Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору оренди землі та стягнення заборгованості з орендної плати, мотивуючи позовні вимоги тим, що 17.12.2004 року відповідачка уповноважила довіреністю [PERSON] бути її представником у взаємовідносинах з підприємствами, установами, організаціями, іншими громадянами з питань управління з правом розпорядження належною їй земельною ділянкою, дія якої припинена 18.06.2010р., але [PERSON], вже не маючи на те правових підстав та необхідного обсягу цивільної дієздатності 15.11.2010 р. уклав з позивачем від імені відповідачки, договір оренди належної їй на праві власності землі площею 11.86 га, який зареєстрував у Бобринецькому районному відділі Кіровоградської регіональної філії ДП "Центр ДЗК" 15.11.2010р. за №410336500031, у зв"язку з чим цей договір необхідно визнати недійсним та застосувати двосторонню реституцію. В судовому засіданні представник позивача Каніровська А.М. позов підтримала посилаючись на обставини викладені в позовній заяві уточнюючи їх та доповнюючи вимогами про застосування наслідків недійсності правочину, шляхом зобов"язання відповідача повернути грошові кошти, що були сплачені на виконання правочину в сумі 17525,57 грн. Представник відповідача заперечив проти задоволення позову пояснюючи, що оскаржуваний позивачем договір оренди землі від 15.11.2010 р. вже розірвано рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27.05.2013р. , яке на час розгляду даної справи є чинним, а тому у позивача відсутні правові підстави звернення до суду із позовом про визнання розірваного договору недійсним. Окрім того вказує, що позивачем не доведено обставин порушення його права вказаним договором, тому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши докази в їх сукупності приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають враховуючи наступне. Відповідно до змісту ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Частиною 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що згідно державного акту серії КР № 034512 від 16 грудня 2004 року, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 11,86 га. розташованої на території Володимиро-Іллінської сільської ради Бобриненцького району Кіровоградської області. 17.12.2004 року [PERSON] уповноважила довіреністю [PERSON] бути її представником у взаємовідносинах з підприємствами, установами, організаціями, іншими громадянами з питань управління з правом розпорядження належною позивачу земельною ділянкою строком дії до 17.12.2014р., та яка посвідчена приватним нотаріусом Бобринецького районного нотаріального округу за №2313 ( а.с.5). Дію вказаної довіреності за заявою [PERSON] припинено 18 червня 2010 р. цей факт визнано сторонами та ними не оспорюється. 15 листопада 2010 року, діючи на підставі вказаної вище довіреності [PERSON] діючи від імені [PERSON] уклав з ФГ «Сузір'я Стрільця-Агро» договір оренди землі строком на 49 років, який зареєстровано у Бобринецькому районному відділі Кіровоградської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 15.11.2010 року за №041036500047, площею 11, 86 га., яка розташована на території Володимиро-Іллінської сільської ради та належить [PERSON] на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії КР № 034512, виданого 16.12.2004 року Володимиро-Іллінською сільською радою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.6). Ці обставини також встановлені рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27.05.2013р., яке є чинним на час розгляду справи. Як вбачається з вказаного рішення, суд задовольнив позов [PERSON] до фермерського господарства «Сузір»я Стрільця - Агро» та розірвав договір оренди землі, укладений 15.11.2010 року між [PERSON] та фермерським господарством «Сузір»я Стрільця - Агро», зареєстрований у Бобринецькому районному відділі Кіровоградської регіональної філії ДП "Центр ДЗК" 15.11.2010р. за №410336500031 та стягнув з фермерського господарства «Сузір»я Стрільця - Агро» 17525,57 грн заборнгованості з орендної плати, а також судові витрати в сумі 344,12 грн. За змістом ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Правовою гарантією на судовий захист особистого немайнового або майнового права та інтересу особи являється ст. 16 ЦК України. Порядок реалізації права особи на судовий захист встановлено процесуальним законодавством. Згідно ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У зв'язку з цим, при вирішенні спору суд повинен встановити чи дійсно порушуються права позивача за обставин викладених ним у позові та у чому саме полягає порушення його законних прав. Аналогічний за змістом правовий висновок зробив Верховний Суд України в постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-94цс13. В судовому засіданні позивач не обгрунтував та не довів належними та допустимими доказами порушення його прав оскаржуваним договором оренди землі від 15.11.2010 р., який до того ж на час розгляду справи вже розірвано рішенням суду, яке чинне, також не довів факту сплати відповідачу коштів в сумі 17525 грн. та правових підстав їх повернення, тому у зв'язку з недоведеністю позивачем фактів порушення його прав, за захистом яких він звернувся до суду, підстави для судового захисту цих прав відсутні. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в позовні вимоги як про визнання длоговору оренди землі недійсним так і про застосування двосторонньої реституції задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Outcome: dismissed