухвалою від 28.09.2018 р. судом було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 19.02.2019 року підготовче провадження було закрито, справа призначалась до судового розгляду по суті на 30.05.2019 року. В подальшому розгляд справи неодноразово було відкладено з тих чи інших підстав, зокрема у зв`язку із перебуванням головуючого судді у відпустці, клопотанням представника відповідача, заявою позивачки. Востаннє розгляд справи було призначено на 28.05.2020 р. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги зменшила, та просила шлюб між нею та відповідачем розірвати, та місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , визначити разом із нею. Ствердила, що у визначенні місця проживання її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , якого за період шлюбу усиновив відповідач, відпала потреба так як відповідач відмовився від усиновлення дитини. Представник позивачки у судовому засіданні зменшені позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково в частині розірвання шлюбу. Щодо визначення місця проживання спільної дитини сторін з позивачкою заперечила, вважає що це не буде відповідати інтересам дитини. Ствердила, що відповідач матеріально забезпечений, для виховання та розвитку дитини створено належні умови проживання. За наведених обставин просить позов задовольнити частково. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, заяв чи клопотань про розгляд справи за її відсутності не подавала, про причини неявки не повідомила. Дослідивши докази і письмові пояснення, що викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до такого висновку. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 10.01.2015 р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого 10.01.2015 р. відділом ДРАЦС реєстраційної служби Червоноградського МУЮ у Львівській області. Як вбачається з копії свідоцтва серії [NUMBER] від 26.05.2015 р. у даному шлюбі у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] .. Згідно з рішенням виконавчого комітету Червоноградської міської ради від 26.12.2018 р. № 245 «Про затвердження висновків комісії з питань захисту прав дитини», крім іншого, є доцільним проживання малолітнього сина сторін з позивачкою. Судом встановлено, що сімейне життя в сторін не склалося, вони шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, представник відповідача щодо розірвання шлюбу не заперечила. При таких обставинах суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання сторін та збереження їх сім`ї є неможливе та суперечитиме моральним засадам суспільства, відтак шлюб між ними слід розірвати, та у відповідності до положення ч.1 ст.113 Сімейного кодексу України, залишити позивачу дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Що стосується визначення місця проживання дитини з позивачкою, слід зазначити наступне. В силу вимог ст. 140 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.1 ст.160, ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК ( 2947-14 ), якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім цього, принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної асамблеї ООН 20.11.1959 року, передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір`ю. При таких обставинах, беручи до уваги інтереси та потреби дитини, зумовлені її розвитком та станом здоров`я, суд приходить до висновку, що малолітнього сина сторін [PERSON] , [INFO] , слід залишити проживати з позивачкою. Тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved