Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із дійсним позовом, в якому просила відібрати від відповідача дитиниу - неповнолітню [PERSON] [INFO] , яку вона має від шлюбних відносин із відповідачем, посилаючись на те, що є рішення суду першої та апеляційної інстанцій про визначення місця проживання дитини із нею. Просить допустити негайне виконання рішення в частини відібрання та передачі їй дитини . В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що рішенням Попаснянського районного суду від 25 квітня 2017 року, було визначено місце проживання їх спільної із відповідачем доньки [PERSON] [INFO] за її місцем проживання , яке було залишено без змін Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 03 липня 2017року. Відповідач не виконував рішення суду, утримував дитину у себе, перешкоджав нормальному спілкуванню її із дитиною. Після чого, позивачка зверталась до суду із позовом про відібрання та повернення дитини за місцем проживання. Рішенням Попаснянського районного суду від 21 грудня 2017 року було ухвалено: Відібрати неповнолітню [PERSON] [INFO] у батька [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS] разом із неповнолітньою [PERSON] і передати неповнолітню [PERSON] [INFO] року її матері [PERSON] у відповідності із рішенням Попаснянського районного суду Луганської області від 25 квітня 2017року та Апеляційного суду Луганської області від 03 липня 2017 року, за визначеним місцем проживання неповнолітньої [PERSON] із матір"ю - [PERSON]. На виконання цього рішення дитина була повернута за місцем проживання позивачки працівниками виконавчої служби . Після цього, за заявою відповідача [PERSON] розпорядженням голови Попаснянської райдержадміністрації № 29 від 16 лютого 2018 року йому встановлено порядок і графік побачень із донькою. 17.02.2018року відповідач бачився з дитиною за місцем її проживання, в будинку [PERSON] 18.02.2018року на прохання відповідача [PERSON] , сторони разом із дитиною їздили додому до відповідача, де разом провели час, після чого [PERSON] відвіз їх додому. При цьому відповідач просив взяти дитину до 08-00 год.19.02.2018 року і позивачка погодилася, щоб уникнути скандалу. Відповідач написав розписку із зобов'язанням повернути дитину 19.02.2018року. 19.02.2018року [PERSON] по телефону сказав, що поверне дитину матері [PERSON] трохи пізніше, але до теперішнього часу не повернув. Попри неодноразові прохання позивачки повернути дитину за місцем проживання, [PERSON]дівчинку не віддає і перешкоджає побаченням матері з дитиною. Позивачка в поданій заяві, зазначає, що відповідач налаштовує дитину проти матері і культивує у дитини емоційно-негативний психічний стан відносно стосунків з матір'ю. Також позивачка зазначає, що між нею та дитиною практично відсутнє спілкування, донька не відвідує дитячий садок, не отримує медичного нагляду, що негативно вплине на розвиток та виховання дитини. Позивачка [PERSON] неодноразово зверталася до різних державних органів для вирішення питання повернення дитини додому: 06.03.2018року - до Попаснянського відділу поліції (звернення зареєстровано в ЖЄО за № 1003),але листом № 7982/111/56-2018 від 12.03.2018 року' їй було рекомендовано звертатися до органів юстиції для вирішення питання виконання рішення суду про відібрання дитини від 21 грудня 2017 року); 13.03.2018року - до Попаснянського відділу Лисичанської місцевої прокуратури із заявою щодо невиконання [PERSON] рішення суду про визначення місця проживання дитини (відомості за ознаками кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 382 КК України внесені до ЄРДР за № 42018131240000021 від 13.03.2018р.); 19.04.2018року - на Урядову «гарячу» лінію, стосовно повторного відібрання дитини та повернення її за місцем проживання за рішенням суду № 423/2316/17 від 21 грудня 2017 року; 26.04.2018року - до Попаснянського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Луганській області - щодо відновлення виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду № 423/2316/17 від 21 грудня 2017 року про відібрання дитини та повернення її за місцем проживання. Усі заяви та звернення позивачки [PERSON] не дали результату. Всі названі служби та установи надавали відповіді про неможливість повторно виконати зазначене рішення суду. За викладених обставин, позивачка зазначила, що всі можливі правові методи врегулювання ситуації та засоби, передбачені в подібних ситуаціях на теперішній час вичерпані і єдиним способом захисту своїх прав своєї малолітньої доньки є подання цього позову. У судовому засіданні позивачка підтримала свої вимоги, просила задовольнити позов, а також просила стягнути із відповідача суму судових витрат, сплачених нею адвокату. Відповідач у судовому засіданні заперечував щодо поданого позову, стверджуючи, що вже було рішення суду з приводу повернення дитини, що відповідач має кращі можливості для забезпечення дитини, а позивачка не достойна мати і тому дитина не може бути їх повернута. Відповідач не заперечував, що 18.02.2018 року він спілкувався із дитиною, був вдома у позивачки, але в цей же день, увечері, він дізнався, що за місцем мешкання позивачки стався якись скандал і він вирішив поїхати до позивачки, тому що там знаходилась їх донька. Коли відповідач приїхав до позивачки, побачив, що в домі побиті вікна, запропонував позивачці щоб донька побула у нього, не заперечував, що він написав розписку позивачці, про те що поверне дитину 19.02.2018року, але дитина саме не захотіла повертатися до позивачки. На питання суду чому відповідач не повертає дитину за місцем визначеного (за рішенням суду) місця проживання, відповідач пояснював, що такій матері не можна повертати та продовжував стверджувати, що вже було винесено рішення суду за таких же підстав . На питання суду чому дитина не відвідує дитячий садок та чому дитина не отримує належного медичного огляду (з приводу щеплень) - відповідач пояснив, що він готує дитину до школи та буде проходити медичний огляд. Відповідач просив викликати до суду свідків для надання пояснень щодо подій , які відбувались 08.03.2018 року, при цьому ні в своєму письмовому клопотанні, ні в судовому засіданні не обґрунтував своє клопотання, не зазначив з якою метою необхідно з»ясовувати події 08.03.2018 року в даному судовому розгляді і як це пов»язано із рішенням суду про визначення місця проживання їх із відповідачкою дитини. Суд відмовив відповідачу у виклику свідків, при тім відповідач не заперечував щодо і на теперішній час їх із позивачкою донька проживає із ним і він не буде повертати її матері, буде боротися за дитину. Представник органу опіки та піклування - Клименко Н.В. - начальник служби у справах дітей Попаснянської РДА - у судовому засіданні пояснила, що 14.05.2018 року, на комісії з питань захисту прав дитини Попаснянської районної державної військово-цивільної адміністрації розглядалось звернення позивачки [PERSON] щодо відвідування нею її доньки [PERSON] [INFO], яка проживає із батьком [PERSON] всупереч рішень суду про визначене місце проживання донь із нею, [PERSON] не повертає дитину на її вимоги, дитина не відвідує дитячий садок, не здійснюються щеплення відповідно до графіку щеплень. При цьому, представник органу опіки та піклування пояснила , що [PERSON] прибув на засідання комісії, але в ході розмови покинув засідання без будь-яких причин. Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, представника органу опіки та піклування, вивчивши письмові матеріали справи, приходить до наступного. Предметом даного позову являється вирішення питання про відібрання дитини матір»ю у батька, при наявності рішення суду про визначення місця проживання дитини, що регулюється положеннями Сімейного Кодексу України та нормами міжнародних стандартів. Згідно ч.2. ст. 163 Сімейного кодексу Украиїни батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Як встановлено судом, Рішенням Попаснянського районного суду 25 квітня 2017р., Рішенням Апеляційного суду Луганської області 03 липн 2017 року - місце проживання малолітньої [PERSON] [INFO] було визначено за місцем проживання її матері - позивачки [PERSON]. Рішенням Попаснянського районного суду від 21.12.2017 року ухвалено: Відібрати неповнолітню [PERSON] [INFO] у батька [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS] разом із неповнолітньою [PERSON] і передати неповнолітню [PERSON] [INFO] року її матері [PERSON] у відповідності із рішенням Попаснянського районного суду Луганської області від 25 квітня 2017року та Апеляційного суду Луганської області від 03 липня 2017 року, за визначеним місцем проживання неповнолітньої [PERSON] із матір"ю - [PERSON]. З Рішення Попаснянського районного суду від 21.12.2017 року ( про відібрання та поверенення дитини) вбачається, що відповідач вже порушував порядок щодо місця проживання дитини , визначений попердніми рішеннями суду (рішенням Попаснянського районного суду Луганської області від 25 квітня 2017року та Апеляційного суду Луганської області від 03 липня 2017 року,) тримав дитину у себе в порушення рішення суду, дитина була повернута матері примусово (згідно Акту державного виконавця від 12.01.2018р.) , після чого відповідач мав можливість спілкуватись із дитиною, приймати участь у її вихованні на підставі розпорядження Голови Попаснянської РДА від 16.02.2018 року, при цьому виключно за місцем проживання дитини і день зустрічі мав бути визначений за взаємною згодою та матері. При тім, відповідач в порушення рішення суду та порядку щодо спілкування із дитиною - утримує дитину у себе , посилаючись на те, що дитина не хоче повертатися до матері і що такій матері дитину повертати не можна і що наразі вже є рішення суду про повернення дитини і іншого такого рішення не може бути. Посилання відповідача на те, що у позивачки якісь неналежні умови для знаходження дитини, намагання відповідача надати суду інформацію про якісь обставини приватного життя позивачки ( при наймі намагаючись викликати до суду свідків) - суд вважає необґрунтованим та відкидає, тому що в даному судовому не розглядається питання щодо визначення місця проживання дитини, а вирішує питання тільки в межах питання повернення дитини вже за визначеним місцем її проживання - за місце проживання матері - позивачки, на підставі рішення суду, яке наразі не оскаржене та не змінене. Посилання відповідача на те, що за таким же питання (повернення дитини) вже приймалось рішення суду (21.12.2017року) - спростовується тим, що даний позов був поданий позивачкою вже при інших обставинах, коли відповідач вже після повернення дитини матері у лютому 2018 року, знов забрав дитину до себе та утримує її не на підставі рішення суду, що підтверджено як протоколом засіданні комісії з питань захисту прав дитини Попаснянської районної державної військово-цивільної адміністрації від 14.05.2018 року, так із копіями звернень позивачки до Попаснянського ВП ГУНП 12.03.2018р, до Лисичанської прокуратури 13.03.2018р., до Головного Територіального управління юстиції 19.04.2018 р., від 07.05.2018р. (щодо повторного виконання рішення суду від 21. 12.2017р.) У відповідях, наданих позивачці на зазначені звернення, зазначено, що в діях відповідача (батька дитини [PERSON].) не вбачається ознак кримінального правопорушення , але спірне питання щодо місця проживання дитини сторони можуть вирішити шляхом звернення до суду в порядку суспільно- правових відносин. При тім, відповідач сам написав розписку позивачці про те, що поверне доньку 19.02.2018року. До цього, ж у судовому засіданні, пояснюючи, що 18.02.2018року він забрав дитину у матері, тому що за місцем її був скандал та побиті вікна, на запитання суду чому він не повертає дитину зараз, відповідач змінив свою зицію та пояснив, що такій матері не можна повертати дитину і що буде боротися за доньку, щоб вона проживала із ним, тобто сам підтвердив, що утримує дитину впротиріч наявному рішенню суду, але не заперечує, що на даний час умови у позивачці належні. Таким чином, судом встановлено, що відповідач дійсно не виконує рішення суду з приводу визначення проживання їх із позивачкою спільної неповнолітньої доньки [PERSON] - [INFO], донька дійсно ним утримується, проживає із ним і цього не заперечує сам відповідач, посилаючись на надумані підстави про відсутність у позивачки можливостей щодо утримання дитини, які нічим у судовому засіданні не підтвердив. При тім, представник органу опіки та піклування у судовому засіданні підтвердив, що і у матері дитини (позивачці) і у батька (відповідача) належні умови для проживання дитини, вони обидва мають право виховувати свою доньку, спілкуватися із нею, але на цей час є рішення Попаснянського районного суду від 25 квітня 2017 року, яке було залишено без змін Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 03 липня 2017року, яким було визначено місце проживання неповнолітньої доньки сторін - [PERSON] [INFO].н. із з матір'ю - позивакою у справі - [PERSON], яке не змінене, тому відповідач повинен повернути дитину матері - позивачці [PERSON] а в подальшому вирішувати із позивачкою спірні питання за вимогами законодавства. Також, представник органу опіки та піклування повідомила, що у органу немає підстав складати вісновок в цій справі, тому що за місцем проживання позивачки дитина не проживає. Також суд наголошує, що вимоги відповідача щодо з»ясування будь-яких обставин про поведінку та спосіб життя позивачки та інші питання пов»язані з особою позивачки - суд оцінює критично, тому що зазначені питання не стосуються предмету позову та не можуть бути вирішені при розгляді даної справи, в розумінні ст. 264 ч.2 ЦПК, Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивачки підлягають задоволенню, тому що ґрунтуються на вимогах закону. Суд при винесенні рішення вважає, що єдиною підставою для відібрання дитини у батька є рішення Попаснянського районного суду від 25 квітня 2017 року, яке було залишено без змін Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 03 липня 2017року, саме в частині визначення місця проживання дитини, так як в судовому засіданні сторонами не надано доказів про неправомірну поведінку будь кого з батьків після винесення відповідних рішень, що цілком відповідає вимогам ч.2. ст. 163 Сімейного кодексу України. Також, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати, понесені нею на правничу допомогу у сумі 1000 грн, які були сплачені позивачкою адвокату, згідно протоколу - додатку до договору про правничу допомогу від 18.05.2018р., а згідно ст.141 ч.2 ЦПК України - у разі задоволення позову судові витрати пов"язаня з розглядом справи покладаються на відповідача. Беручи до уваги рішення Попаснянського районного суду від 25 квітня 2017 року, яке було залишено без змін Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 03 липня 2017року, на підставі ст.. 163 Сімейного Кодексу,

Outcome: approved