Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся в суд з заявою про встановлення факту отримання 22.05.2014 року поранення при виконанні обов`язку військової служби поблизу м.Волновахи Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до Указу Президента України № 303 від 17.03.2014 року «Про часткову мобілізацію» 11.04.2014 року був призваний по мобілізації у Збройні Сили України у військову частину [NUMBER] в якій проходив службу на посадах командира бойової машини -командир відділення, був залучений та брав безпосередню участь в бойових діях на території Донецької та Луганської областей, на посаді командира 1-го відділення 3 взводу 9 роти 3-го батальйону 51 окремої механізованої бригади, з 09.05.2014 року по 22.05.2014 року зони проведення бойових дій. Був звільнений з військової служби наказом командира військової частини [NUMBER] №42 по стану здоров`я з 30.12.2014 року, про що свідчить довідка № 94 від 21.01.2015 року видана на його ім`я. Станом на 22 травня 2014 року підрозділи військової частини, у якій він служив, а саме 51-ї окремої механізованої бригади, перебували поблизу м.Волноваха Донецької області. 22.05.2014 року близько 4 години ранку він перебував на 10-му блокпості 51-ої окремої механізованої бригади Збройних Сил України, що розташований в районі м. Волноваха Донецької області, де отримав множинні осколкові вогнепальні сліпого поранення обох сідничних ділянок, правої кисті, правої стопи, задньої поверхні грудної стінки. Першу медичну допомогу отримав у Волновахській Центральній районній лікарні, потім проходив лікування у Військово-медичному клінічному Центрі Північного регіону у м. Харків із діагнозом множинні осколкові вогнепальні сліпі поранення обох сідничних ділянок,передньої поверхні правого зап`ястку ,внутрішньої поверхні правої п`яти,травматична невропатія правого серединного нерву,закрита черепно-мозкова травма,струс головного мозку, що підтверджується перевідним епікризом №4342 від 28.05.2014 року. Виписний епікриз №2898 засвідчує його перебування на стаціонарному лікуванні у Ірпінському військовому госпіталі в хірургічному відділені військової частини [NUMBER] з 30.05.2014 року по 02.06.2014 року з вище зазначеним діагнозом . Надалі лікувався у Головному військовому медичному клінічному центрі у травматологічному відділені з 02.06.2014 року по 05.06.2014 року з діагнозом «закрита черепно-мозкова травма: струс головного мозку, травматична нейропатія правого серединного нерву, що засвідчує виписний епікриз №13221 від 05.06.2014 року. В подальшому лікувався у Військовому госпіталі військової частини [NUMBER] з 06.06.2014 року по 25.06.2014 року стан після множинних вогнепальних осколкових поранень сідничних ділянок; з 30.07.2014 року по 15.08.2014 року лікувався у Військовому госпіталі військової частини [NUMBER] з приводу слабкості у правій п`яті;з 13.10.2014 року по 05.11.2014 року у Луцькому військовому госпіталі з приводу отриманих ушкоджень. Свідоцтво про хворобу №1203 від 20.11.2014 року підтверджує, що вище зазначений діагноз, який склався внаслідок поранення, пов`язаний з виконанням обовязків військової служби. На підставі Постанови КМУ\~від 25.12.2013\~року №975 заявник був направлений на МСЕК. Довідкою Медико-соціальної експертної комісії №386081 від 19.05.2016 року йому було встановлено 3 (третю) групу інвалідності та зазначено, що його поранення повязане із захистом Батьківщини. Довідкою військово-лікарської комісії №175 від 29 травня 2014 року та довідки №455 від 15.08.2014 року виданої на ім`я [PERSON] , встановлено, що захворювання (травма, поранення, контузія, каліцтво), а саме, множинні осколкові вогнепальні сліпі поранення обох сідничних ділянок,правої кисті,правої стопи- повязані з проходженням військової служби. Згідно з п.13 Свідоцтва про хворобу №1203 від 20.11.2014 року BJIK [PERSON] визнаний непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний. Указом Президента України від 08.05.2015 року нагороджено медаллю «Захиснику Вітчизни». 19 травня 2017 року від Командира 14 ОМБР нагороджено відзнакою «Командира 14 ОМБР». 22 травня 2016 року від Всеукраїнської громадської організації «Спілка Ветеранів та працівників силових структур України «Звитяга» нагороджено знаком народної: пошани «За поранення».Отже, саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією проти України, він отримав поранення 22.05.2014 року поблизу м. Волноваха Донецької області. Проте, довідка військово-лікарської комісії №175 від 29.05.2014 року та довідки №455 від 15.08.2014 року, видані на імя [PERSON] , як і інші документи, що відповідно до законодавства встановлюють причинний зв`язок травм (поранень, контузій, каліцтв) не визначають причинно-наслідкового звязку цих поранень, із збройною агресією Російської Федерації проти України, що необхідно йому для досягнення мети цього звернення - набуття ним статусу жертви міжнародного збройного конфлікту. Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області України було порушено його право на життя і здоров`я, передбачене статтею 27 Конституції України, ст.