Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

Представник позивача\~ [PERSON] \~адвокат Чайнюк\~О.В.\~звернулася до\~суду із\~позовною заявою\~доІванівської\~ сільської\~ ради\~ Тернопільського\~району Тернопільської\~області,\~третя особа,\~що не\~заявляє самостійних\~вимог на\~стороні позивача:\~ [PERSON] про\~визнання права\~власності на\~спадкове майно, в якій просить визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , в тому числі частку будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] та на частку даного будинковолодіння, яка належала [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , чим визнати в цілому [PERSON] власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , мотивуючи тим,\~що вона не може отримати у нотаріальній конторі свідоцтва про право власності на дане майно, а тому змушена звернутися з позовом до суду. Представник позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Іванівської сільської\~ради в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про слухання справи без представника відповідача, позов визнав та не заперечив проти його задоволення. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] просить прийняти від нього відмову від свого права на належну частку в майні колгоспного двору за адресою [ADDRESS] в користь [PERSON] та визнати його таким, що втратив право на належну йому частку в майні вищезазначеного колгоспного двору. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до довідки виданої виконкомом Іванівської сільської ради від 15.03.2018 року №114, господарство, яке знаходиться в [ADDRESS] станом на 15 квітня 1991 року відноситься до колгоспного двору. На цей час у дворі проживали та були зареєстровані: [PERSON] [INFO] та [PERSON] внук, [INFO] . Відповідно до пунктів 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності вказаного Закону (до 1 січня 2004 року), застосовуються норми, що діяли раніше. Так, відповідно до частини 1 статті 17 Закону України "Про власність", майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до підпункту а та б пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, положення статей 17, 18 Закону України "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Відповідно до\~частини 1\~статті 120 Цивільного кодексу України (редакція 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Враховуючи вище\~наведене слідує,\~що власниками\~домоволодіння,\~що в\~ [ADDRESS] , були [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , із врахуванням\~рівності їх\~часток відповідно\~до частини\~2\~статті 123\~Цивільного кодексу\~України (редакція\~1963\~року).\~ Таким чином, із вищевказаного вбачається, що кожному із власників домоволодіння, що в [ADDRESS] , які проживали в ньому станом на 15 квітня 1991 року із врахуванням їх часток відповідно до частини 2 статті 123 Цивільного кодексу України (редакція 1963 року), належало на праві спільної сумісної власності, з [PERSON] як голові колишнього колгоспного двору належало 1/2 частка вищевказаного будинковолодіння, [PERSON] належало по 1/2 частка вищевказаного будинковолодіння. [INFO] померла [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане виконкомом Іванівської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області 15 травня 2017 року). [PERSON] , склала заповіт на все майно в користь [PERSON] , посвідчений виконкомом Ілавченської сільської ради Теребовлянського району 19 квітня 2007 року по реєстру № 102. Після смерті заведена спадкова справа за № 234/2017, за заявою про прийняття спадщини за заповітом, яку подала позивач. На момент відкриття спадщини [PERSON] належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Згідно довідки, виданої виконкомом від 07.11.2017 року №1622, [PERSON] була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] . На час смерті разом з нею був зареєстрований [PERSON] , але він з нею не проживав. [PERSON] доглядала за [PERSON] та хоронила її за власні кошти. Спадкоємцем, який має право на обов`язкову частку згідно ст. 1241 Цивільного кодексу України був син померлої [PERSON] - [PERSON] , [INFO] . [PERSON] [INFO] пемер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] , видане виконкомом Іванівської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області 07 вересня 2020 року. Після смерті [PERSON] заведена спадкова справа за №59/2021, за заявою сестри [PERSON] . Згідно довідки №215/02-14 від 16.04.2021 року, виданої приватним нотаріусом Гордєєвою Людмилою Іванівною, спадкоємцем його майна за законом є сестра [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] , рнокпп [NUMBER] . Нотаріально посвідченою заявою від 23.11.2021 року, що зареєстрована в реєстрі за №4453 [PERSON] (син [PERSON] ) відмовився від належної йому частки спадкового майна, яке залишилося після смерті батька [PERSON] , на користь [PERSON] . Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців. У разі коли спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Вказані висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц (провадження № 14-608цс18). Відповідно до частини першої статті 1221\~ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. На час відкриття спадщини, [PERSON] був лише зареєстрованим у спірному житловому будинку, де проживав спадкодавець, проте постійно разом з ним не проживав. Нотаріально посвідченою заявою від 23.11.2021 року, що зареєстрована в реєстрі за №4453 [PERSON] (син [PERSON] ) відмовився від належної йому частки спадкового майна, яке залишилося після смерті батька [PERSON] , на користь [PERSON] . Інших спадкоємців першої черги [PERSON] , крім вищезазначених немає. Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону\~України «Про\~власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року. Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року. Так, згідно зі статтями 120, 123\~ЦК УРСР\~1963\~року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. У пункті 6 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~22\~грудня 1995\~року №\~20\~«Про судову\~практику у\~справах за\~позовами про\~захист права\~приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" (697-12) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення по господарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Отже, застосування судами норм статей 120, 123\~ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим (правової позиції, викладеної в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15). Окрім того, до 01.01.2013 року Державна реєстрація права особи на частку у майні колгоспного двору здійснювалась МБТІ відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим Наказом Міністерства\~юстиції України\~№ 7/5\~від 07.02.2002\~року на підставі рішення, яке виносилось сільською радою про розподіл часток майна колгоспного двору. Пунктом 2 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 09.12.2011 року № 4152-VI) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно в порядку визначеному цим Законом, буде здійснюватися з 1 січня 2013 року. Отже, з 01.01.2013 року право власності на нерухоме майно посвідчуються на загальних засадах свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно вимог якого, державний реєстратор з 01.01.2013 року, не посвідчує прав власності на об`єкт нерухомого майна та не видає свідоцтва про права власності на підставі рішення сільської ради про розподіл часток колгоспного двору між його співвласниками. Відповідно до п. 4.15 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 296/5, затвердженої наказам Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно ч.3 ст.12, п.2 ч. 1 ст.346\~ЦК України особа може відмовитись від свого майнового права. Право власності припиняється у разі відмови власника від права власності. Відповідно до ч. 1, 3 ст.\~347\~ЦК особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягає державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Проте, що [PERSON] відмовився від належної йому частки у колгоспному дворі, останнім вчинено відповідну заяву, що нотаріально посвідчено 27.10.2021 року та зареєстровано в реєстрі за № 4683. Звертатися до державного реєстратора із заявами про відмову від права власності на належну частку [PERSON] у майні колгоспного двору потреби не має, оскільки дані частки у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно на його ім`я не зареєстровані. Відповідно до ст.\~121\~ЦК Української\~РСР (в редакції 18.07.1963 року) володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41\~Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно із частиною 1 статті 316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319\~ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Постановою виданою приватного нотаріуса Теребовлянського нотаріального округу Гордєєвої Л.І. від 23 травня 2018 року № 465/02-31\~було відмовлено [PERSON] у вчинені нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що в в [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Позивач фактично вступив в оперативне управління спадковим майном після смерті [PERSON] померлої [INFO] . Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Враховуючи вище наведене, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги слід задовільнити, визнавши за [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , право власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, що в [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~

Outcome: approved