Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

13 травня 2021 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою про стягнення з відповідача ПрАТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «Велтлінер» у рахунок відшкодування шкоди грошові кошти у розмірі 516781 грн. 13 коп., посилаючись на те, що 14 червня 2018 року між [PERSON] та ПрАТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «Велтлінер» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № KA052124, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечить закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом, а саме: автомобілем марки «TOYOTA SEQUOIA», реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до п. 4.1 зазначеного договору, страхова сума складає 779225 грн. 00 коп. Відповідно до п. 8.3 зазначеного договору, «страхові випадки» передбачений страховий випадок «Противоправні дії третіх осіб». 19 березня 2019 року приблизно з 23.00 год. до 20 березня 2020 року 06.00 год., невідома особа знаходячись за адресою: м. Одеса, вул. Авдєєва Чорноморського, буд. 13-б, нанесла механічні пошкодження зазначеному автомобілю. Позивач звернувся до відповідача з заявою про настання страхового випадку, проте відповідачем відмовлено у виплаті страхового відшкодування, у зв`язку з чим, позивач вимушений звернутись до суду. Представник відповідача отримав копію позовної заяви з додатками та ухвалу суду про відкриття провадження у справі, надав до суду відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позовної заяви, посилаючись на те, що позивач не мав права власності, права користування та розпорядження зазначеним автомобілем. Позивачем не надано доказів настання страхового випадку та розмір завданого збитку, при цьому, на думку представника відповідача, витяг з ЄРДР по кримінальному провадженню № 12019160480003738, не є належним доказом закінчення розгляду кримінальної справи. Також, позивач не надав до суду документів, що підтверджують дійного здійснення та оплати відновлювального ремонту. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Згідно з ч. 2\~ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 14 червня 2018 року між [PERSON] та ПрАТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «Велтлінер» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № KA052124, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечить закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом, а саме: автомобілем марки «TOYOTA SEQUOIA», реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до п. 4.1 зазначеного договору, страхова сума складає 779225 грн. 00 коп. Відповідно до п. 8.3 зазначеного договору, «страхові випадки» передбачений страховий випадок «Противоправні дії третіх осіб». 19 березня 2019 року приблизно з 23.00 год. до 20 березня 2020 року 06.00 год., невідома особа знаходячись за адресою: м. Одеса, вул.. Авдєєва Чорноморського, буд. 13-б, нанесла механічні пошкодження зазначеному автомобілю. Відповідно до довіреності, посвідчений нотаріусом у м. Кошаліні 27 березня 2019 року [PERSON] користуватись без обмежень, представляти інтереси в поліції та страхових закладах, отримувати страхові виплати, забирати з штрафних майданчиків автомобіль марки «TOYOTA SEQUOIA», реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 29 жовтня 2019 року відкрито кримінальне провадження № 12019160480003738 за фактом пошкодження зазначеного автомобілю. Відповідно до заказу-нарядку № 00019237 від 01 квітня 2019 року та рахунку на оплату № 0000000315 від 01 квітня 2019 року, сума відновленого ремонту автомобілю складає 516781 грн. 13 коп. Слід врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові № 755/18006/15-ц від 04 липня 2018. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979\~Цивільного кодексу України). Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша\~статті 10 Закону України «Про страхування»). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої\~статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша\~статті 999 ЦК України). Види обов`язкового страхування в Україні визначені у\~статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема,\~Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Стаття 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"\~передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов. Згідно зі\~ст. 27 Закону України «Про страхування»\~та\~ст. 993 ЦК України,\~до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду доходить висновку про те, що\~стаття 1191 ЦК України\~та\~стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і\~стаття 993 ЦК України\~та\~стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому\~Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у\~статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Відповідно до пункту четвертого частини першої\~статті 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою. Згідно зі\~статтями 993 ЦК України\~та 27\~Закону України «Про страхування»\~до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілої страхового відшкодування, є засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов`язанні. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інститутустрахування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відтак, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі N 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування. Суд критично ставиться до посилання представника відповідача на те, що позивач не мав права власності, права користування та розпорядження зазначеним автомобілем, оскільки у позивача наявна довіреність щодо, зокрема, отримання страхової виплати за пошкодження зазначеного автомобілю. При цьому, представник відповідача не надав до суду жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач виплатив суму зазначеної шкоди власникові автомобілю. Відповідно до заказу-нарядку № 00019237 від 01 квітня 2019 року та рахунку на оплату № 0000000315 від 01 квітня 2019 року, сума відновленого ремонту автомобілю складає 516781 грн. 13 коп. При цьому, представник відповідача вказує на те, що зазначені кошти не сплачені. Суд вважає, що зазначене твердження представника відповідача не є підставою для невиплати зазначених коштів. При цьому, представник відповідача не заперечував проти самої суми страхового відшкодування. Також, суд вважає належним доказом того, що витяг з ЄРДР по кримінальному провадженню № 12019160480003738 є підтвердженням настання страхового випадку. Відповідно до\~ст.\~76\~ЦПК України,\~ доказами\~є будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами :\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування .\~Предметом доказування\~є обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі\~ст.\~80\~ЦПК України,\~достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»,\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~\~ Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 2\~ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. У п. 36 рішення Європейського суду у справі Голдера проти Сполученого Королівства, вказано, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру. Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні\~від 31\~липня 2003\~року у\~справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та\~інші проти\~Хорватії» у рішенні від 17 липня 2008 року Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. У пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004, вказано, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Рішенням Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З врахуванням викладеного, розглянувши цивільну справу всебічно та з врахуванням наданих доказів, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач була звільнення від сплати судового збору при поданні вимого щодо стягнення аліментів, суд вважає, що слід стягнути з відповідача у дохід держави у розмірі 5167 грн. 81 коп.

Outcome: approved