\~2\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04.11.1950 року. Ухвалою Ратнівського районного суду Волинської області від 15 лютого 2019 року дану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, підготовче судове засідання призначено на 11 березня 2019 року. 11 березня 2019 року ухвалою суду підготовче судове засідання було закрито та призначено судове засідання на 27 березня 2019 року В судовому засіданні заявник та його представник заяву підтримали, просять її задовільнити Представник Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час проведення судового розгляду, про що свідчить повернуте рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки від 22.03.2019 року, однак не повідомив про причину неявки, не подав заяви про відкладення судового розгляду. Представник Російської Федерації в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату і час судового розгляду через Посольство вказаної держави, про що свідчить повернуте рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки від 22.03.2019 року, але про причини неявки суд не повідомив, не подавав заяв про відкладення розгляду справи. Заслухавши заявника [PERSON] , його представника [PERSON] , які повністю підтримали заявлені вимоги, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази в сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що заявник [PERSON] , [INFO] є громадянином України, народився в с.Гута Ратнівського району , Волинської області. Дана обставина стверджується копією паспорта громадянина України на ім`я заявника ( а. с. 23-27). Із довідки командира в/ч польова пошта [NUMBER] від 09.06.2014 р. встановлено, що солдат [PERSON] 22 травня 2014 року одержав множинні осколкові вогнепальні сліпі поранення обох сідничних ділянок,правої кисті,правої стопи,задньої поверхні грудної стінки під час виконання обов`язків військової служби в ході антитерористичної операції (а.с.113) . Крім цього, факт отримання вогнепального поранення [PERSON] під час виконання обовязків військової служби 22.05.2014 року близько 04 год біля м.Волноваха Донецької області під час бойових дій, та одержання множинних осколкових вогнепальних сліпих поранень обох сідничних ділянок, правої кисті, правої стопи, задньої поверхні грудної стінки,стверджується наступними доказами,на які посилається заявник. Перевідним епікризом №4342 стверджується факт лікування у Військово-медичному клінічному Центрі Північного регіону із діагнозом множинні осколкові вогнепальні сліпі поранення обох сідничних ділянок,передньої поверхні правого зап`ястку ,внутрішньої поверхні правої п`яти,травматична невропатія правого серединного нерву,закрита черепно-мозкова травма,струс головного мозку від 22.05.14 (а.с.114). Виписний епікриз №2898 засвідчує його перебування на стаціонарному лікуванні у Ірпінському військовому госпіталі в хірургічному відділені військової частини [NUMBER] з 30.05.2014 року по 02.06.2014 року з вище зазначеним діагнозом(а.с.115). Виписний епікриз № [NUMBER] засвідчує перебування [PERSON] на стаціонарному лікуванні у Головному військово-медичному клінічному центрі «ГВКГ» МО України Клініці ушкоджень травматологічне відділення, з вище зазначеним діагнозом. Надалі лікувався у Військовому госпіталі хірургічному відділені військової частини [NUMBER] , що засвідчує довідка № 195 від 12.06.2014 року, виписний епікриз від 15.08.2014 року,довідка №2931 від 05.11.2014 рокуцієї військової частини(а.с.116-119). Свідоцтво про хворобу №1203 від 20.11.2014 року підтверджує, що вище зазначений діагноз, який склався внаслідок поранення, пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби.(а.с.120-122) На підставі Постанови Кабінету\~Міністрів України\~ від\~25.12.2013\~року №975 [PERSON] був направлений на МСЕК. Довідкою медико-соціальної експертної комісії №386081 від 19.05.2018 року йому було встановлено 3 (третю) групу інвалідності та зазначено, що його поранення пов`язане із виконанням військової служби ( а. с. 123-124). Довідкою №175 військово-лікарської комісії хірургічного профілю ГВМКЦ «ГВКГ» МО України від 29 травня 2014 року, виданої на ім`я [PERSON] , встановлено, що захворювання (травма, поранення, контузія, каліцтво), а саме, множинні осколкові вогнепальні сліпі поранення обох сідничних ділянок,правої кисті,правої стопи - повязані з проходженням військової служби(а.с.125). Згідно з п.13 cвідоцтва про хворобу №1203 від 05.11.2014 року BJIK [PERSON] визнаний непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний(а.с.120-121) Указом Президента України від 08.05.2015 року нагороджено медаллю «Захиснику Вітчизни»(а.с.127). 19 травня 2017 року від "Командира 14 ОМБР" нагороджено відзнакою «Командира 14 ОМБР»(а.с.128). 22 травня 2016 року від Всеукраїнської громадської організації «Спілка Ветеранів та працівників силових структур України «Звитяга» нагороджено знаком народної: пошани «За поранення».Отже, саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією проти України, він отримав поранення 22.05.2014 року поблизу м. Волноваха Донецької області(а. с.128). Положенням ст.