Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-08 00:00:00

05 жовтня 2017 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до Татарбунарської міської ради Одеської області, в якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку, посилаючись на слідуючі обставини. [INFO] року в місті Татарбунари Одеської області померла [PERSON], з якою вона проживала однією сім'єю близько шести років. Після її смерті залишилась земельна ділянка площею 9,02 га, розташована на території Татарбунарської міської ради Одеської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Татарбунарською районною державною адміністрацією 03 лютого 2004 року. За життя, а саме 19 липня 2008 року спадкодавець залишила заповіт, яким заповіла усе своє майно в рівних долях [PERSON] та [PERSON]. Однак вказані спадкоємці від прийняття спадщини відмовились на користь позивачки. На підставі ст.1264 Цивільного Кодексу України, позивачка, в порядку четвертої черги спадкоємців за законом, має право успадкувати майно [PERSON]. Однак, звернувшись до приватного нотаріуса Татарбунарського районного нотаріального округу Гайдаржи А.А. з заявою про прийняття спадщини, отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину по закону, у зв'язку з тим, що у Державному акті на право приватної власності на землю зроблені дописки та виправлення, що заборонено Законом України «Про земельний кадастр» . Зазначені обставини стали причиною звернення останньої до суду з вказаним позовом про визнання за нею права власності на земельну ділянку. Представник позивачки адвокат [PERSON] в судове засідання не з'явився, але направив до суду заяву про слухання справи у його відсутність, повністю підтримуючи позовні вимоги (а.с.18). Представник Татарбунарської міської ради Одеської області направив до суду заяву з проханням заслухати справу у його відсутність, та не заперечував проти вимог позову (а.с. 58 ) . Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється. Дослідивши позовну заяву та надані сторонами письмові докази в їх сукупності, суд, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону та не порушує законних прав і інтересів сторін та інших осіб, відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, вважає можливим позов задовольнити, виходячи з наступного. Згідно копії заповіту, складеного 19.07.2008 року (а.с.5), [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями за заповітом в рівних долях на все майно, яке належатиме [PERSON] на день її смерті (а.с.5); Копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 14.02.2017 року (а.с.6), підтверджується, що [PERSON] померла [INFO] року. З копії Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Татарбунарською районною державною адміністрацією 03.02.2004 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №245, слідує, що [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 4,57 га (вказане зачеркнуто) та зазначено нижче - 9,02 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Як вбачається з витягу з технічної документації про визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки № 483/151-17 від 03.10.2017 року (а.с.8), вартість земельної ділянки площею 9,0179 га, що належить [PERSON] згідно Державного акту серії [NUMBER], складає 435947 грн. 48 коп. Актом комісії з питань розгляду звернень громадян при виконавчому комітеті Татарбунарської міської ради Одеської області, завіреного печаткою міської ради за підписами голови комісії Лєсніченко О.В. секретаря комісії Куриленко О.В. та членів комісії: Борденюка В.М. та Мільчевої Н.О. (а.с.9) встановлено факт спільного проживання однією сім'єю [PERSON], разом із [PERSON], [INFO] протягом останніх шести років до дня смерті останньої у житловому будинку [ADDRESS] на час відкриття спадщини, а саме [INFO] року. З листа нотаріуса за № 155/01-16 від 23.09.2017 року ( а.с.10 ) видно, що позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину по закону, у зв'язку з тим, що в відділу Держкомзему у Татарбунарському районі в Державному акті зроблені дописки та виправлення, що заборонено Законом України «Про державний земельний кадастр». Із інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 23.03.2017 року (а.с.29) вбачається, що після смерті спадкодавця [PERSON], померлої 10.02.2017 року, приватним нотаріусом Гайдаржи А.А. відкрита спадкова справа за номером у спадковому реєстрі 60423048, зареєстрована у нотаріуса за №07/2017 від 23.03.2017 року на підставі заяви позивачки [PERSON] від 06.04.2017 року про прийняття спадщини (а.с.26). Із інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) у спадковому реєстрі наявний заповіт за номером 45129472, чинний на теперішній час, зареєстрований у нотаріуса за №4051 від 19.07.2008 року. Відповідно до зазначеного заповіту від 19.07.2008 року (а.