Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

01 березня 2018 року позивач звернувся до Рівненського міського суду із позовом до приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» та просить суд стягнути на свою користь середній заробіток за період затримки розрахунку з 26.07.2017 року по день фактичного розрахунку 09.02.2018 року в сумі 45659,36 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що працював в ПРАТ «Рівнеазот», в день звільнення 12 квітня 2017 року підприємство не провело розрахунку, нараховані при звільненні кошти були виплачені лише 09.02.2018 року за рішенням суду, тому зазначає, що має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку. 19 березня 2018 року від представника ПрАТ «Рівнеазот» Поляк І.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить звільнити ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» від відшкодування шкоди заподіяної затримкою розрахунку при звільненні в повному обсязі на підставі ч.2 ст.1171 ЦК України . В обґрунтування відзиву зазначає, що у відповідача наявні поважні причини та об'єктивні обставини, які мають істотне значення та підтверджують відсутність вини щодо несвоєчасного виконання свої зобов'язань по виплаті заробітної плати перед позивачем, зокрема зазначає, що ПрАТ "РІВНЕАЗОТ" не отримало всіх належних сум за надані послуги від РОВКП «Рівнеобводоканал», окрім того, з 07 березня 2017 року на підприємстві повністю обмежили поставку природного газу, не давши змоги виробити продукцію. 23 березня 2018 року позивач надав суду відповідь на відзив, яким заперечував доводи відповідача викладені у відзиві та наполягав на задоволенні позову та стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку, зазначаючи, що відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Позивач свої вимоги підтримав повністю з підстав та мотивів наведених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, з підстав та мотивів наведених у відзиві до позовної заяви. Заслухавши пояснення сторін по справі та дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON]. підлягає до задоволення. Згідно наданих суду документів, встановлено, ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 14 листопада 2017 року залишено без змін рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 липня 2017 року, яким було стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на користь [PERSON] - 56181,19 грн. заборгованості по заробітній платі та 22996,32 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вищезазначеним рішенням встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становила 333,28 грн. Як вбачається з копії постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №55339344 від 22 лютого 2018 року наданої позивачем, виконавче провадження було закінчено згідно платіжного доручення №512 від 09.02.2018 року, яким заборгованість по виконавчому документу була перерахована на рахунки стягувача в повному обсязі. Як зазначено позивачем та не спростовано представником відповідача у судовому засіданні та заявах по суті, суми нараховані при звільненні були виплачені позивачу 09 лютого 2018 року, на підставі рішення Рівненського міського суду від 25.07.2017 року. Відповідно до вимог частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідно до роз'яснень, наведених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Факт існування заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі за період після звільнення до проведення 09.02.2018 року виплати стягнених судом сум, сторонами не заперечується та не спростовується. Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив з ним остаточний розрахунок по заробітній платі, суд приходить до висновку що відповідач зобов'язаний сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 25.07.2017 року (день винесення судом рішення) по 09.02.2018 року, тобто по день фактичного розрахунку Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вже було встановлено раніше судом та наведено позивачем в розрахунках, середньоденна заробітна плата позивача становила 333,28 грн. Судом встановлено, що період прострочення виплати розрахункових коштів з 26.07.2017 року по 09.02.2018 року становить - 137 днів. Оскільки середньоденна заробітна плата позивача становить 333,28 грн., то розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає виплаті позивачу за період з 26 липня 2017 року по 09 лютого 2018 року становить 45659 грн. 36 коп. (333,28 х 137), і саме така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Таким чином, позовна вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає задоволенню. Доводи представника відповідача про відсутність вини відповідача щодо несвоєчасного виконання своїх зобов'язань по виплаті заробітної плати перед позивачем та про те, що шкода позивачу була заподіяна в стані крайньої необхідності, суд вважає безпідставними. Вчинення дій у стані крайньої необхідності передбачає вчинення їх для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. З огляду на викладене, недоотримання всіх належних сум за надані послуги від РОВКП «Рівнеобводоканал», обмеження на підприємстві поставки природного газу, що не дало змоги виробити продукцію не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Враховуючи зміст позовних вимог та встановлені по справі обстави, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст.141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб)

Outcome: approved