Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

04 лютого 2019 року до Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про оспорювання батьківства. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він [PERSON] перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 18 серпня 2015 року. Під час зареєстрованого шлюбу [INFO] народилась дитина - син [PERSON] , де батьком дитини записано його [PERSON] . Позивач зазначає, що з моменту народження сина спільно вони прожили один місяць, після чого відповідач забрала малолітню дитину і без усіляких пояснень переїхала проживати до своїх батьків. Спільне життя у них не склалося у зв`язку з чим вони почали проживати окремо. На даний час він має сумніви щодо того чи Лев дійсно є його сином, оскільки під час зачаття дитини та спільного проживання з відповідачем вона часто їздила, за її словами, до батьків у місто Кривий Ріг , не пояснюючи жодних вагомих причин забрала сина і виїхала на постійне місце проживання до них. У зв`язку з викладеним, позивач змушений звернутися до суду. 08 лютого 2019 року ухвалою суду позовна заява залишена без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків. 06 березня 2019 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] з усуненими недоліками. 06 березня 2019 року ухвалою судуприйнято позовну заяву та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін та призначенням дати та часу розгляду справи. 10 квітня 2019 року до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла зустрічна позовна заява представника [PERSON] - адвоката Амельчишина О.В. до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог представник відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Амельчишин О.В. зазначив, що [PERSON] перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 18 серпня 2015 року. Під час зареєстрованого шлюбу [INFO] у них народилась дитина - син [PERSON] З 05 травня 2017 року їх син зареєстрований за місцем реєстрації батька, а саме: [ADDRESS] . Сімейні відносини у сторін не склалися, тому [PERSON] у червні 2017 року переїхала разом з сином на постійне місце проживання до батьків, а саме за адресою: [ADDRESS] . На підставі рішення суду шлюб між сторонами 28 вересня 2018 року розірвано. Після переїзду батько [PERSON] (колишній чоловік [PERSON] ), відмовився надавати згоду на зміну місця проживання та реєстрації сина. Між сторонами фактично виник спір про місце проживання дитини, хоча [PERSON] не визнає [PERSON] своїм сином та взагалі не спілкується з ним і не цікавиться його життям. Тому, позивач за зустрічним позовом просить суд визначити місцем проживання дитини разом з матір`ю. 17 квітня 2019 року ухвалою суду первинний позов [PERSON] до [PERSON] про оспорювання батьківства та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини - об`єднано в одне провадження. 30 травня 2019 року до суду надійшов відзив [PERSON] на зустрічний позов, у відзиві відповідач просить суд задовольнити позов [PERSON] частково, а саме визначити місце проживання дитини [PERSON] з матір`ю за чітко зазначеною адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування відзиву він зазначив, що [PERSON] жодного разу не зверталася до нього з проханням про надання дозволу про зміну місця реєстрації [PERSON] . Досудового врегулювання спору не було. [PERSON] сама створює йому перешкоди відносно побачення з сином, і саме її дії спонукали його до звернення до суду з позовом про оспорювання батьківства, оскільки вона неодноразово наголошувала на тому, що Лев не є його сином. Він погоджується, щодо призначення місця проживання дитини разом з матір`ю але просить вказати чітко зазначену адресу місця їх мешкання. 10 червня 2019 року ухвалою суду за клопотанням позивача призначено судово-генетичну експертизу. Позивач за первісним позовом - відповідач за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги за первинним позовом підтримує та просить задовольнити у повному обсязі, а позовні вимоги за зустрічним позовом визнає частково та не заперечує проти ухвалення рішення на розсуд суду. Відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву в якій просить розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги за первинним позовом не визнає та просить у їх задоволенні відмовити в повному обсязі, а позовні вимоги за зустрічним позовом підтримує та просить задовольнити їх у повному обсязі. Згідно ст.158 ЦПК України, особа яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У судове засідання представники 3-тіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Катеринопільської районної державної адміністрації Катеронопільского району Черкаської області, Катеринопільського районного відділу ДРАЦС ГУ юстиції у Черкаській області, Виконкому Покровською районної у місті Кривому Розі ради не прибули, про день, час та місце розгляду справи сповіщалися завчасно та належним чином, про причину неявки до суду не повідомили. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що 18 серпня 2015 року Звенигородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стані головного територіального управління юстиції у Черкаській області, було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис за № 107, копія свідоцтва серії [NUMBER] долучено до матеріалів справи. Під час перебування шлюбі, [PERSON] було народжено дитину, сина [PERSON] , [INFO] , у свідоцтві про народження такої дитини Серії [NUMBER] від 23.06.2018 року батьком дитини вказаний позивач - [PERSON] , копія свідоцтва міститься в матеріалах справи. Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 28 вересня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, рішення не оскаржено та набрало законної сили 29.10.2018 року, копія рішення міститься в матеріалах справи. Матеріалами справи також підтверджено, що судовим наказом Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 листопада 2017 року стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , щомісячно, аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 02.11.2017 року, до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до висновку експерта № 692 від 04 вересня 2019 року за результатами судової молекулярно-генетичної експертизи, встановлено, що громадянин [PERSON] , [INFO] , може бути біологічним батьком дитини [PERSON] , [INFO] , народженого громадянкою [PERSON] , [INFO] . Вірогідність того, що [PERSON] , дійсно є біологічним батьком [PERSON] , і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв`язків, за результатами даної експертизи складає не менше 99,9999 %, висновок експерта долучений до матеріалів справи. Згідно ст.136 Сімейного кодексу України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття (ч. 3 ст. 136 СК України). Відповідно до п.10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3 в судовому порядку батьківство може бути оспорено як у випадках, коли в Книзі реєстрації народжень батьками дитини записано осіб, які перебували у шлюбі між собою (стаття 122, 124 СК), так і тоді, коли при реєстрації народження дитини її батьком на підставі спільної заяви батьків або заяви чоловіка, котрий визнав себе батьком, записано особу, яка не перебувала у шлюбі з матір`ю дитини (статті 126, 127 СК). Оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст.136 СК) шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст.138 СК),- звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. Відповідно до п.2 ч.2 вказаної постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахування положень ст.212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). Суд, дослідивши вищевказаний експертний висновок про біологічне батьківство №692 від 04 вересня 2019 року розцінює такий письмовий доказ як достатній та такий, що одночасно із цим відповідає вимогам допустимості, достовірності та достатності, і за своїм змістом спроможним підтвердити у даній справі обставини, які мають суттєве значення для розгляду спору, зокрема обставину кровного споріднення між позивачем [PERSON] і названою дитиною - [PERSON] , [INFO] . Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що у даній справі доказів про те, що позивач не є батьком дитини суду не представлено, і навпаки, суду надані докази у вигляді експертного висновку, зміст якого доводить батьківство позивача, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні первісного позову з огляду на його недоведеність та безпідставність. Вирішуючи питання щодо зустрічного позову про визначення місця проживання дитини, суд виходить з наступного. Як вбачається з довідки № 3552 від 01.03.2019, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , оригінал довідки долучений до матеріалів справи. Згідно з наданим актом, затвердженим Головою ОССББ «Заріччя, 67» [PERSON] , дитина [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю [PERSON] за вищезазначеною адресою, оригінал акту міститься в матеріалах справи. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Згідно із частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтями 8, 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував позитивні зобов`язання держави щодо забезпечення вказаних інтересів в аспекті дотримання статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вказував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови. По-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або неблагонадійною. По-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним («Neulinger and Shuruk v. Switzerland» від 8 січня 2009 року, заява № 41615/07, « Mamchur v. Ukraine» від 16 липня 2015 року, заява № 10383/09). У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У зазначених справах Європейський суд з прав людини не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини. Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Суд бере до уваги правовий висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду у справі № 61-327цс18 у постанові від 17 жовтня 2018 року щодо застосування статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Батько дитини, у разі визначення місця проживання останньої з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно неї та участі у її вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду. У відповідності до ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо роз`яснення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до п. 72 Постанови КМ України від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Як встановлено судом, позивач і відповідач перебували в шлюбі, на даний час їх малолітня дитина проживає з матір`ю, яка здійснює за ним догляд та займається її вихованням та навчанням, батько дитини проживає окремо, вихованням дитини належним чином не займається. Суд, при вирішенні спору виходить з того, що інтереси дитини у вирішенні даного спору є першочерговими і в сукупності доказів, обставин справи, приймаючи до уваги вищезазначене, дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини саме з матір`ю. Задовольняючи вимоги [PERSON] суд також враховує, що батько дитини [PERSON] не заперечує проти проживання [PERSON] з матір`ю, однак вказати та закріпити місце мешкання дитини та її матері за конкретною адресою, суд не має права, оскільки таке рішення не передбачено законодавством та суперечить основному Закону держави. Відповідно до ст.33 Конституції України, свобода пересування і право на вільний вибір місця проживання належать кожній людині, яка на законних підставах перебуває на території України, і включають у себе свободу пересування територією України, право на вільний вибір постійного чи тимчасового місця проживання на території України, право вільно залишати територію України, право громадянина України в будь-який час повернутися в Україну. Відповідно до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved