Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

10 грудня 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до ДТГО "Південно-західна залізниця" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 30 листопада 1997 року її було прийнято на посаду провідника пасажирських вагонів, 22 вересня 2006 року її було переведено на роботу за контрактом, а 14 вересня 2007 року термін дії контракту було продовжено до 14 вересня 2012 року. 03 липня 2012 року позивачу було вручено наказ про припинення трудового договору. Вказує, що 26 вересня 2012 року Новозаводським районним судом м. Чернігова було винесено рішення, яким визнано наказ відповідача про припинення дії трудового договору незаконним та поновлено позивача на роботі. Проте заробітну плату позивачу виплачено не було. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.07.2013 року було стягнуто з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу. Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 09 вересня 2013 року апеляційну скаргу відповідача задоволено частково, стягнувши на користь позивача заробітну плату, але в іншому розмірі. Стверджує, що в порушення вимог чинного законодавства до цього часу заробітна плата їй не виплачена. Вважає дії відповідача незаконними і з урахуванням уточнених позовних вимог просить стягнути з відповідача на її користь за період з 04 липня 2012 року по 21 січня 2014 року середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 51259 грн. 64 коп. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити. В своїх поясненнях посилалась на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, надав суду письмові заперечення на які і послався в своїх поясненнях. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15 липня 2013 року позов [PERSON] до ДТГО «Південно-західна залізниця» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково, стягнуто з ДТГО «Південно-західна залізниця» на користь [PERSON] заборгованість заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 8848,00 грн. за період з 04.07.2012 р. по 31.10.2012 р. Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 09 вересня 2013 року рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15 липня 2013 року змінено, зменшено розмір стягнення загробної плати за час вимушеного прогулу до 7078 грн. 02 коп. Станом на день звільнення, відповідач зобов'язаний був виплатити позивачу 2645,52 грн. заробітної плати та 872,85 грн. компенсації за невикористану відпустку. Проте, всупереч приписам діючого законодавства, цього не зробив. Станом на 21 січня 2014 року відповідач в добровільному порядку належні позивачу при звільненні кошти не виплатив. Як встановлено рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 09 вересня 2013 року середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 2739,94 грн., середньоденна заробітна плата складає 114,16 грн. Середньомісячний заробіток [PERSON] за час затримки розрахунку за період з 04.07.2012 року по 21.01.2014 року (18 місяців 17 днів) складає 2739,94 грн., середньоденна заробітна плата складає 114,16 грн., що становить 51259,64 грн. (2739,94 грн. х 18 = 49318,92 грн.; 114,16 грн. х 17 = 1940,72; 49318,92 + 1940,72 = 51259,64 грн.) Згідно норм статей 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або вповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, відповідач порушив права позивача на отримання розрахунку при звільненні, передбачене ст.ст. 115, 116 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці», обставини, на які посилається позивач суд визнає достовірними, оскільки відповідач їх належними доказами не спростував, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку в сумі 51259 гривень 64 коп. підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягають судові витрати в сумі 512 грн. 60 коп. судового збору. Згідно приписів ст. ст.10, 11 ЦПК України справу розглянуто судом в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін.

Outcome: approved