Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства. Позовні вимоги мотивовано тим, що 07.04.2011 року Козятинським районним відділом [PERSON] Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області о 23.45 год. за № 694 зареєстровано заяву [PERSON] про те, що її сину завдано тілесних ушкоджень. Слідчим Микитюком Д.А., а потім слідчим Матвійчуком А.П. проводилось розслідування кримінальної справи №11080094, яку 06 лютого 2012 року з обвинувальним висновком було направлено до Козятинського міськрайонного суду Вінницької області. Вироком суду від 04.09.2014 року у справі №1-44/12 позивачів було засуджено за ч. 2 ст. 296 КК України до покарання у виді трьох років обмеження волі. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 24.12.2014 року вирок суду скасовано, кримінальну справу повернуто прокурору для проведення додаткового розслідування. Апеляційний суд, крім іншого, вказав на сумнівність висновків експерта щодо встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого [PERSON], оскільки його батько та мати являлися лікарями цієї лікарні, і при наявності легких тілесних ушкоджень утримували сина на лікуванні 26 діб. Не зважаючи на необхідність виконання ухвали апеляційного суду, вимог ст. ст. 7-11, 20, 22 КПК України, слідчий Прокопчук В.В. не перекваліфікував дії позивачів і 24.04.2015 року, не оголосив підозри іншим учасникам події, знову оголосив про підозру за ч. 2 ст. 296 КК України лише позивачам. Крім того, постановою від 27.04.2015 року слідчий Прокопчук В.В. відмовив захисту у клопотанні про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження №12015020170000089, а 08.05.2015 року повідомив захист про відмову у наданні достатнього часу для ознайомлення з матеріалами провадження та наданні часу для підготовки письмових клопотань щодо перехресних допитів, чим істотно порушив права та свободи людини, направив до суду недопустимі докази та знову незаконно притягнув позивачів як обвинувачених. Проте, ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 01.10.2015 року у справі №133/1194/15-к обвинувальний акт у кримінальному провадженні було повернуто прокурору у звязку з невідповідністю вимогам ст. 291 КПК України. Ухвалою суду від 01.10.2015 року встановлено, що обвинувачення не відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Дана обставина вказує на порушення права на захист, про порушення прав людини і підтверджує факт повторно незаконного обвинувачення. Позивачі вважають, що незаконними діями та рішеннями органу досудового слідства [PERSON] Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, Козятинського районного відділу [PERSON] Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області щодо неодноразового притягнення їх до кримінальної відповідальності та обвинувачення 06.02.2012 року та 07.05.2015 року їм завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої передбачено ст. 1176 ЦК України, ст. ст. 1, 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Зазначають, що шкода тривалий час двічі завдається субєктом владних повноважень, їх страждання тривалий час поглиблювались, і це завдало моральної шкоди. Крім того, самостійною підставою для відшкодування шкоди є приниження честі, гідності та ділової репутації. Затягування розслідування та незаконне обвинувачення поглиблювало їх страждання та душевні хвилювання. Досудове розслідування та незаконне обвинувачення змінило спосіб життя, тому що в період часу з травня 2011 року по жовтень 2015 року їх до десятка разів викликали слідчі для проведення слідчих дій, з лютого 2012 року вони більше двадцяти раз викликались до суду в судові засідання. Це істотно змінило звичний спосіб життя позивачів, в тому числі відносини із знайомими. Позивач [PERSON] втратив здоровя і знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Вінницької центральної районної лікарні з 05.07.2013 року по 26.07.2013 рік на тлі перенесеної реакції на стрес. З урахуванням зазначеного, позивачі просили стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання коштів в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, без врахування будь-яких податків, що можуть нараховуватися на цю суму, на їх користь по 50 000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди. Також просили звільнити їх від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» та ст. 14 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.11.2015р., за клопотанням представника позивачів, залучено до розгляду даної справи як співвідповідача - Козятинський районний відділ [PERSON] Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримав з наведених у позові підстав, просив їх задовольнити та суду пояснив, що моральна шкода завдана позивачам сукупністю незаконних дій органів досудового слідства які призвели до того, що двічі обвинувальний акт направлявся до суду та був повернутий для проведення додаткового розслідування, у звязку з його незаконністю. Разом з тим, представник позивача пояснив, що на його думку [PERSON] Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області є належним відповідачем у даній справі, оскільки Козятинський районний відділ підпорядковується [PERSON] Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, працівників. При цьому, представник позивача пояснив, що при визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачі та їх представник виходили з практики Європейського суду з прав людини. В судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, Козятинського районного відділу [PERSON] Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області [PERSON] позов не визнав та суду пояснив, що відповідно до ч.