Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

29.10.2018 року [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду із вищевказаною заявою, в якій просив встановити юридичний факт його травмування, що трапилося 19.08.2014 року при виконанні обов`язків військової служби поблизу населеного пункту Фащівка Перевальського району Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В обгрунтування вимог вказував, що він народився, зареєстрований та проживає по [ADDRESS] . У квітні 2014 року під час часткової мобілізації був призваний в Збройні Сили України Білоцерківським військовим комісаріатом Київської області, в яких до 25.03.2015 року проходив військову службу у складі військової частини [NUMBER] (п/п [NUMBER] ) 11-й окремий мотопіхотний батальйон, займав посаду командира 2 відділення охорони 1 взводу охорони 2 роти охорони військової частини, що підтверджується довідкою від 03.12.2015 року № 4/795, витягом із наказу командира військової частини п/п [NUMBER] від 16.05.2014 року № 12 та ін. У період з 06.07.2014 року по 28.08.2014 року виконував войовничі завдання безпосередньо приймав участь в боях за незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України. 19.08.2014 року військова частина п/п 2262, під час виконання службово-бойового завдання на опорному пункті, поблизу населеного пункту Фащівка Перевальського району Луганської області, потрапила під мінометний обстріл з боку збройних формувань Російської Федерації. У результаті обстрілу він отримав мінно-вибухову травму, наслідками якої стали: ЗЧМТ, струс головного мозку 2 ступеню, акустична травма обох вух у вигляді розсіяної дрібно вогнищевої симптоматики та незначно вираженої вегетосудинної нестійкої двобічної сенсоневральної приглуховатості при сприйнятті шепітної мови АД/АС 0,5 м, стійкий астенічний синдром з проявами емоційно-вольової нестійкості внаслідок гострої реакції на стрес, акуботравму, гострий правобічний кохлеарний неврит. За наслідками отриманої травми йому встановлена друга група інвалідності та визнано непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час та звільнено з військової служби у запас та виключено із списків особового складу усіх видів забезпечення. Внаслідок військової агресії Російської Федерації було порушено його право на життя і здоров`я, передбачене Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначав, що встановлення вказаного факту буде породжувати для нього юридичні наслідки, а саме набуття ним статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Заявник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав повністю та пояснив, що 08.04.2014 року був мобілізований в Збройні Сили України, де потрапив в 11 батальйон «Київська Русь», що займався охоронною стратегічних об`єктів Київської\~ області. В липні 2014 року потрапив на Донбас, де приймав участь в боях. 19.08.2014 року під час мінометного обстрілу отримав мінно-вибухову травму, тривалий час проходив реабілітацію. За наслідками отриманої травми йому надана друга група інвалідності на один рік. В даний час 2 рази на рік проходить лікування. Був в Німеччині на реабілітації. Внаслідок травми, восени цього року його стан погіршився, тому потребує додаткового лікування. Встановлення даного факту йому необхідно для того, щоб він мав змогу проходити лікування за кордоном, оскільки наші, ще радянського зразка слухові апарати не є дієвими, а міжнародні організації мають можливість надати лікування, яке є більш ефективним. Представники заявника в судовому засіданні заяву підтримали в повному обсязі. Міністерство соціальної політики України в судове засідання представника не направило, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, причини неявки суд не повідомили. Представник Російської Федерації до суду не з`явився, через Посольство вказаної держави був повідомлений належним чином про розгляд справи, про причини неявки суд не повідомили. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що заявник [PERSON] являється громадянином України, який народився [INFO] , зареєстрований та проживає в м. Біла Церква Київської області, що підтверджується даними копії паспорта громадянина України серія [NUMBER] виданого 03.04.1999 року (а.с.24-26). З витягу з наказу командира військової частини ПП [NUMBER] від 16.05.2014 року № 12 вбачається, що відповідно до мобілізованого плану призначено, зараховано до списків особового складу військової частини пп [NUMBER] на\~ всі види забезпечення сержанта [PERSON] призваного Білоцерківським ОМВК Київської області «16.05.2014 року» командиром 2 відділення охорони і взводу охорони 2 роти охорони військової частини ПП [NUMBER] (а.с. 28). В період з 06.07.2014 року по 28.08.2014 року [PERSON] безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, про що свідчить копія довідки, видана командиром військової частини пп [NUMBER] 18.10.2014 року № 1489 (а.