Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

02.10.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що до 29.09.2011 року вона з відповідачем перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Білогірського районного суду Хмельницької області. У них від шлюбу з відповідачем народилась дочка [PERSON]. Відповідач не цікавиться дочкою, не піклується про неї, не бере участі у її вихованні, не відвідує вдома та в навчальному закладі, матеріально у достатньому обсязі не забезпечує, нічого не купує, натомість вихованням та доглядом займається виключно позивач зі своїми батьками. Батько [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. З 2013 року дитину жодного разу не бачив, не вітає її зі святами. А аліменти які стягуються в сумі 300 грн. не є достатніми для забезпечення дитини. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити з підстав наведених у позові. Також позивач наголосила, що відповідач навіть не вітає дочку в її День народження та на інші свята. Вказала, що вона ніколи не перешкоджала відповідачу у спілкуванні з дитиною. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, вказавши, що відповідач дійсно не брав участі у вихованні дитини, оскільки мати дитини перешкоджала у такому вихованні та не дозволяла бачитися з дитиною. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Хмельницької міської ради, в судовому засіданні пояснила, що позов є обґрунтованим, оскільки відповідач не піклується дитиною. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки оснований на законі, доведений зібраними документами у справі. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження, [PERSON] народилась [INFO]., її матір'ю є [PERSON], а батьком [PERSON] Рішенням Білогірського районного суду Хмельницької області від 29.09.2011 року шлюб укладений між [PERSON] та батьком [PERSON] розірвано. Згідно довідки В'язовецької загальноосвітньої школи Білогірського району від 09.11.2017 р. вбачається, що [PERSON], який є батьком учениці [PERSON] 9-го класу, за період навчання дитини у школі з 31.10.2011 р. по 09.11.2017 р., жодного разу не цікавився успішністю та вихованням дитини під час навчального процесу, не приходив до школи, не брав участі у роботі батьківського комітету, з вчителями з приводу навчання доньки не спілкувався. [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що батько не цікавиться її життям. Після того як батьки розлучилися, бачила його лише пару раз, за які батько повів себе по відношенню до неї антиморально. А з 2013 року його жодного разу не бачила і не розмовляла, він перестав приїжджати до неї, цікавитися її життям, успішністю, здоров'ям, не знає її інтересів, жодного разу не привітав з Днем народження та іншими святами. Така його поведінка дуже її засмучує, оскільки їй не вистачало в той період батька, а тепер спілкуватися з батьком не бажає. Натомість її вихованням займається мати, дідусь та бабуся. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Судом встановлено, що батько [PERSON]- [PERSON] разом з дитиною не проживає, після розлучення, до дитини не приходить, за 6 років він жодного разу не приймав участі у вихованні дитини, а саме не займається її утриманням, не цікавиться життям і здоров'ям; не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не дбає про матеріальне забезпечення, підготовку до самостійного життя, не спілкується з дівчинкою, не проявляє турботи, не сприяє розвитку природних здібностей; жодного разу не цікавився успішністю та вихованням дитини під час навчального процесу, не приходив до школи, не забирав дівчинку після уроків, не брав участі у роботі батьківського комітету, жодного разу не відвідав батьківські збори, не з'являвся на урочистості та святкові заходи, які проводилися в школі для учнів та їхніх батьків, з учителями з приводу навчання доньки не спілкувався, жодним чином не проявляв інтересу до навчання дитини, здоров'ям не цікавився, що свідчить про винну поведінку батька, свідомого нехтування своїми батьківськими обов'язками. До того ж, сам відповідач в судовому засіданні підтвердив, що дійсно з 2013 року дитиною зовсім не цікавився. [PERSON] знає адресу проживання доньки, місце її навчання, проте з 2013 року не їздив до неї (сказав, що для нього це далека відстань від Хмельницького і дороговартісні квитки), не вітав дівчинку зі святами і Днями народження, не надсилав подарунків, коштів. Знає, що дитина хворіє на астму, але з 2013 року не займався її лікуванням і не надавав для цього коштів. Про даний факт також в судовому засіданні підтвердив свідок [PERSON] (дідусь дівчинки, який вказав, що батько [PERSON] з 2013 року перестав цікавитися життям [PERSON], не піклується про неї, не приїжджає та не телефонує, не вітає зі святами.) Доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON], підтвердив висновок органу опіки і піклування Хмельницької міської ради, про те що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не бере участі у вихованні дочки. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини 22.11.2017 року він підтвердив, що не займається виховання дитини і не допомагає їй з 2013 року. Батько не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, здоров'я, матеріальне забезпечення, підготовку до самостійного життя, не спілкується із донькою в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не проявляє батьківської турботи, не сприяє розвитку природних здібностей. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно п.2 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п.16 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що мати дитини забороняла йому спілкуватися з дитиною, оскільки як встановлено в судовому засіданні, відповідач не звертався у жодну з інстанцій щодо усунення перешкод у спілкуванні з дочкою та щодо налагодження стосунків із нею, не приходив у школу, нічого дівчинці не купував. До того ж, [PERSON] сама вказала, що батько не піклується про неї і ніхто йому перешкод не здійснює. При цьому, аліменти які він сплачує в сумі 353 грн. не є достатніми для нормального забезпечення і утримання дитини. Крім того, відповідач навіть звертався з позовом в суд про зменшення розміру стягуваних аліментів до 100 грн., що свідчить про те, що його зовсім не цікавить [PERSON]. За таких обставин по справі суд приходить до висновку, що відповідно до ст. 164 ч.1 п.2 СК України відповідача [PERSON] слід позбавити батьківських прав відносно дочки [PERSON]. В статті 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст. 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Суд застосовує крайню міру, позбавивши [PERSON] батьківських прав, проте з урахуванням конкретних обставин даної справи, та того, що відповідач свідомо нехтував своїми обов'язками щодо виховання дитини, зазначена міра є виправданою, з огляду на необхідність захистити інтереси дитини. Згідно ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При цьому, суд зауважує, що за наявності підстав у майбутньому, відповідач, відповідно до ст.169 СК України має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Судовий збір розподіляється відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі ст. ст. 164, 165, 166 Сімейного кодексу України, та

Outcome: approved