ч. 2, 7 ст. 1176 ЦПК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди встановлюється законом. Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено вичерпний перелік підстав для відшкодування шкоди. При цьому, основним критерієм для відшкодування шкоди відповідно до вимог цього Закону є незаконність дій вищезазначених органів. Оскарження дій чи бездіяльності органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування здійснюється у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України. Зокрема главою 26 КПК України чітко передбачено спеціальний порядок оскарження дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування. На даний час немає жодного рішення суду в порядку КПК України, яке б свідчило про незаконність дій УМВС України у Вінницькій області вчинених по відношенню до позивачів, а відтак факт незаконності їх дій на сьогоднішній день є недоведеним, що свідчить про відсутність підстав для відшкодування шкоди відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Зазначає, що жодного рішення у кримінальній справі відносно позивачів УМВС України у Вінницькій області не приймало, а тому не могло порушити будь-яких прав позивачів. Статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено в яких випадках виникає право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом. Однак жодного рішення у кримінальному провадженні відносно позивачів не прийнято, а тому права на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом у позивачів немає. Крім того, відповідно до ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначає, що факт душевних страждань має бути доведений в суді належними засобами доказування і доказування цих обставин покладається на особу, яка про це зазначає. З огляду на обставини справи, вважає, що факт завдання позивачам моральної шкоди залишається недоведеним. Просить в позові відмовити. В судовому засіданні представник відповідача Державної казначейської служби України [PERSON] позов не визнала, погодилася та підтримала заперечення представника відповідачів [PERSON] та просила в задоволені позову відмовити, оскільки вважає позов безпідставним та не підтвердженим належними доказами. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] було предявлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, що підтверджується копією обвинувального висновку підписаного начальником СВ Козятинського РВ УМВС України у Вінницькій області [PERSON] та затвердженого 06.02.2012 року Козятинським міжрайонним прокурором Вінницької області Путрею О.В. (а.с. 6-10). Кримінальну справу було передано для розгляду до Козятинського міськрайонного суду Вінницької області. Вироком Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 04.09.2014 року [PERSON] було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України і обрано йому покарання у вигляді трьох років обмеження волі. Міру запобіжного заходу до набрання вироком чинності залишено підписку про невиїзд. Стягнуто з засудженого [PERSON] на користь потерпілого [PERSON] 1 967 грн. 40 коп. у відшкодування матеріальної шкоди та 5 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, а всього 6 967 грн. 40 коп. Стягнуто з засудженого [PERSON] на користь Козятинської центральної районної лікарні 1 255 грн. 28 коп. у відшкодування витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочину. [PERSON] було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України і обрано йому покарання у вигляді трьох років і шести місяців обмеження волі. Міру запобіжного заходу до набрання вироком чинності залишено підписку про невиїзд. Стягнуто з засудженого [PERSON] на користь потерпілого [PERSON] 1 967 грн. 40 коп. у відшкодування матеріальної шкоди та 5 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. а всього 6 967 грн. 40 коп. Стягнуто з засудженого [PERSON] на користь Козятинської центральної районної лікарні 1 255 грн. 28 коп. у відшкодування витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочину. (а.с. 76-81). Як вбачається з ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 24.12.2014 року апеляційну скаргу із змінами заступника Козятинського міжрайонного прокурора Вінницької області Сивака О.М. було задоволено. Апеляційні скарги засуджених [PERSON] та [PERSON] було задоволено частково. Вирок Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 04.09.2014 року за обвинуваченням [PERSON] та [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України - скасовано. Кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] та [PERSON] повернуто прокурору Козятинської міжрайпрокуратури Вінницької області для проведення додаткового розслідування. (а.с. 11-13). Зокрема, в ухвалі Апеляційного суду Вінницької області від 24.12.2014 року вказано, що допущена в ході досудового та судового слідства неповнота не може бути усунута в судовому засіданні, а тому кримінальна справа підлягає поверненню прокурору для організації додаткового розслідування. Крім того, слідчим СВ Козятинського РВ УМВС України у Вінницькій області, були порушені всі строки досудового слідства, встановлені ст. 120 КПК України 1960 року, так як прийнявши дану справу 17.04.2014 року до свого провадження, після постановлення Козятинським міськрайонним судом Вінницької області 14.02.2014 року постанови про проведення необхідних слідчих дій, ним не було продовжено строк досудового слідства, що є істотним порушенням вимог чинного законодавства та всі слідчі дії, які були проведені раніше по вищезазначеній кримінальній справі вважаються недійсними та не можуть бути прийняти до уваги. (а.