Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до [PERSON], Зіньківської міської ради Полтавської області про виділення часток з нерухомого майна та визнання права власності на частки нерухомого майна в порядку спадкування. Заслухавши позивача та представника позивача, які підтримали змінені позовні вимоги, відповідача, [PERSON], який визнав уточнені позовні вимоги частково, представника Зіньківської міської ради, Полтавської області, який визнав уточнені позовні вимоги повністю та дослідивши наявні матеріали справи, суд знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають частковому задоволенню. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права. Відповідно до ст. 114 ЦПК України: Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, враховуючи місцезнаходження, позов предявляється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки. Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... . Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Судом встановлено, що в 1969 році батьки позивача [PERSON], [PERSON] і [PERSON], які на той час перебували у шлюбі, який був зареєстрований 03 червня 1962 року виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Лебединського району, Сумської області, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя, купили садибний житловий будинок за № 6, на вул. Валова, в м. Зіньків, Полтавської області. Договір купівлі-продажу був укладений на ім»я матері позивача [PERSON], яка діяла в інтересах подружжя. В 1975-1990 роках батьки позивача знесли куплений старий житловий будинок і деякі господарські будівлі та споруди, а на цьому місці побудували новий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами. Дозвільні документи на забудову видавалися на ім»я матері позивача [PERSON], і 21 квітня 1983 року, після закінчення будівництва житлового будинку, свідоцтво про право власності на збудований житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за № 6, на вул. Валова, в м. Зіньків, Полтавської області видавалося теж на її ім»я. З цього часу батьки позивача володіли даним садибним житловим будинком на праві спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.. 22 Кодексу про шлюб та сім»ю Української PCP, який був чинний на час виникнення права спільної сумісної власності батьків позивача на дане нерухоме майно, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. 08 січня 2011 року в місті Зіньків Зіньківського району Полтавської області помер батько позивача [PERSON]. На день смерті [PERSON] залишилося його спадкове майно, що складалося із: земельної ділянки площею 3,310 гектара, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Високівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, якою спадкодавець [PERSON] володів на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії РЗ № 661830, виданого йому Високівською сільською радою Зіньківського району Полтавської області 29 січня 2003 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 380, його частки у садибному житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами, який був спільною сумісною власністю подружжя і розташований на вул. Валова., під № 6, в м. Зіньків, Полтавської області. Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, який є чинним на даний час і був чинний на день смерті батька позивача [PERSON], майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. У встановлений законом строк позивач [PERSON], звернувся до Зіньківської державної нотаріальної контори Полтавської області із заявою про прийняття спадщини свого батька спадкодавця [PERSON], а його мати та дружина померлого [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про відмову від спадщини на його користь. 27 липня 2011 року в Зіньківській державній нотаріальній конторі Полтавської області позивач одержав свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 3,310 гектара, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Високівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, якою його батько спадкодавець [PERSON] володів на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії РЗ № 661880. 05 квітня 2015 року в місті Зіньків Зіньківського району Полтавської області померла мати позивача [PERSON]. На день смерті [PERSON] залишилося її спадкове майно, яке складається із її частки у садибному житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами, який був спільною сумісною власністю подружжя і розташований на вул. Валова, 6, в м. Зіньків, Полтавської області. 21 листопада 2014 року мати позивача [PERSON] заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Зіньківського нотаріального округу Полтавської області [PERSON], заповіла все своє майно, де б воно не було із чого б воно не складалося, своєму синові і братові позивача [PERSON]. При цьому, поклала на нього обов'»язок надати позивачу [PERSON] право довічного проживання в житловому будинку, що знаходиться під номером 6 на вулиці Валова у місті Зіньків, Полтавської області. Згідно ст. 67 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік мають право-скласти заповіт на свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя до її визначення та виділу в натурі. Таким чином, за волевиявленням матері позивача спадкодавця [PERSON], він позбавлений права на спадщину після її смерті, так як заповітом охоплено усе, що вона за законом мала на день смерті. Але позивач [PERSON], як спадкоємець за законом першої черги спадкування за законом, має право успадкувати спадкове майно свого батька спадкодавця [PERSON] в повному обсязі, так як свого часу він єдиний із можливих спадкоємців прийняв спадщину спадкодавця [PERSON], та отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на частину садибного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами під № 6, на вул. Валова, в м.Зіньків, Полтавської області, якою за життя володів його батько спадкодавець [PERSON]. Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 19 лютого 2016 року позивач звернувся до Зіньківської державної нотаріальної контори Полтавської області із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за № 6, на вул. Валова, в м. Зіньків, Полтавської області, якою за життя володів його батько [PERSON], який помер 08 січня 2011 року. Але у нього відсутній правовстановлюючий документ, на підставі якого його батько [PERSON] і мати [PERSON] за життя володіли даним житловим будинком, як об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому він не зміг надати нотаріусу цей правовстановлюючий документ, яким є свідоцтво про право власності на жилий будинок, так як цей документ забрав брат позивача, відповідач у справі [PERSON] і відмовився його позивачу надати. 20 лютого 2016 року державний нотаріус Зіньківської державної нотаріальної контори Полтавської області [PERSON] розглянула заяву позивача і винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с.17). Як зазначено вище, позивач [PERSON] звертався до відповідача [PERSON] з проханням надати йому правовстановлюючі документи на даний садибний житловий будинок, який є спадковим майном їхніх батьків [PERSON] і [PERSON], щоб він мав змогу нотаріально оформити спадщину на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, якою за життя володів їхній батько [PERSON], а той нотаріально оформить спадщину на іншу 1/2 частину цього житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, якою за життя володіла їхня мати спадкодавець [PERSON], але відповідач [PERSON] відмовляється це зробити. Не маючи правовстановлюючого документа на садибний житловий будинок позивач не має змоги виготовити технічний паспорт, в якому зазначається перелік нерухомого майна, яке знаходиться в даному домоволодінні та його вартість. Відповідно до ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її. Позивач [PERSON] бажає прийняти спадщину свого батька спадкодавця [PERSON] в повному обсязі, а тому, як спадкоємець за законом першої черги спадкування за законом, звертається до суду з позовом про визначення частки його батька спадкодавця [PERSON] із вище переліченого нерухомого майна, - яким на праві спільної сумісної власності подружжя за життя володіли його померлі батьки, та визнання його права власності на визначену судом частку садибного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, якою за життя володів його батько спадкодавець [PERSON] і яка є його спадковим майном. Крім позивача [PERSON] у спадкодавця [PERSON] відсутні спадкоємці за заповітом і за законом, які подали нотаріусу заяву про прийняття його спадщини. Факт родинних відносин спадкоємця [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] повністю підтверджується свідоцтвом про народження серії IV-УР № 823735 (а.с.8). Відповідач, [PERSON] позовні вимоги визнав частково пояснивши, що позивач, взагалі не звертався до нього по питанню отримання правовстановлюючих документів на будинок. Окрім того, [PERSON] зазначає, що він взагалі не є належним відповідачем, оскільки ще не вступив у спадщину, а в спадщину після батька, [PERSON] не вступав та не претендував, отже з нього і не підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем. Також він визнав право позивача на ? частину житлового будинку №6 по вулиці Валова в м.Зіньків, Полтавської області. Згідно пункту 3.3. листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно\~ст.328 ЦК України\~право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як вбачається із\~ст. 1216 ЦК України\~- спадкуванням є перехід прав та обовязків від фізичної особи, яка померла до інших осіб спадкоємців. Згідно\~ст.1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або законом. Позивачем надано суду докази вчинення ним дій направлених на прийняття ним спадщини після померлого батька [PERSON]. Таким чином суд визнає, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті батька, та є таким, що прийняв спадщину після його смерті, оскільки у встановлений законодавством строк подав заяву про прийняття спадщини, а отже має право власника на спадкове майно. Відповідно до вимог п.216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 ЦПК України. Згідно\~ст.58 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. В контексті звернення позивача, [PERSON] до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, суд зазначає наступне. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Позивачем заявлено вимогу про судові витрати, а саме стягти із [PERSON] визначену судом суму сплаченого позивачем - судового збору та 2000 гривень витрати на правову допомогу адвоката. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено повністю, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивачу роз"яснено його права та обовязки відповідно до ст.ст. 27,31 ЦПК України. Відповідно до ч.1 п.1 ст.42 ЦПК України повноваження представника сторони посвідчуються довіреністю фізичної особи. Згідно доручення, [PERSON] уповноважує [PERSON] представляти його інтереси (а.с.5). У відповідності до квитанції №42 від 17.03.2016 року вказано, що адвокат [PERSON] прийняв від [PERSON] за надання правової допомоги гонорар 2000 гривень. На цій же квитанції стоїть відтист печатки "Полтавського відділення громадської спілки "Спілка адвокатів України"(а.с.18). В ч.4 ст. 42 ЦПК України вказано, що повноваження адвоката, як представника можуть також посвідчуватися ордером... або договором. До ордера обовязково додається витяг із договору...[PERSON] засвідчується підписом сторін договору. Відповідно до позовної заяви, а саме додатків, позивачем надано до суду тільки копії доручення п.1 - додатків, квитанція та фотокопія квитанції №42 п.14,15 - додатків (а.с.4). Позивач та представник позивача не надали суду копії квитанції з банку про сплату гонорару як представнику позивача, [PERSON], по дорученню. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Ч.1\~ст.11 ЦПК України\~встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. При цьому, з урахуванням вимог\~ст.10 ЦПК України\~щодо змагальності сторін, суд позбавлений можливості з власної ініціативи витребувати будь-які докази. А тому зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позовні вимоги позивача [PERSON] слід задовлити частково. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задовлених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до розміру задорволених позовних вимог, у задовленні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного та

Outcome: partial