Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

позивач, покликаючись на те, що вказане майно є спільним майном подружжя, просить розділити його з врахуванням інтересів їх сина, а саме ●виділити їй 2/3, а відповідачу 1/3 будівлі магазину з офісними приміщеннями, що по вул.Заводська 5 а в смт.Оржів Рівненського району Рівненської області та земельної ділянки загальної площею 0.0320 га для будівництва та обслуговування вказаного майна, ●виділити їй автомобіль Opel Vivaro, а відповідачу - автомобілі Мersedes - bens та Fiat ducato, ●стягнути з відповідача на її користь судові витрати у виді сплаченого судового збору та оплати висновків експертів. Позивач в судовому засіданні позов підтримала повністю і по аналогічних мотивах. По суті спору показала, що 16 лютого 1998 року зареєструвала шлюб з відповідачем, який на даний час розірвано, від шлюбу у них народився син [PERSON] [INFO] Під час шлюбу вони побудували магазин з офісними приміщеннями, що по вул.Заводська 5 а в смт.Оржів Рівненського району Рівненської області на придбаній земельній ділянці. Крім того, купили автомобілі Опель Віваро, Мерседес бенц та Фіат дукато, які були зареєстровані як на неї, так і на чоловіка. На даний час між ними досягнута угода щодо розподілу автомобілів, при цьому кожен з бувшого подружжя отримує те рухоме майно, яке зареєстроване на його ім»я. Її представник адвокат [PERSON], підтримуючи вимогу та аргументацію свого довірителя вважає, що вказане майно набуте під час шлюбу, тому є спільним майном подружжя і підлягає поділу на умовах позовної заяви з рахуванням інтересів неповнолітнього сина, який проживає з матір»ю і перебуває на її повному утриманні. Відповідач позов не визнав, подавши письмові заперечення. Згідно них спірне майно є майном фізичної особи-підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, тому має розглядатися як його особиста приватна власність відповідно до ст.57 СК України, а не як об»єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під формулювання ст.ст.60-61 СК України. Його представник адвокат [PERSON] вважає, що суд не вправі змінювати правовий режим майна приватного підприємства на режим спільної сумісної власності подружжя, оскільки з моменту внесення майна до статутного фонду підприємства саме воно є єдиним власником майні і це майно не може одночасно перебувати у власності інших осіб. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, показання свідка [PERSON]-сина сторін, з"ясувавши обставини та дослідивши представлені сторонами докази по справі, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, прийшов до таких висновків. Відповідно до ст.16 ЦК України звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та допустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Вимоги ст.214 цього Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони у справі скористались правовою допомогою, їм роз»яснені права та обов»язки, регламентовані ЦПК України. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 лютого 1998 року до 25 листопада 2015 року, під час якого народився син [PERSON] [INFO], який на даний час продовжує навчання у ВУЗі, перебуває на утриманні матері, батько з 01 вересня 2015 року - часу подачі позову добровільно надає кошти на його утримання у розмірі 1 000 грн. щомісячно. Відповідно до свідоцтв сторони зареєстровані як фізичні особи-підприємці відповідно з 14 січня 2008 року та з 26 червня 1998 року. Згідно свідоцтва про право власності САВ 932659 від 13 березня 2008, виданого виконкомом Оржівської селищної ради Рівненського району Рівненської області, відповідач є власником будівлі магазину з офісними приміщеннями по вул.Заводська 5 а в смт.Оржів Рівненського району Рівненської області. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 квітня 2009 року № 555 йому видано Державний акт на право власності на земельну ділянку загальної площею 0.0320 га для будівництва та обслуговування вказаного майна. Вартість майна визначена за висновками про імовірну ринкову вартість об»єкта оцінки на липень 2015 року, відповідачем ціни не оспорюються. Вимог про поділ іншого майна, набутого під час шлюбу, сторони не заявляли. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 2 жовтня 2013 р. у справі № 6-79цс13, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Ч.1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу вказаного майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо подружжя не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Поділ майна означає припинення права спільної власності й виникнення на його основі права власності кожного з колишніх співвласників на окреме майно, тобто після такого поділу кожна зі сторін стає одноособовим власником певного майна, відносини права спільної власності припиняються. Виходячи з аналізу зазначених норм права, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов'язком, оскільки відповідно до вимог ч.4 ст.60 ЦПК України судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторонами не заперечується, що земельна ділянка була придбана у шлюбі за спільні кошти подружжя, а будівля магазину з офісними приміщеннями були збудовані в результаті праці обох членів сім» під час шлюбу. Обоє подружжя здійснювали підприємницьку діяльність і за результатами цієї діяльності, тобто за спільні кошти та спільною працею збудували це майно на земельні й ділянці, яка придбана в шлюбі. Закон не містить будь-яких застережень стосовно того, на кого зареєстроване майно. Доказів про те, що відповідач у більшій частині приймав участь у його придбанні, суду не надано. Правова позиція позивача щодо того, що це майно використовується ним в підприємницькій діяльності і тому є його приватною власністю за даних обставин є помилковою. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність порушеного цивільного права позивача. Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову. Щодо врахування інтересів неповнолітнього сина при розподілі спільного майна подружжя, то за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Разом з тим, жодних доказів для підтвердження цієї вимоги позивачем не надано, а судом не здобуто, що вказує на її необгрунтованість. У судовому засіданні сторони погодили, що розподіл автомобілів відбудеться на умовах позовної заяви без будь-якої компенсації, оскільки вартість виділеного сторонам рухомого майна однакова. Відповідно до правил ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору та витрат на виготовлення висновків про ринкову вартість будівлі магазинуз офісними приміщеннями та земельної ділянки. З огляду на викладене, на підставі ст.69, 70 СК України,

Outcome: approved