с. 11-13). Крім того, 24.04.2015 року [PERSON] та [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, що підтверджується копією обвинувального акту підписаного слідчим СВ Козятинського РВ УМВС України у Вінницькій області [PERSON] та затвердженого 07.05.2015 року прокурором Козятинської міжрайонної прокуратури Вінницької області [PERSON] (а.с. 14-15, 68-75). Обвинувальний акт було передано для розгляду до Козятинського міськрайонного суду Вінницької області. Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 01.10.2015 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань №12015020170000089 від 16.02.2015 року відносно [PERSON] та [PERSON] за ч. 2 ст. 296 КК України повернуто прокурору як такий, що не відповідає вимогам ст.291 КПК України. (а.с. 16). В даній ухвалі суду зокрема зазначено, що постановою від 27.04.2015 року слідчий відмовив обвинуваченим та їх захиснику в задоволенні клопотання про ознайомлення зі всіма матеріалами кримінального провадження, що являється недопустимим чим порушив права обвинувачених. З повідомлення від 08.05.2015 року вбачається, що слідчий відмовив стороні захисту в задоволенні клопотання про надання достатнього строку для ознайомлення з матеріалами до яких їм надано доступ, і подання додаткового клопотання, що також являється порушенням права на захист. Таким чином, обмеження в можливості ознайомлення з матеріалами досудового розслідування не дає змоги обвинуваченому та захиснику довести відсутність складу злочину в діях обвинувачених. Всупереч вимогам п. п. 2, 3 ч. 4 ст. 291 КПК України, до обвинувального акту не доданий заявлений цивільний позов, не додані розписки обвинувачених про отримання цивільного позову. Також у самому обвинувальному акті не зазначено, які саме дії обвинувачених містили прояви їх явної неповаги до суспільства, а тому обвинувачення являється не конкретним, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа "[PERSON] проти Росії" від 09 жовтня 2008 року) є порушенням пп. "а" п. 3 ст. 6 Конвенції "Про захист прав людини, і основоположних свобод" 1950 року. Встановлена невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, дає підстави суду повернути обвинувальний акт прокурору. (а.с. 16). Як вбачається з ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 02.11.2015 року апеляційне провадження по кримінальному провадженню №12015020170000089 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.02.2015 року, відносно [PERSON] та [PERSON] за ч. 2 ст. 296 КК України, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні [PERSON] було закрите відповідно до ч. 2 ст. 403 КПК України у зв'язку із відмовою прокурора від апеляційної скарги. (а.с. 88-89). Отже, ухвала Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 01.10.2015 року набрала законної сили. Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено ст. 56 Конституції України. Відповідно до частин 1, 2, 7 статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом. Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» N266/94-ВР від 01.12.1994р. (далі - Закон N266/94-ВР) передбачено вичерпний перелік підстав для відшкодування шкоди. Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. Відповідно до положень статті 2 Закону N266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. З положень пункту 5 статті 3 названого Закону, зокрема вбачається, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається) моральна шкода. Згідно з частиною 1 статті 4 Закону N266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно до частини 5 та 6 статті 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Положеннями статті 13 Закону N266/94-ВР передбачено, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Як вбачається з п.п. 1, 2 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 р. №6/5/3/41 це Положення визначає порядок застосування зазначеного вище Закону. Даний Закон встановлює випадки, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства, поновлення порушених у зв'язку з цим трудових, службових, пенсійних, житлових, інших особистих і майнових прав, а також визначає органи, на які покладається вчинення дій по забезпеченню відшкодування шкоди, завданої громадянинові, та пов'язані з цим обов'язки зазначених органів. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданим споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як вбачається з позовної заяви та пояснень представника позивача в судовому засіданні, позивачі та їх представник посилаються на ст. 1176 ЦК України, ст. ст. 1, 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та зазначають, що незаконними діями та рішеннями органу досудового слідства [PERSON] Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, Козятинського районного відділу [PERSON] Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області щодо неодноразового притягнення їх до кримінальної відповідальності та обвинувачення їм завдано моральної шкоди, їх страждання тривалий час поглиблювались. Самостійною підставою для відшкодування шкоди є приниження честі, гідності та ділової репутації. Затягування розслідування та незаконне обвинувачення поглиблювало їх страждання та душевні хвилювання. Досудове розслідування та незаконне обвинувачення змінило спосіб життя, в тому числі відносини із знайомими. Просять стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету на їх користь по 50 000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди. Із пояснень представника позивачів в судовому засідання вбачається, що кримінальна справа перебуває у провадженні Козятинського районного відділу [PERSON] Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, на даний час досудове розслідування триває, тобто остаточного рішення у кримінальній справі немає. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Правом на подання доказів на підтвердження обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, позивачі та їх представник скористалася на власний розсуд. Суд зазначає, що самі по собі обвинувальний висновок, обвинувальний акт, вирок Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 04.09.2014 року, ухвала Апеляційного суду Вінницької області від 24.12.2014 року, якою кримінальну справу за обвинуваченням позивачів було повернуто прокурору Козятинської міжрайпрокуратури Вінницької області для проведення додаткового розслідування, ухвала Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 01.10.2015 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно позивачів повернуто прокурору як такий, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, не є належним доказом на підтвердження незаконних дій відповідачів, вищезазначені документи не підтверджують обставин, викладених у позовній заяві, а будь - яких інших доказів позивач не надав. Крім того, представник позивачів в судовому засіданні пояснив, що під час досудового розслідування позивачами не оскаржувалися рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи їх посадових осіб до слідчого судді, та/або до прокурора, та/або до УМВС України у Вінницькій області, судових рішень щодо визнання незаконними дій та рішень органів досудового розслідування не приймалось. Виходячи з того, що належних і допустимих доказів на підтвердження факту спричинення позивачам моральної шкоди в розумінні статті 1176 ЦК України, а також доказів на підтвердження причинного зв'язку між шкодою і бездіяльністю відповідачів не надали, а обставини, на які посилаються позивачі в обґрунтування позовних вимог не є підставами для відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури і суду», суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Обставини, на які посилаються позивачі та їх представник в обґрунтування своїх вимог, не дають підстав уважати доведеним факт спричинення позивачам шкоди у розумінні статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури і суду». Виходячи з характеру спірних правовідносини, що виникли між сторонами, беручи до уваги обставини встановлені судом, а також те, що остаточного рішення у кримінальній справі на даний час не має, суд вважає помилковим та передчасним посилання позивачів на Закон N266/94-ВР. Зокрема позивачі не надали належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених ним позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, а саме: в чому полягає спричинена їм моральна шкода, якими саме діями чи бездіяльністю відповідачів вона спричинена і чим підтверджується протиправність цих дій або бездіяльності відповідачів, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням винної особи, в чому полягає вина відповідачів в спричиненні даного виду шкоди, чим підтверджується факт заподіяння позивачам моральних чи фізичних страждань або інших втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чим обґрунтовується заявлений розмір моральної шкоди та з чого при цьому позивачі виходили. При цьому, загальне посилання на рішення Європейського суду з прав людини щодо обгрунтованості розміру моральної шкоди, суд вважає безпідставним, оскільки розмір завданої моральної шкоди має визначатися в кожному конкретному випадку врахуванням конкретних обставин справи. Крім того, не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують, що позивач [PERSON] на час притягнення до кримінальної відповідальності працював за трудовим договором (контрактом), на підставі цивільно-правової угоди, мав трудову книжку, чи здійснював діяльність, основану виключно на особистій праці останнього, був зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебував на обліку як платник податку, доказів, які підтверджують розмір отримуваного доходу не надано, клопотання про витребування таких доказів також не заявлялися. Не надано також доказів того, що позивач втратив роботу внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності. Позивачами та їх представником не надано належних доказів на підтвердження своїх доводів про істотне погіршення стану здоров'я позивача [PERSON], внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності. Із виписки з історії хвороби №4452 [PERSON] вбачається, що він знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні ВПРКЛ з 05.07.2013 року по 26.07.2013 року. (а.с. 17). Однак дана виписка не свідчить про істотне погіршення стану здоров'я позивача [PERSON] Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Позивачами та їх представником всупереч вказаним вимогам, не підтверджено доказами факт заподіяння їм моральної шкоди, не доведено розмір відшкодування, і не наведено інших підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Згідно з частиноюч 1 статті 3, статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем суду не доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а судом, за результатами розгляду справи не встановлено підстав, передбачених законодавством, для задоволення позову. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд бере до уваги, що відповідно до пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України Про судовий збір судовий збір не справляється за подання позовної заяви позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до статті 14 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» сторони в цих справах звільняються від сплати судових витрат. Згідно з частиною 2 статті 88 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що судові витрати слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed