Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

09.10.2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що з 12.10.2013 року по 14.11.2016 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В період шлюбу, 30.03.2015 року, ними за спільні кошти придбано житловий будинок (з господарськими будівлями та спорудами) та земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером 4823055100:02:026:0002 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказане майно зареєстровано за відповідачем. Після розірвання шлюбу ними не досягнуто згоди щодо поділу вищевказаного майна у позасудовому порядку, а тому, враховуючи те, що вищевказане майно належить їм з відповідачем на праві спільної сумісної власності подружжя, просила визнати за нею та за відповідачем право власності на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки з кадастровим номером 4823055100:02:026:0002 за кожним та стягнути з відповідача судові витрати по справі. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Пояснили, що вищевказане майно придбане за кошти матері відповідача, які вона отримала від продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а тому не вважають спірне майно об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вислухавши позивачку, відповідача та його представника, свідків [PERSON] , [PERSON] , вивчивши письмові пояснення свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до наступного висновку. Так, відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у ході судового розгляду справи по суті, з 12.10.2013 року по 14.11.2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а. с. 12), від якого вони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] (а. с. 10), та [PERSON] , [INFO] (а. с. 11). 30.03.2015 року, у період шлюбу, відповідачем придбано житловий будинок (з господарськими будівлями та спорудами) та земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером 4823055100:02:026:0002 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку та присадибної земельної ділянки, посвідченим державним нотаріусом Єланецької державної нотаріальної контори Миколаївської області Макушевим С.П. та зареєстрованим в реєстрі за №150 (а. с. 13-14). Цього ж дня відомості про право власності відповідача на вищевказане майно внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (15-16). У вищевказаному будинку зареєстровані сторони та їхні малолітні діти (а. с. 4-5, 7-8). Станом на 03.09.2019 року вартість вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами становить 181600 грн. (а. с. 17). Наразі сторони не можуть досягти згоди щодо поділу вищевказаного майна, оскільки відповідач заперечує виникнення у подружжя режиму спільної сумісної власності на нього, а тому позивачка вважає, що захист її прав та законних інтересів можливий лише у судовому порядку шляхом визнання права власності на 1/2 частину спірного майна за кожним з них. Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України). Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. З матеріалів справи слідує, що спірне майно набуте подружжям 30.03.2015 року, тобто у період перебування шлюбу. Між, тим відповідач та його представник заперечили презумпцію спільності права власності подружжя на вищевказане майно, посилаючись на те, що майно придбане за кошти матері відповідача [PERSON] , які остання отримала від продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підтвердження чого надали договір купівлі-продажу квартири від 23.03.2015 року, посвідчений державним нотаріусом Єланецької державної нотаріальної контори Миколаївської області Макушевим С.П. та зареєстрований в реєстрі за №125 (а. с. 45-46). Вказані обставини у судовому засіданні також підтвердили свідки [PERSON] , [PERSON] , а також [PERSON] , яка надала до суду свої письмові пояснення. Надаючи оцінку вищевказаним обставинам, суд виходить з того, що виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Положеннями статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання про необґрунтованість доводів відповідача та його представника. На думку суду, факт відчуження матір`ю відповідача [PERSON] власної квартири не підтверджує, що кошти, отримані від реалізації вказаного майна, були витрачені саме на придбання спірного майна. До того ж, вартість квартири, відчуженої [PERSON] , складає 80100 грн. (а. с. 45-46), натомість вартість житлового будинку та присадибної земельної ділянки становила 128333 грн. (а. с. 13-14), а тому підстави вважати, що остання оплатила повну вартість спірного майна у суду відсутні. Крім того, суд звертає увагу, що сама [PERSON] будь-яких претензій щодо спірного майна не заявляла. Згідно з ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, у даній справі покладений на відповідача, оскільки саме він оспорював поширення правового режиму спільного сумісного майна на житловий будинок. Між тим, належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції останній не надав. Беручи до уваги вищевикладені обставини, суд приходить до переконання, що спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому вважає за можливе задовольнити позовні вимоги та визнати за кожним із них право власності на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки з кадастровим номером 4823055100:02:026:0002. Оскільки, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, то у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню 1816 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору та 2600 грн. в рахунок витрат, пов`язаних з розглядом справи. На підставі викладеного та

Outcome: approved