\~3\~Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно із ст. 27 Конституції України, кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Отже, Конституцією України зобов`язано державу за будь-яких обставин захищати життя людей і цей обов`язок не залежить від встановлення тих чи інших юридичних фактів. Крім того, Конституцією України визначено, що Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави, є Головнокомандувачем Збройних Сил України; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; вносить до Верховної ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України (стаття 106 Конституції України). До повноважень Верховної ради України, відповідно до п.9 ч.1ст.85 Конституції України, належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Відповідно до статті 4 цього закону, У разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії, у тому числі проведення спеціальних операцій (розвідувальних, інформаційно-психологічних тощо) у кіберпросторі.З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни. Наведене підтверджується прийнятими Верховною Радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. Згідно зі ст.\~1\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України»\~№1207-VІІ\~від 15\~квітня 2014\~року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року, Автономну Республіку Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши АР Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків»», від 21.04.2015 №337-VIII, зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм. Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, Верховною Радою України, яка діє як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в Україні та має виключне право визначати і змінювати конституційний лад України, 27 січня 2015 року було прийнято Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території "( далі - Закон № 1207-VII), згідно якого встановила, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України і встановила, що датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року(ст.\~1\~названого Закону зі змінами та доповненнями). Також, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України\~"Про\~особливий порядок\~місцевого самоврядування\~в окремих\~районах Донецької\~та Луганської\~областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Також, постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII, законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер -війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права». Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей. Зважаючи на викладене, суд вважає вірним констатувати, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (обставини, що є загальновідомими, не потребують доказування за нормами ч. 3 ст. 82ЦПК України), стала окупація частини території України, в тому числі частини Донецької області, де отримав вогнепальне поранення заявник [PERSON] під час бойових діях регулярних військ Російської Федерації в Луганській, Донецькій області України, і саме цим військам протистояли військові Збройних сил України, де проходив військову службу заявник. Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8\~Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади. Також судом застосовуються правова позиція , висловлена у постановах Верховного суду у справі № 755/14659/16-ц , номер судового провадження 61-2927ск18 та в інших постановах цього суду у справах № 752/6366/16-ц, номер судового провадження 61-20978св18 від 21.08.2018,№ 428/8076/16-ц, номер судового провадження 61-190св18 від 21.08.2018,№ 428/1397/16-ц, номер судового провадження 61-3831св18 від 06.06.2018,№ 243/7029/17, номер судового провадження 61-4411св18 від 12.04.2018,№ 417/3852/17, номер судового провадження 61-4150св18 від 21.03.2018,№ 428/12368/16-ц, номер судового провадження 61-3832св18 від 21.03.2018,№363/2981/16-ц, номер судового провадження 61-4043св18 від 14.03.2018,в яких стверджено факт збройної агресії Російської Федерації проти України та встановлено причинно - наслідковий зв`язок між військовою агресією Російської Федерації та конкретними обставинами в житті заявників можливо лише шляхом звернення до суду ,оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового шляху встановлення такого факту. Крім цього, зроблено висновок про те, що відповідальність за порушення , визначених Конституцією та Законами УКраїни прав і свобод людини та громадянина на тимчасово окупованій території УКраїни несе Російська Федерація як держава - окупант відповідно до норм і принципів міжнародного права. Відтак від встановлення юридично значимого факту у заявників залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вони через дії Російської Федерації,вимушено беруть участь.Поряд з цим, зроблено висновок про те, що правило про застосування щодо Російської Федерації судового імунітету , передбачене ч.1 ст. 79 Закону України " Про міжнародне приватне право" , не порушується визначенням іноземної держави в якості заінтересованої особи. Врахувавши викладене, а також те, що встановлення юридичного факту вогнепального поранення [PERSON] при виконанні обов`язку військової служби 22.05.2014 р. поблизу м.Волноваха Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України необхідне заявнику для визначення статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд прийшов до висновку, що вимоги заяви є обгрунтованими, доведеними, а тому заява підлягає до задоволення. У відповідності до ч. 7 ст. 294 ЦПК України,при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved