Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-07 00:00:00

11 жовтня 2019 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивує тим, що рішенням суду від 24 червня 2014 року їй було виділено у власність 28/100 часток домоволодіння по [ADDRESS] . 13 вересня 2016 року вона зареєструвала право власності на вищезазначену нерухомість. Водночас, згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії СМ 3069 від 25 грудня 1997 року земельна ділянка площею 0,0638 га для обслуговування вказаного житлового будинку та господарських споруд передана у власність [PERSON] . Оскільки на спірній земельній ділянці знаходиться будинок та споруди, що були спільною сумісною власністю подружжя, які розподілені рішенням суду, то відповідно до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України до неї перейшло право власності на частину земельної ділянки, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Посилаючись на викладені обставини, [PERSON] просить визнати за нею право власності на 28/100 часток земельної ділянки із кадастровим номером 5920610300:00:001:0677 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0638 га, на якій розташовані 28/100 часток її домоволодіння по [ADDRESS] , та припинити право власності [PERSON] на вищевказану частку земельної ділянки. Стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. 01 листопада 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі і призначено підготовче засідання. 26 листопада 2019 року представником відповідача - адвокатом Чеботарьовим О.П. подано відзив на позовну заяву, в якій зазначено, що позивач пропустила строк позовної давності, а тому в задоволенні позовну їй необхідно відмовити. 26 листопада 2019 року представником відповідача - адвокатом Чеботарьовим О.П. подана заява про застосування строку позовної давності. 03 грудня 2019 року позивачкою [PERSON] подана відповідь на відзив, в якій зазначено, що заява представника позивача про застосування строку позовної давності безпідставна, оскільки про порушення свого права вона дізналася влітку 2019 року, коли звернулася до юриста. 05 грудня 2019 року закрито підготовче провадження і справа призначена до судового розгляду по суті. 20 грудня 2019 року позивачка звернулася до суду з клопотанням про повернення надмірно сплаченого судового збору в сумі 768,40 грн. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Семишкур С.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Також зазначили, що про порушення свого права щодо земельної ділянки позивачка дізналася лише у вересні 2019 року, а тому строк позовної давності нею не пропущений. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Чеботарьов О.П. позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Заслухавши позивачку, її представника, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до рішення Апеляційного суду Сумської області від 12 грудня 2013 року за [PERSON] визнано право власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за вказаною вище адресою. Відповідно до рішення Білопільського районного суду Сумської області від 24 червня 2014 року, яке набрало законної сили 23 жовтня 2014 року, припинено право спільної часткової власності на домоволодіння [ADDRESS] та проведено реальний його розподіл. Виділено [PERSON] у власність 72/100 частки домоволодіння під [ADDRESS] та [PERSON] - 28/100 часток вказаного домоволодіння (а. с. 13-18; а. с. 227-233 том 1, 121-122 том 2 цив.справи №573/303/14). 19 вересня 2016 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 28/100 часток вказаного домоволодіння, за [PERSON] 10 серпня 2017 року зареєстровано право власності на 72/100 часток цього домоволодіння, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а. с. 6-11). Як вбачається з державного акту на право приватної власності на землю серії СМ 3069 від 25 грудня 1997 року, відомостей про земельну ділянку від 19.08.2019, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.09.2019, витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 19.08.2019, земельна ділянка площею 0,0638 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] є власністю [PERSON] (а. с. 4, 5, 71, 72). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною 1 статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно з ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. Саме такий правовий висновок зазначений у постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі №6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі №6-2225цс16, у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2019 року у справі №364/515/19. Отже, при виникненні в іншої особи права власності на житловий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами, ця норма є імперативною, відступ від неї не допускається. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що право власності на 28/100 часток спірної земельної ділянки у [PERSON] виникло з моменту набуття нею права власності на 28/100 часток домоволодіння, тобто з часу державної реєстрації її права власності на житловий будинок з надвірними будівлями (19.09.2016) незалежно від будь-яких подальших її дій щодо оформлення права на земельну ділянку, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Окрім того, пунктом «е» частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Тому підлягає задоволенню і позовна вимога щодо припинення право власності відповідача на 28/100 часток спірної земельної ділянки. Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, то суд зазначає таке. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України). Вказані приписи поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Саме такий правовий висновок зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16. Тому суд вважає, що доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності є безпідставними та не можуть бути прийняті судом. Право власності на 28/100 часток спірної земельної ділянки у [PERSON] виникло одночасно із виникненням права власності на 28/100 часток домоволодіння, що розташовані на цій земельній ділянці, тобто судом встановлено загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою. А оскільки позивачка звернувся до суду щодо захисту права власності саме на нерухоме майно, то строки позовної давності не можуть бути застосовані. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути 768 грн. 40 коп. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог (а. с. 30, 31). Щодо повернення судового збору, то суд зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Оскільки позивачка повинна була сплатити судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп., а фактично сплатила в сумі 1536 грн. 80 коп., тому їй необхідно повернути з державного бюджету 768 грн. 40 коп. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved