Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

У провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект", служба у справах дітей Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач вказував, що19 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк» (далі - «Банк») та [PERSON] (далі - «Позивач») був укладений договір про надання споживчого кредиту №11119520000 з наступними змінами та доповненнями, що були внесені до нього згідно з відповідними додатковими угодами (далі - «Кредитний договір»). Відповідно до пункту 1.1 Кредитного договору Банк надав Позивачу кредит в іноземній валюті у розмірі 96 117 доларів США, що еквівалентно 485 390 гривень 85 копійок за курсом Національного банку України на день укладення Договору на строк до 19 лютого 2028 року, а Позивач зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти у розмірі 11,8% річних та комісії в порядку та на умовах, визначених Договором. Позивач зазначив, що у забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 19 лютого 2007 року між сторонами було укладено Договір іпотеки №47751 (далі - «Договір іпотеки»). Предметом даного договору є трикімнатна квартира [ADDRESS]. Позивач вкзував, що як з'ясувалось пізніше, 13.02.2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТзОВ «Кей-Колект» були укладені договір факторингу №2 та договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, відповідно до яких право вимоги за зобов'язаннями, які виникли у [PERSON] на підставі договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки, перейшло до нового кредитора - ТзОВ «Кей Колект». Таким чином, до Третьої особи перейшли всі права Банку щодо права вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки. Як стало відомо Позивачу пізніше, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Цукуровою Світланою Сергіївною (далі - «Відповідач) було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер:23403287 від 04.08.2015. Позивач вкзував, що на підставі цього рішення було внесено запис до Державного реєстру речових прав нерухоме майно, відповідно до якого, право власності на об'єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS], що є предметом Договору іпотеки, зареєстровано за ТОВ «Кей Колект». Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав нерухоме майно, підставою виникнення права власності у TOB «Кей Колект» є саме Іпотечний договір. Позивач вказував, що Відповідно до частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції від 13 травня 2006 року, договір про задоволення вимог Іпотекодержателя, який передбачає передачу Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Отже, відповідно до Закону України «Про іпотеку» в редакції, яка була чинною на дату укладення Договору іпотеки, передача права власності на предмет іпотеки від Іпотекодавця до Іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов'язання у позасудовому порядку можлива лише на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. А тому, законодавство, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачало передачу права власності на іпотечне майно від Іпотекодавця до Іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі застереження в іпотечному договорі. Позивач вказував, що в нього відсутній Договір про задоволення вимог Іпотекодержателя, більше того, такий договір не укладався між Позивачем та Банком. Крім того, підставою для виникнення права власності за ТОВ «Кей-Колект» Відповідачем зазначено Договір іпотеки 47751 від 19 лютого 2007 року. Однак, наведені положення Закону дають змогу дійти висновку, що договір іпотеки не є підставою, що підтверджує виникнення, перехід або припинення права власності на нерухоме майно, чого Нотаріусом не було враховано при прийнятті відповідного рішення. Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Позивач вказував, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект» була проведена Відповідачем без відповідних підстав та всупереч вимогам законодавства, оскільки, право власності на предмет іпотеки було зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект» в порядку примусового звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мораторію на примусове відчуження житла. 03 червня 2014 року Верховною Радою України було прийнято Закон «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вищезазначена обставина підтверджується інформацією, розміщеною на офіційному сайті Верховної ради України та є загальнодоступною для ознайомлення. Позивач вказував, що відповідно до умов Кредитного договору, Позичальнику було надано кошти у доларах США, тобто, кредит було надано Банком у іноземній валюті. В якості забезпечення зобов'язання за споживчим кредитом, наданими Банком у іноземній валюті, було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну кварт [ADDRESS]. Загальна площа якої не перевищує 140 кв. метрів. Крім того, дана Квартира є єдиним місцем проживання Заявника. Право власності на предмет іпотеки було набуто TOB «Кей-Колект» 04.08.2015 року (день реєстрації права власності Нотаріусом у Державного реєстрі речових прав на нерухі майно), тобто, під час дії вищевказаної заборони. Таким чином, всупереч вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення маі громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» Відповідачем було вчинено дії щодо реєстрації права власності на Предмет іпотеки в порядку звернення стягнення в період дії заборони на вчинення таких дій - звернення стягнення на предмет іпотеки, переданого в якості забезпечення виконання зобов'язання Кредитним договором, наданим в іноземній валюті. Як вже зазначалось, відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухомого майно та їх обтяжень у відповідності до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулюються цим законом. Зазначений Закон визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. Згідно з приписами ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частинами 1, 2 статті 3 вказаного Закону визначено, що державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Частина 1 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються до державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстраї прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно випадках, встановлених статтею 18 цього закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав нерухоме майно та їх обтяжень», у випадку, передбаченому цим Законом, державні реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Частина 9 ст. 15 зазначеного Закону визначає, що державна реєстрація прав, обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії. Процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначає Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17 жовтня 2013 року. Відповідно до п. 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868, нотаріус проводить державну реєстрацію права власності на нерухоме майно або на об'єкт незавершеного будівництва виключно у випадку вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном. Таким чином, законодавством не передбачено можливості проведення державної реєстрації речових прав на об'єкт нерухомого майна нотаріусом без вчинення ним нотаріальної дії, пов'язаної із переходом таких прав на об'єкт нерухомості. Крім того, повноваження нотаріусів на виконання реєстраційних дій у Державному реєстрі прав пов'язуються законодавцем із вчиненням нотаріальної дії з нерухомим майном. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Цукуровою Світланою Сергіївною нотаріальна дія з нерухомим майном не вчинялася. Посвідчення факту виникнення, переходу або припинення права на нерухоме майно - не мало місця. Таким чином, у Відповідача було відсутнє право здійснення реєстрації права власності за TOB «Кей-Колект» без вчинення нотаріальної дії з майном. Позивач зазначив, що Відповідач не мала права реєструвати право власності на Предмет іпотеки за TOB «Кей- Колект», оскільки, не було дотримано порядку здійснення звернення стягнення на майно та здійснення реєстрації права власності передбаченого законодавством про іпотеку порядку. Спеціальним законом, що визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. ст. 2, 3 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону, надання витягів з Державного реєстру прав зареєстровані права та/або їх обтяження. Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Позивач зазначив, що Відповідач при здійсненні реєстрації права власності TOB «Кей-Колект» не встановив той факт, що перехід права вимоги за Кредитдоговором та Договором іпотеки до TOB «Кей-Колект» відбувся неправомірно, на підставі нікчемного правочину, а отже, без жодних правових наслідків, що виключає можливість проведення реєстраційних дій щодо Предмету іпотеки. Крім того, на даний час у квартирі [ADDRESS] зареєстрована та проживає неповнолітній син Позивача - [PERSON] [INFO], що підтверджується відповідною довідкою Форми №3. Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з принципом 4 Декларації прав дитини «ребенок должен пользоваться благ социального обеспечения. Ему должно принадлежать право на здоровый рост и развитие этой целью специальные уход и охрана должны быть обеспечены как ему, так и его матери включая дородовый и послеродовый уход. Ребенку должно принадлежать право на надлежащее питание, жилище, развлечения и медицинское обслуживание». Ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. Ч. 2 ст. 18 вказаного закону передбачає, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» передбачає, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки піклування. Ст. З Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генералу Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, оскільки [PERSON] [INFO] проживає в квартирі, яку було передано в іпотеку, Позивач вважає, що необхідно прийняти до уваги вищезазначені норми законодавства, які забороняють виселяти дітей з займаного ними приміщення. Позивач зазначив, що відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року). Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (п. 1 ст. 8) гарантує кожній особі окрім інших прав право поваги до її житла. Воно охоплює право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. П. 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідним в демократичному суспільстві, а також здійснюватись в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Як зазначав Європейський суд з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). В судовому засіданні позивач, представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги, на підставі доказів поданих до матеріалів справи в обгрунтування заявлених позовних вимог просили суд позов задовольнити. В судове засідання відповідач у справі приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Цукурова Світлана Сергіївна, не з"явилася, просила розглядати справу за її відсутністю. Заперечень проти позову не надала. Третя особа: ТОВ «Кей Колект» проти позову заперчували, просили відмовити. Третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явилися. Суд заслухавши пояснення представника позивача, третьої особи, дослідивши письмові докази подані до матеріалів справи, вирішив позов задовольнити. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що 9 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк» (далі - «Банк») та [PERSON] (далі - «Позивач») був укладений договір про надання споживчого кредиту №11119520000 з наступними змінами та доповненнями, що були внесені до нього згідно з відповідними додатковими угодами (далі - «Кредитний договір»). Відповідно до пункту 1.1 Кредитного договору Банк надав Позивачу кредит в іноземній валюті та у забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 19 лютого 2007 року між сторонами було укладено Договір іпотеки №47751 (далі - «Договір іпотеки»). Предметом даного договору є трикімнатна квартира [ADDRESS]( а.с.8-12). Судом встановлено, що13.02.2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТзОВ «Кей-Колект» були укладені договір факторингу №2 та договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, відповідно до яких право вимоги за зобов'язаннями, які виникли у [PERSON] на підставі договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки, перейшло до нового кредитора - ТзОВ «Кей Колект»( а.с.29-30). Судом встановолено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Цукуровою Світланою Сергіївною (далі - «Відповідач) було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер:23403287 від 04.08.2015 р та на підставі цього рішення було внесено запис до Державного реєстру речових прав нерухоме майно, відповідно до якого, право власності на об'єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS], що є предметом Договору іпотеки, зареєстровано за ТОВ «Кей Колект». Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав нерухоме майно, підставою виникнення права власності у TOB «Кей Колект» є саме Іпотечний договір ( а.с.20-23). Судом встановлено, що що реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект» була проведена Відповідачем без відповідних підстав та всупереч вимогам законодавства, оскільки, право власності на предмет іпотеки було зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект» в порядку примусового звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мораторію на примусове відчуження житла. 03 червня 2014 року Верховною Радою України було прийнято Закон «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вищезазначена обставина підтверджується інформацією, розміщеною на офіційному сайті Верховної ради України та є загальнодоступною для ознайомлення. Судом встановлено, що відповідно до умов Кредитного договору, Позичальнику було надано кошти у доларах США, тобто, кредит було надано Банком у іноземній валюті. В якості забезпечення зобов'язання за споживчим кредитом, наданими Банком у іноземній валюті, було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Загальна площа якої не перевищує 140 кв. метрів. Крім того, дана Квартира є єдиним місцем проживання Заявника. Право власності на предмет іпотеки було набуто TOB «Кей-Колект» 04.08.2015 року (день реєстрації права власності Нотаріусом у Державного реєстрі речових прав на нерухі майно), тобто, під час дії вищевказаної заборони. Таким чином, всупереч вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення маі громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» Відповідачем було вчинено дії щодо реєстрації права власності на Предмет іпотеки в порядку звернення стягнення в період дії заборони на вчинення таких дій - звернення стягнення на предмет іпотеки, переданого в якості забезпечення виконання зобов'язання Кредитним договором, наданим в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулюються цим законом. Зазначений Закон визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. Згідно з приписами ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частинами 1, 2 статті 3 вказаного Закону визначено, що державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Частина 1 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються до державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстраї прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно випадках, встановлених статтею 18 цього закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав нерухоме майно та їх обтяжень», у випадку, передбаченому цим Законом, державні реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функ державного реєстратора прав на нерухоме майно. Частина 9 ст. 15 зазначеного Закону визначає, що державна реєстрація прав, обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії. Процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначає Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17 жовтня 2013 року. Відповідно до п. 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868, нотаріус проводить державну реєстрацію права власності на нерухоме майно або на об'єкт незавершеного будівництва виключно у випадку вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном. Таким чином суд дійшов обгрунтованого висновку, що , законодавством не передбачено можливості проведення державної реєстрації речових прав на об'єкт нерухомого майна нотаріусом без вчинення ним нотаріальної дії, пов'язаної із переходом таких прав на об'єкт нерухомості. Крім того, повноваження нотаріусів на виконання реєстраційних дій у Державному реєстрі прав пов'язуються законодавцем із вчиненням нотаріальної дії з нерухомим майном. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Цукуровою Світланою Сергіївною нотаріальна дія з нерухомим майном не вчинялася. Посвідчення факту виникнення, переходу або припинення права на нерухоме майно - не мало місця. Таким чином, у Відповідача було відсутнє право здійснення реєстрації права власності за TOB «Кей-Колект» без вчинення нотаріальної дії з майном. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивачем доведено позовні вимоги належними та допустимим доказами, позов є обгрунтований та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підялгають відшкодуванню.

Outcome: approved