Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

Позивач ФОП [PERSON] в особі свого представника-Адвоката Німака В.В. звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що 22 лютого 2020 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір № 22/02/2020 від 22.02.2020 р. про надання послуг по виготовленню меблів. На виконання умов Договору 22.02.2020 відповідачка сплатила позивачу 80 % від суми договору, а саме 6 200, 00 доларів США. 01.06.2020 позивачка в усній формі та через менеджер Viber повідомила відповідачку про готовність товару до його відвантаження та встановлення на об`єкті. Також позивачем було акцентовано увагу на необхідності сплатити 20 % від суми договору до вивезення (відвантаження) товару на початок його встановлення. Відповідачка повідомила, що перебуває у скрутному матеріальному становищі та не може здійснити доплату за виготовлений Товар. Відповідачка наполегливо просила та наполягала на відвантаженні та монтажу Товару без здійснення нею повної оплати та гарантувала, що таку оплату буде здійснено, але у будь-якому випадку не пізніше дати передачі Товару та його встановлення. Позивач не погодився на такі зміни умов Договору, а Товар, до виконання Відповідачем п. 4.2. Договору щодо оплати 20 % (двадцять відсотків) від суми Договору, перебував на складі Позивача. Проте у зв`язку із виробничою необхідністю щодо звільнення складського приміщення від Товару, що очікує на відвантаження, Позивачем було прийнято рішення щодо здійснення відвантаження та встановлення Товару за Договором із Відповідачем без зміни умов договору. Відвантаження Товару та його встановлення було завершено 20 липня 2020 року. Після відвантаження та встановлення Товару, Відповідачці для підписання було передано Акт приймання передачі, проте остання необґрунтовано відмовилась від його підписання. Також, Відповідачка після відвантаження та встановлення Товару відмовилась від його повної оплати. Таким чином, позивач виконав свої зобов"язання в повному обсязі, в свою чергу відповідачкою були безпідставно порушені умови договору та неоплачено позивачу 20 % від суми Договору, що складає 1 600, 00 доларів США. Отже, прострочення оплати, станом на дату подачі позову складає 205 (двісті п`ять) календарних днів (01.06.2020 - 23.12.2020 р.), а відтак три відсотки річних від простроченої суми становить 27, 00 доларів США. Крім того, відповідно до умов договору замовник сплачує виконавцю винагороду за зберігання виробу в розмірі 0,1 % від вартості товару за кожен день прострочення, що відповідно до здійсненого розрахунку за період з 01 червня 2020 по 20 липня 2020 складає 390 доларів США. Отже, заборгованість відповідачки перед позивачем складає 2 017,00 (дві тисячі сімнадцять) доларів США. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 15.01.2021 справу було передано за підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.04.2021 року дана справа була передана на розгляд судді Зотько Т.А.. Ухвалою судді від 30.04.2021 року відкрито провадження у вказаній справі з проведенням розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у відповідності до ст.274 ЦПК України. Разом з цим учасникам справи було направлено ухвалу суду про відкриття провадження у справі та направлено відповідачу копії позовної заяви з додатками та встановлено для учасників строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень. Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідачка повідомлялась про розгляд справи у встановленому законом порядку, шляхом направлення поштової кореспонденції суду, однак поштове відправлення повернулось на адресу суду з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання». Оскільки відповідачка у встановлений судом строк не надала до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи вищевикладене та вимоги ст.ст.178, 279, 280 ЦПК України, суд вважав за можливе проводити заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, за наявними у справі матеріалами, з ухваленням по справі заочного рішення. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що вимоги позивачки підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 22 лютого 2020 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір № 22/02/2020 від 22.02.2020 р. про надання послуг по виготовленню меблів. Згідно п. 1.4. Договору, Доставка та установка Товару здійснюється за адресою: Саперне поле 14 / 55,19 поверх, кв. 438. Відповідно до п. 3.6. Договору, Виконавець зобов`язаний доставити готовий виріб Замовнику в зазначене ним місце протягом 3 робочих днів з моменту повідомлення Замовника про готовність виробів, за умови повної його оплати Замовником у відповідності до п. 4 цього договору. Загальна сума договору складає: 7 800 доларів. Оплата здійснюється Замовником наступним чином: 80% від суми договору, що складає 6 200 доларів (шість тисяч двісті доларів), Замовник оплачує авансом в момент підписання даного договору. Доплату в розмірі 20% від суми договору, що становить, 1 600 доларів (тисяча шістсот доларів), Замовник вносить перед, вивезенням і початком установки меблів (п. 4.1., п. 4.2., п. 4.3 Договору). 22 лютого 2020 року відповідач на виконання умов Договору сплатив позивачу 80 % від суми договору, а саме 6 200,00 (шість тисяч двісті) доларів США. Відповідно до ч.1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Укладений між сторонами договір за своєю юридичною природою є договором про надання послуг. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до змісту позовної заяви позивачкою умови договору виконані належним чином, виконавцем здійснено виготовлення та установка меблів у встановлений в Договорі термін. Відповідачка в свою чергу виконала свої зобов`язання частково, сплативши позивачці завдаток в розмірі 80 % від ціни Договору. В ході розгляду справи відповідачка доводи, що викладені в позовній заяві не спростувала. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству (такий висновок суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 16 січня 2019 року №373/2054/16-ц). Таким чином, оскільки відповідачка свої зобов"язання, визначені п. 4.3. в частині здійснення доплати в розмірі 20 % від суми договору, належним чином не виконала, суд дійшов висновку стягнути з відповідачки на користь позивача неоплачену вартість товару в сумі 1 600, 00 доларів США. Відповідно до частини другої статі 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи те, що відповідачка прострочила виконання грошового зобов`язання, не здійснила доплату за надані послуги в обумовлені сторонами в договорі строки, а тому наявні підстави для стягнення з неї трьох процентів річних за період з 01.06.2020 по 23.12.2020 в розмірі 27,00 доларів США. Також, відповідно до розділу 6 Договору замовник сплачує виконавцю винагороду за зберігання виробу в розмірі 0,1 % від вартості товару за кожен день прострочення, що відповідно до здійсненого розрахунку за період з 01 червня 2020 по 20 липня 2020 складає 390 доларів США. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Таким чином, з огляду на те, що відповідачка у встановлені Договором строки не виконала свої зобов"язання в частині здійснення доплати в розмірі 20 % від суми договору про надання послуг по виготовленню меблів, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 2 017,00 (дві тисячі сімнадцять) доларів США (з урахуванням 3 % річних та винагороди за зберігання товару) Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у сумі 840, 80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved