Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що він у період з грудня 1988 року та до теперішнього часу проживає у квартирі № 1, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Червоноармійська 16 «а», яка є предметом даного спору. На той час (до грудня місяця 1988 року) усі четверо членів сім'ї позивача (батько - нині покійний, мати - нині покійна, брат - нині покійний та позивач) проживали разом у [INFO]. Дана квартира № 2 належала до відомчого житлового фонду державного підприємства "Придніпропровська залізниця", де на той час працював батько позивача - [PERSON], та за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства була надана сім'ї позивача для заселення. Вказана квартира № 2, загальна площа якої складала 47,6 кв.м., з яких жилої площі - 18,43 кв.м., була позбавлена зручностей та складалася з двох кімнат, одна з яких була темною (без вікон), через що сім'я перебувала на обліку як така, що потребує покращення житлових умов. З огляду на такі обставини у грудні 1988 року за письмовою заявою батька позивача - наймача [ADDRESS], уповноваженою особою наймодавця (ДП Придніпровська залізниця") - начальником Дніпропетровського відділення Придніпровської залізниці [PERSON] була надана письмова вказівка у вигляді резолюції начальнику дистанції цивільних споруд Нижньодніпровськ - Вузол (НГЧ-6) про передачу в користування батькові позивача для покращення житлових умов спірної квартири N2 - 1, що знаходилась у сусідньому житловому будинку № 16 «а» по вул. Червоноармійській. Такі обставини підтверджуються довідкою від 27.10.2007 р. ДН-30/11, виданою нач. Дніпропетровської дирекції залізничних перевезень Придніпровської залізниці [PERSON] (копія довідки додається). Окрім того, вказана довідка містить роз'яснення про те, що обидва будинки відносилися до відомчого житлового фонду Придніпровської залізниці, а тому ордер на заселення кв. № 1 у будинку № 16 «а» по вул. Червоноармійській АНД виконкомом не видавався. Так, після отримання спірної квартири у грудні 1988 року, у ній оселилися позивач та його брат. Позивач з грудня 1988 року та до теперішнього часу безперервно проживає у спірній квартирі, та на думку позивача він має право на визнання за ним права власності за набувальною давністю на спірну квартиру №1 у будинку № 16 «а» по вул. Червоноармійській. Предмет позову становить вимога про визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на квартиру №1, яка знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Червоноармійська, 16 «а». Підставу позову - приписи ст.ст. 16, 344 ЦК України. У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідач надав письмові заперечення проти позову, відповідно до яких власником спірного житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] є ДП «Придніпровська залізниця» та Регіональне відділення ФДМ України по Дніпропетровській області не є належним відповідачем по справі. Заслухав пояснення позивача та його представника, дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову повністю, виходячи з наступного. Житловий будинок за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Червоноармійська, 16 «а» належить до державної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке видано на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 27.10.2005 р. №4377 (а.с. 17, 18). Опис обєкта: житловий будинок літ. Б-1, Б№-1, БІ-1, туалет літ Л. Позивач мешкає у квартирі №1 цього будинку, дна квартира має площу 44,2 кв.м, складається з двох кімнат площею 17,6 кв. м на першому поверсі. Квартира окрема, дана квартирка включена до єдиного особового рахунку №0430 із квартирою №2 у буд. №16 по вул. Червоноармійській у м. Дніпропетровську, де мешкає позивач. Квартира №2 неприватизована. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Нерухоме майно, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, може стати предметом набуття за давністю, якщо таке майно існує, та воно є чужим, володіння має бути добросовісним (тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю). Утім, суд в цій справі не має змоги встановити дані факти через ненадання позивачем доказів у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує вимоги позову. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України, встановлено, що власником спірного майна є держава та чинний ЦК України встановлює, що (ст. 345 ЦК) фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», за преамбулою якого метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Підстави набуття права власності визначені статтею 328 ЦК України, відповідно до якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, оскільки із закону випливає інший порядку набуття у власність майна державного житлового фонду на користь громадян України, та такий порядок не був позивачем дотриманий, позов не є таким, що підлягає задоволенню. Судові витрати віднести на рахунок позивача (ст.ст. 88 та 215 ЦПК України).

Outcome: dismissed