с.83). З копії довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 15.09.2014 року № 621 вбачається, що сержант [PERSON] , [INFO] 19.08.2014 року під час мінометного обстрілу опорного пункту, під час виконання обов`язків військової служби в зоні АТО, одержав мінно-вибухову травму, ЗЧМТ: струс головного мозгу 2 ступеню, астеновегетативні порушення, акуботравму, гострий правобічний кохлеарний неврит (а.с. 84). З копії свідоцтва про хворобу № 885-х від 15.12.2014 року за № 4904 вбачається, що [PERSON] має діагноз, та постановою ВЛК встановлено про причинний зв`язок захворювання поранення, конфузії, каліцтва з наслідками мінно-вибухової травми (19.08.2014 р.): ЗЧМТ, струс головного мозку, акустичної травми обох вух у вигляді розсіяної дрібновогнищевої симптоматики та незначно вираженої вегетосудинної нестійкості, двобічної сенсоневральної приглуховатості при сприйнятті ШМ АД/АС 0,5 м, стійкого астенічного синдрому з проявами емоційно-вольової нестійкості внаслідок гострої реакції на стрес. 09.10.2014 року військово-лікарською комісією видано довідку за № 632К, про те, що внаслідок проведеного медичного огляду встановлено, що сержант [PERSON] після мінно-вибухової травми 19.08.2014 року має акустичну травму обох вух, гостра двобічна сенсоневральна приглухуватість. Захворювання пов`язане з проходженням військової служби, що вбачається з копії наявної в матеріалах справи (а.с.94-95). З копії довідки до акту огляду медико-санітарної експертної комісії серії АВ № 0517803, вбачається, що [PERSON] , [INFO] з 28.04.2016 року отримав другу групу інвалідності на строк до 01.05.2017 року (а.с. 97). При вирішенні справи суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади. Положенням ст. 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до ст. 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Отже, Конституцією України зобов`язано державу за будь-яких обставин захищати життя людей і цей обов`язок не залежить від встановлення тих чи інших юридичних фактів. Крім того, Конституцією України визначено, що Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави, є Головнокомандувачем Збройних Сил України; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; вносить до Верховної ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України (стаття 106 Конституції України). До повноважень Верховної ради України, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 85 Конституції України, належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Відповідно до статті 4 цього закону у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його до Верховної Ради України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни. Наведене підтверджується прийнятими Верховною Радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. В квітні 2014 року внаслідок збройної агресії проти України, контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації, озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків»», від 21.04.2015 №337-VIII зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм. Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, Верховною Радою України, яка діє як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в Україні та має виключне право\~ визначати і змінювати конституційний лад України, 27 січня 2015 року було прийнято Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території " ( далі - Закон № 1207-VII) згідно якого встановила, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України і встановила, що датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року (ст. 1 названого Закону зі змінами та доповненнями). Також, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер -війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права». Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей. Зважаючи на викладене, суд вважає вірним констатувати, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (обставини, що є загальновідомими, не потребують доказування за нормами ч. 3ст. 82 ЦПК України), стала окупація частини території України, а саме, в тому числі частини Луганської області, де отримав поранення ( травму) заявник. У бойових діях регулярних військ Російської Федерації в селі Фащівка Луганської області, і саме цим військам протистояли військові Збройних сил України, що відносились в тому числі і до складу сил та засобів, що належали до відання військової частини [NUMBER] в яких, зокрема, і проходив військову службу [PERSON] . Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. При вирішенні даної справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Враховуючи викладене, а також те, що встановлення юридичного факту отримання травмування 19.08.2014 року при виконані обов`язків військової служби поблизу населеного пункту Фащівка Перевальського району Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України необхідно заявнику з метою породження юридичних наслідків, а саме набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.

Outcome: approved