с.54), [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями по заповіту в рівних долях на все майно, яке належало [PERSON] на день її смерті, однак вони, своєчасно, в установлений законом строк надали нотаріусам заяви про відмову від прийняття спадщини від 27.02.2017 року та 01.03.2017 року на користь позивачки [PERSON] (а.с.39,51). Згідно вимог п.2.9 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 р. №43, при заповненні бланків державних актів на право власності на земельну ділянку всі записи мають бути зроблені чітко і розбірливо, виправлення не допускаються. В силу ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків /спадщини/ від фізичної особи, яка померла /спадкодавця/, до інших осіб /спадкоємців/. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, як передбачено ст.1217 ЦК України. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Так, у четверту чергу, як передбачено ст.1264 ЦК України, право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом з достовірністю встановлено, що позивачка [PERSON] проживала однією сім'єю з [PERSON], [INFO] протягом останніх шести років у житловому будинку [ADDRESS] на час відкриття спадщини, а саме [INFO] року, що підтверджується актом комісії з питань розгляду звернень громадян при виконавчому комітеті Татарбунарської міської ради Одеської області(а.с.9). Таким чином, позивачка [PERSON] є спадкоємицею четвертої черги за законом після смерті [PERSON], на земельну ділянку, площею 9.02 га, розташовану на території Татарбунарської міської ради Одеської області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 03.04.2004 року, виданого на ім'я [PERSON] з допущеними у вказаному правовстановлюючому документі виправленнями щодо розміру земельної ділянки. Згідно п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року " Про судову практику у справах про спадкування " відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування ( зі збереженням її цільового призначення ) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. В силу ч.1 ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Позивачка в установлений законом строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадку, однак дописки та виправлення, допущені відділом Держкомзему у Татарбунарському районі у Державному акті серії [NUMBER] від 03 лютого 2004 року щодо площі земельної ділянки, де виправлено замість 4,57 га, правильна площа 9,02 га, переданої у приватну власність спадкодавцю(а.с.7), унеможливлюють отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину на це нерухоме майно, оскільки в силу п.4.15 Глави 10 Розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Мінюсту України 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. При цьому відповідно до ст. 47 Закону «Про нотаріат» нотаріус не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам законодавства. Позивачкою доведено суду відсутність в неї можливості в нотаріальному порядку оформити право на спадщину, яка залишилась після померлої [PERSON], що є підставою для звернення до суду за захистом права в судовому порядку шляхом його визнання, що відповідає положенням ст. 16 ЦК України. Також встановлено, що визнання за позивачкою права власності на спадкове майно не порушує інтереси інших осіб, оскільки спадкоємці за заповітом [PERSON] та [PERSON], в установлений законом строк надали нотаріусам заяви від 27.02.2017 року та від 01.03.2017 року, відповідно, про відмову від прийняття спадщини на користь позивачки [PERSON] (а.с.39,51). Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року зазначив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.3.1 Інформаційного листа №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», вказав, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може бути позивачем у справі про визнання права власності на це спадкове майно. Таким чином, між сторонами виникли спадкові правовідносини, які неможливо вирішити в позасудовому порядку. А тому, враховуючи, що спадкова земельна ділянка дійсно належала спадкодавцю [PERSON] на праві приватної власності, про що свідчить копія Державного акту (а.с.7), витяг з технічної документації про визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки (а.с.8), позивачка не відмовилася від спадку в установлений законом строк, про що свідчить інформаційна довідка зі спадкового реєстру та копія заяви позивачки зі спадкової справи (а.с.26, 29), суд вважає, що за [PERSON] повинно бути визнано право власності на земельну ділянку розміром 9,02 га, розташовану на території Татарбунарської міської ради Одеської області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] в порядку четвертої черги за законом після смерті [PERSON], оскільки спадкоємці по заповіту відмовились від спадщини в установленому законом порядку, а відповідач проти вимог позову не заперечує (а.с.58).

Outcome: approved