Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 18.09.2017 року у справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 18.09.2017 року було задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив витребувати з чужого незаконного володіння, а саме від [PERSON], на користь позивача квартиру [ADDRESS] та повернути її у його власність. Зобов'язати реєстраційну службу або нотаріуса скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірну квартиру. Зобов'язати реєстраційну службу або нотаріуса здійснити державну реєстрацію права власності на спірну квартиру на ім'я позивача. Виселити всіх мешканців із спірної квартири. Свої вимоги обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] належала йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 25.02.2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за реєстром №1594. Пізніше, з незалежних від нього причин, це майно вибуло з його володіння, а саме: 28.04.2010 року приватним нотаріусом було видано виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на зазначену квартиру у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25.02.2008 року укладеним між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк». Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві від 20.08.2010 року було відкрито виконавче провадження з виконання цього виконавчого напису. 09.02.2011 року відбулися прилюдні торги з реалізації належної позивачу квартири, за результатами проведення яких переможцем стала [PERSON] Таким чином, квартира позивача вибула з його володіння як власника поза його волею. Вищевказаний виконавчий напис на підставі якого була реалізована спірна квартира Солом'янським районним судом м. Києва 15.07.2014 р. був визнаний таким, що не підлягає виконанню. 07.07.2017 року Солом'янським районним судом м. Києва вказані прилюдні торги визнано недійсними, визнано недійсним свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів від 26.03.2011 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М., яким посвідчено за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] та скасовано державну реєстрацію права власності на спірну квартиру. Рішення набрало законної сили. На даний час позивачу стало відомо, що спірне майно знаходиться у володінні відповідача на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та відповідачем, посвідченого 09.01.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М. за реєстром №79. Вважає, що спірна квартира підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння із скасуванням державної реєстрації права власності на неї та виселенням усіх осіб, що проживають у ній. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Позивач в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про день і час розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Суд, відповідно до ст.ст. 223, 280, 281 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у її відсутність, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечував позивач. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Врахувавши заяву позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 25.02.2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за реєстром №1594. 28.04.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. було видано виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на зазначену квартиру у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25.02.2008 року укладеним між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк». Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві від 20.08.2010 року було відкрито виконавче провадження з виконання цього виконавчого напису. 09.02.2011 року відбулися прилюдні торги з реалізації належної позивачу квартири, за результатами проведення яких переможцем стала [PERSON] Вищевказаний виконавчий напис на підставі якого була реалізована спірна квартира рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 15.07.2014 року був визнаний таким, що не підлягає виконанню. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 07.07.2017 року позов [PERSON] до ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, [PERSON], третя особа : ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсними прилюдних торгів, свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, скасування державної реєстрації права власності та виселення задоволено частково. Визнано недійсними прилюдні торги проведені 09.02.2011 року згідно протоколу проведення прилюдних торгів №1-К-199-СЛ-і затверджених директором ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція», щодо квартири за адресою : [ADDRESS]. Визнано недійсним свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів від 26.03.2011 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М., яким посвідчено за [PERSON], ІПН [NUMBER], яка зареєстрована за адресою : [ADDRESS] право власності на квартиру, що знаходиться за адресою : [ADDRESS]. Скасовано державну реєстрацію права власності від 27.04.2011 року за реєстраційним номером 33526586 за [PERSON], ІПН [NUMBER], яка зареєстрована за адресою : [ADDRESS] на квартиру, що знаходиться за адресою : [ADDRESS]. Стягнуто з Приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство Юстиція», код ЄДРПОУ 32277680, що знаходиться за адресою : м. Київ, бул. І.Лепсе, 8, корп. 3, Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, код ЄДРПОУ 35008087, що знаходиться за адресою : м. Київ, пр. Повітрофлотський, 40а, [PERSON], ІПН [NUMBER], яка зареєстрована за адресою : [ADDRESS], Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», код ЄДРПОУ 00039019, що знаходиться за адресою : м. Київ, вул. Ковпака, 29 судовий збір в розмірі 551,21 грн. з кожного. В іншій частині позову відмовити. Рішення суду набрало законної сили. