Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] 07.06.2013 р. звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та з урахуванням уточнених збільшених позовних вимог просила суд постановити рішення, яким: - визнати право власності за нею в порядку спадкування за законом як на обов»язкову долю в спадщині після смерті її матері [PERSON] на 1/9 та 7/90 частини квартири [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що її мати [PERSON] померла [INFO] Після її смерті відкрилась спадщина яка складається з 1/2 частини трикімнатної квартири [ADDRESS]. у встановлений законом термін вона - позивачка звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, де з»ясувалось що при житті її матір»ю було складено заповіт відповідно до якого заповіла належне їй майно в рівних частинах відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Як вказує позивачка на час смерті матері, вона досягла 57 річного віку, тобто досягла пенсійного віку, а тому мала право на обов»язкову долю в спадщині в розмірі не менш 2/3 частин від долі, що належала б кожному з трьох спадкоємців першої черги за законом. Як вказує позивачка за законом її мати мали трьох спадкоємців першої черги - дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] доля кожного з яких за коном була визначена по 1/6 частині від 1/2 квартири що є спадковим майном, з врахуванням того, що спадкодавцем було залишено заповіт як зазначає позивач її доля дорівнює 1/9 частині, як обов»язкова доля в спадщині після смерті її матері. В подальшому позивачка збільшила заявлені позовні вимоги, вказуючи на те, що після ознайомлення з спадковою справою нею з»ясовано, що [PERSON] відповідно до заяви від 22.08.2006 р. подано заяву про те, що вона спадщину яка залишена їй спадкодавцем не приймала та приймати не бажає, а відмовляється від належної їй долі та не заперечує проти видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім.»я [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Однак, відповідно до ст.ст. 549, 553, 554 ЦК України і редакції 1964 р. який діяв на час правовідносин у разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом чи заповітом його доля переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частинах. Оскільки за законом наслідує тільки вона - [PERSON] то вказувала, що доля [PERSON] 7/9 частин переходить до неї, тому просила визнати за нею право власності на спадкове майна і в цій частині. В подальшому позивачка збільшила заявлені позовні вимоги, вказуючи на те, що після ознайомлення з спадковою справою нею з»ясовано, що ні [PERSON] ні [PERSON] не подавалась особисто заяви у встановлений законом строк до нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини так і щодо відмови від спадщини після померлої [PERSON] яка померла [INFO] Подана 17.01.2004 р. заява №104 [PERSON] якою вона вказує про те, що приймає спадщину і від імені [PERSON] та [PERSON] є такою що не відповідає вимогам законодавства як цивільного так і ЗУ «Про нотаріат» а тому просила визнати за нею як за спадкоємицею за законом право власності в порядку спадкування на 14/90 частин, які складаються з 7/90 частини яка б могла належати [PERSON] та 7/90 частин які могли б належати [PERSON] Посилаючись на вищевикладене просила заявлені позовні вимоги задовольнити. Позивачка в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити, вказуючи на обставини справи викладені в позовній заяві та в заявах про збільшення заявлених позовних вимог, вказувала на те, що неодноразово зверталась до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини після померлої матері, однак, оскільки відповідачі свідомо не надавали нотаріусу правовстановлюючих документів на спадкове майно, їй в видачі свідоцтва було відмовлено. Вказувала, що відповідачі протиправно позбавляють її тривалий час права на отримання належної їй частині від спадкового майна, спочатку обіцяючи компенсувати належну їй частку в грошовому еквіваленті, а в подальшому ігнорували її звернення. Відповідачі в судове засідання не з»явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, ( а.с. 26,67,68,96,97,98,99,100,101,102,121,122,143,144) причини неявки суду не повідомили, тому суд вважає можливим розглянути справу в їх відсутності, та з урахуванням думки позивачки суд вважає можливим постановлення по справі заочного рішення. Представник третьої особи Головного управління юстиції в м.Києві в судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду клопотання про можливість розгляду справи у відсутності їхнього представника та пояснення з приводу заявлених вимог, з врахуванням викладеного суд вважає можливим розгляд справи в його відсутності. Суд, вислухавши пояснення позивачки, покази свідка [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, вважає встановленими наступні обставини. Згідно припису ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні правовідносини). Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до змісту ст. 11 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист же цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Аналізуючи правовідносини, які склалися між сторонами, суд приходить до висновку, що у зв'язку з тим, що правовідносини виникли у 2000 році, при вирішенні спору між сторонами необхідно керуватися Цивільним кодексом України у ред.1963 року. Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] її батьками згідно до свідоцтва про народження вказано, батьком [PERSON], матір»ю [PERSON] ( а.с. 8). Як вбачається з матеріалів справи, 17 червня 1966 р. було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], після чого прізвище останньої змінено на «[PERSON]», ( а.с. 13), в подальшому згідно до свідоцтва про розірвання шлюбу 01.06.1971 р. шлюб між даними особами було розірвано ( а.с. 12), в подальшому 15 серпня 1973 р. було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] та прізвище останньої було змінено на «[PERSON]» ( а.с. 9). Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] від 04.06.2003 р. [PERSON] є з 18.08.1997 р. пенсіонером за віком, пенсія встановлена довічно ( а.с. 11). Відповідно до свідоцтва про смерть [NUMBER] вбачається, що [PERSON] померла [INFO] ( а.с. 33). Як вбачається з матеріалів справи, державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Сибігою С.Е. 11.12.1997 р. посвідчено заповіт від імені [PERSON] відповідно до якого остання заповідає все належне їй майно [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях кожному ( а.с. 37). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28.07.1993 р. вбачається що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] ( а.с. 49). Відповідно до свідоцтва про смерть [NUMBER] встановлено, що [PERSON] помер [INFO] ( а.с. 52). Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 20.01.1998 р. 1/3 частина квартири яка належала [PERSON] успадкована його дружиною [PERSON] та донькою померлого [PERSON] ( а.с. 50,51). Таким чином, судом встановлено, що на час смерті [PERSON] була власником 1/3 частини квартири квартира [ADDRESS] згідно до свідоцтва про право власності на житло від 28.07.1993 р. та 1/6 частини даної квартири згідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.01.1998 р., що становить 1/2 частину. Відповідно до копії спадкової справи вбачається, що після смерті [PERSON] з завами про прийняття спадщини звернулись: 28.09.2000 р. [PERSON], 25.10.2000 р. [PERSON], 17.01.2001 р. [PERSON] та [PERSON] яка вказує, що звертається від себе та від імені [PERSON] та [PERSON] на підставі довіреностей посвідчених консулом Посольства України в Бразілії 20.11.2000 р. за реєстром №70,№71, 22.08.2006 р. [PERSON], 22.08.2006 р. [PERSON] Також, 22.08.2006 р. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулись до нотаріуса з заявами в яких вказують, що спадщину вони не приймали та не приймають, на спадкове майно не претендують і не заперечують проти видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім.»я [PERSON] та [PERSON] в рівних долях кожній. Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.05.2003 р. вбачається, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв»язку з тим, що спадкоємцями не були надані правовстановлюючі документи на спадкове майно. Відповідно до спадкової справи вбачається, що нотаріусом неодноразово призначався виклик спадкоємців [PERSON] для оформлення спадщини, однак свідоцтва про право на спадщину видані спадкоємцям не були, оскільки спадкоємцями не надано оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. Допитаний в якості свідка [PERSON] вказував суду на те, що позивачка є його матір»ю, вказував, що мати завжди спілкувалась з відповідачами, допомагала їм та [PERSON], після смерті якої звернулась до нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини, відповідачі постійно обіцяли їй виплатити її частину в квартирі коштами, однак, в подальшому переховувались від неї, а коли він знайшов в соціальних мережах їх, вони відмовились від вирішення питання в добровільному порядку. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статей 41, 525, 534 ЦК УРСР (що діяв на час складення заповіту) заповіт є односторонньою угодою. Відповідно до ст. 524 ЦК України в ред.1963 року, що діяв на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] спадкоємство здійснювалося за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ст. 527 ЦК України в ред.1963 року спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно ст. 534 ЦК України в ред.1963 року, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 535 ЦК України в ред.1963 року неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», непрацездатні громадяни - це особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Враховуючи наведене та те, що позивачка яка є донькою померлої [INFO] [PERSON] і на момент смерті останньої, на час відкриття спадщини встановлено, що позивачка мала вже статус непрацездатної, оскільки з 18.08.1997 р. була вже пенсіонеркою за віком і не працювала, суд вважає доведеними заявлені позивачкою позовні вимоги про визнання за нею права власності на обов»язкову долю в спадковому майні що становить 1/9 частину [ADDRESS] в порядку спадкування після померлої [PERSON] Статтею 541 вказаного Кодексу передбачено, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Згідно статей 548, 549 ЦК УРСР 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Поряд з цим за п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» №4 від 24.06.1983 року вказується про те, що якщо позивач у шестимісячний строк вступив у управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права власності на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку для прийняття спадщини. Відповідно до положень п. 113, діючої на час відкриття спадщини, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України ( затв. наказом МЮ України №18/5 від 18.06.1994 р.) доказом вступу в управління або володіння спадковим майном можуть бути довідки житлово-експлуатаційної організації( виконкому місцевої ради і т.ін) про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що ним було взято майно спадкодавця, довіки податкових страхових чи інших органів про сплату спадкоємцем податків, страхових платежів чи інших обов'язкових платежів з майна спадкодавця чи інші документи, які підтверджують зазначені факти. Як вбачається з довідки за формою №3 за серпень 2006р. наданої відповідачами державному нотаріусу в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON] Відповідно до матеріалів спадкової справи вбачається, що 22.08.2006 р. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулись до нотаріуса з заявами в яких вказують, що спадщину вони не приймали та не приймають, на спадкове майно не претендують і не заперечують проти видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім.»я [PERSON] та [PERSON] в рівних долях кожній. Згідно статей 548, 549 ЦК УРСР 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Стаття 553 ЦК України (в редакції 1963 року) визначає можливість відмови спадкоємця від спадщини, згідно із ст. 553 ч. 2 ЦК України (в редакції 1963 року) вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини передбачених ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року). Поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток належних йому за законом або за заповітом - ст. 562 ЦК України (в редакції 1963 року). Відповідно до ст. 554 ЦК України в ред.1963 року, в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Таким чином, суд вважає доведеними заявлені позивачкою вимоги щодо визнання за нею права власності на 7/90 частин спадкового майна яке б мало належати [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON] Крім того відповідно до положень п. 110, діючої на час відкриття спадщини, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України ( затв. наказом МЮ України №18/5 від 18.06.1994 р.) зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 07.07.1994 р. за №152/361 державний нотаріус при прийнятті заяви про прийняття спадщини, має встановити особу спадкоємців і перевірити справжність їх підписів, про що слід зробити відповідні відмітки на заяві, де зазначається найменування установ, підприємств, організацій, які їх видали, зазначено рік народження спадкоємців та перевіряється повноваження. П.21 вказаної інструкції документи на підставі яких вчинено нотаріальну дію, приєднуються до примірника угоди, свідоцтва про право на спадщину та іншого, що залишається у справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса. Таким чином суд не може прийняти заяву від 17.01.2001 р. з якою звернулась [PERSON] яка вказує, що звертається від себе та від імені [PERSON] та [PERSON] на підставі довіреностей посвідчених консулом Посольства України в Бразілії 20.11.2000 р. за реєстром №70,№71, оскільки в матеріалах спадкової справи не містяться дані довіреності, а том дана заява не відповідає вимогам Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України ( затв. наказом МЮ України №18/5 від 18.06.1994 р.) зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 07.07.1994 р. за №152/361. Таким чином, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача про визнання за нею права власності на 14/90 частин спадкового майна, які мали успадкувати [PERSON] та [PERSON] та відмовились від спадкування яких. Відповідно до ст.88 ЦПК України суд вважає доцільним стягнути з відповідачів в рівних частинах на користь позивачки сплачений судовий збір, 800 грн., 600 грн.1200 грн., а всього в розмірі 2600 грн. що становить по 520 грн. з кожного з відповідачів. Враховуючи викладене та

Outcome: approved