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З матеріалів справи вбачається, що на даний час спірне майно знаходиться у володінні відповідача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та відповідачем, посвідченого 09.01.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М. за реєстром №79. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом положень ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених ч.1 ст.388 ЦК, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК, зокрема - чи з волі власника вибуло це майно з його володіння. Таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 02.11.2016р. № 6-2161цс16, від 23.11.2016р. по справі № 916/2144/15. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За положеннями ч.ч.1, 2 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК. У позовних вимогах [PERSON] не вбачається порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. § 1 ст.1 Протоколу 1 до Конвенції передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При цьому, Конвенція має сприйматись як «живий інструмент, її положення мають тлумачитись динамічно, тобто, одне й те саме положення в різних історичних умовах цілком може втрачати свою актуальність. Одночасно, слід враховувати, що рішення ЄСПЛ стосуються конкретної справи, в яких іноді використовуються концепції, не відомі українській правовій системі, що ускладнює екстраполяцію висновків у конкретній справі на українську дійсність. Так, судове рішення у справі про витребування майна від власника, що набув його незаконно, не може сприяти встановленню та запровадженню індульгенції, яка надає новому власнику імунітет від будь-яких претензій держави. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд України в ухвалі від 05.10.2016р. по справі №916/2129/15. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Перший протокол Конвенції ратифікований Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР і з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, Закону України від 29.06. 2004р. №1906-ІV Про міжнародні договори України" застосовується національними судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ" застосовується українськими судами як джерело права. У практиці ЄСПЛ напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям. З огляду на характер спірних правовідносин, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності відповідача [PERSON] критеріям правомірного втручання у право на мирне володіння майном. Витребування спірного майна на користь позивача відповідає критерію законності: витребування із її власності спірного майна здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК, яка відповідає вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним. Сумніви відповідача у правильності тлумачення та застосування цієї норми судами не можуть свідчити про незаконність втручання у право власності. Одним із елементів дотримання принципу пропорційності при втручанні у право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації. Відповідач не позбавлений права в подальшому звернутись до суду із відповідним позовом про відшкодування їй компенсації вартості витребуваного майна, збитків що сприятиме дотриманню принципу пропорційності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Що стосується вимог позивача про зобов'язання реєстраційну службу або нотаріуса скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірну квартиру та здійснити державну реєстрацію права власності на спірну квартиру на ім'я позивача то слід зазначити наступне. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Вищого Адміністративного Суду України №8 від 20.05.2013 року «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» Відповідно до абзацу другого частини першої статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом статті 9 цього Закону державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус. Повноваження державного реєстратора, передбачені цим Законом, з видачі та прийому документів можуть виконувати посадові особи органів місцевого самоврядування, адміністратори центрів надання адміністративних послуг, нотаріуси. Відповідно до частини другої статті 30 цього Закону дії або бездіяльність державного реєстратора, державного кадастрового реєстратора, нотаріуса, державного виконавця можуть бути оскаржені до суду. Суди повинні мати на увазі, що під діями також слід розуміти рішення, прийняті зазначеними суб'єктами владних повноважень з питань реєстрації. Спори, які виникають у цих відносинах, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. З матеріалів позову вбачається, що вимоги заявлені до державного реєстратора та приватного нотаріуса та пов'язані з оскарженням їх дій, а отже вказані вимоги заявлені до суб'єкта владних повноважень та відносяться до публічно - правових відносин і підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. На підставі викладеного, у задоволенні вказаних вимог слід відмовити. Що стосується вимоги позивача, щодо виселення всіх мешканців зі спірної квартири, то дані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки є неконкретизованими. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач частково довів ті обставини на які посилався як на підставу своїх позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Встановлено, що позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 3335,50 грн. (за позовні вимоги), судовий збір в сумі 320,00 грн. (за заяву про забезпечення позову) та понесені витрати за розміщення оголошення про виклик у газеті в сумі 480,00 грн. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, в сумі 640,00 грн., судового збору за подачу заяви про забезпечення позову 320,00 грн. та витрат за розміщення оголошення про виклик у газеті в сумі 480,00 грн.

Outcome: partial