Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

07.09.2020 року позивач звернувся до суду з позовними вимогами, які заявою від 10.11.2020 року уточнив та просить встановити факт прийняття спадщини [PERSON] , померлою [INFO] , за законом після [PERSON] , померлого [INFO] , шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , право власності на 5/6 частин житлового будинку з надвірними спорудами та господарським будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги вмотивовані тим, що письмовою відповіддю приватного нотаріуса Ізмаїльського місього нотаріального округу Арнаут О.В. №260/02-14 від 01.09.2020 року, позивачу було повідомлено про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, у зв`язку із тим, що право власності на спадкове майно не зареєстровано у встановленому законом порядку. 06.10.2020 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічними позовними вимогами, якими просить визнати за нею право власності на 1/6 частку житлового будинку з надвірними спорудами та господарським будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07.10.2020 року прийнято зустрічну позовну заяву та об`єднано в одне провадження з первісною позовною заявою. Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні, проти задоволення зустрічних позовних вимог не заперечував. Відповідач за первісним позовом в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, наполягала на задоволенні зустрічних позовних вимог та не заперечувала проти задоволення уточнених первісних позовних вимог. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає, що первісні позовні вимоги та зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3, ст. 200 ЦПК України - за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. В судовому засіданні встановлено, що незакінчений будівництвом житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями [ADDRESS] належить: - [PERSON] , 1/6 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 липня 1991 року, виданого державним нотаріусом Ізмаїльської районної державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі під №2665; - [PERSON] , 1/2 частина на підставі свідоцтва про право власності виданого державним нотаріусом Ізмаїльської районної державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі під №2664; 1/6 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 липня 1991 року, виданого державним нотаріусом Ізмаїльської районної державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі під №2665; - [PERSON] , 1/6 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 липня 1991 року, виданого державним нотаріусом Ізмаїльської районної державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі під №2665. В той же час, як убачається з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами [ADDRESS] був збудований у 1960 році. Згідно п. 42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. У своєму листі № 8.4-35/18/1 від 23.02.2016 року, Міністерство юстиції України зазначило: «Враховуючи наведене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі». Отже, будинки, які побудовані до 1992 року не підлягають введенню в експлуатацію, не належать до самочинного будівництва і документом, який підтверджує відповідність його будівельним нормам, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України від 16 травня 2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] належить, зокрема, 1/6 частина житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 липня 1991 року, виданого державним нотаріусом Ізмаїльської районної державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі під №2665. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого [INFO] (а.с. 7), [PERSON] помер [INFO] . За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз`яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом. Після смерті [PERSON] згідно ст.525 ЦК УРСР (1963 року) відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 1/6 частина житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 60983149 від 20.07.2020 року, наданої приватним нотаріусом Арнаут О.В., інформація про заповіт, складений та посвідчений від імені [PERSON] , померлого [INFO] - відсутня. Згідно ч. 1. ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Спадкоємцем за законом першої черги відповідно до ст. 529 ЦК УРСР після смерті [PERSON] являється: - мати [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 18.09.1958 року (а.с. 64). Інших спадкоємців, які заявили права на спадкове майно, немає. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.549 ЦК УРСР (1963 року) - визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України N18/5 від 14.06.1994 р., яка діяла на час відкриття спадщини, передбачала, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. В судовому засіданні встановлено факт прийняття спадщини [PERSON] , померлою [INFO] , за законом після [PERSON] , померлого [INFO] , шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено показами допитаних в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , які пояснили, що [PERSON] після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , проживала в будинку розташованому за адресою: [ADDRESS] , обробляла город та доглядала за будинком. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 16.08.2019 року Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON] померла [INFO] . Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якого входить: 5/6 частин житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями [ADDRESS] , 1/2 частина якого належали їй на підставі свідоцтва про право власності виданого державним нотаріусом Ізмаїльської районної державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі під №2664; 1/6 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 липня 1991 року, виданого державним нотаріусом Ізмаїльської районної державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі під №2665, а також 1/6 частина, яку вона прийняла після смерті сина - [PERSON] . Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1233 ЦК - заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. 23 жовтня 2008 року [PERSON] залишила заповіт, посвідчений державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області та зареєстрований в реєстрі під №4-2061 згідно умов якого всю належну їй на праві власності частку житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , вона заповіла мені, [PERSON] , [INFO] . Згідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №58752014 від 16.12.2019 року, наданої приватним нотаріусом Арнаут О.В., заповіт [PERSON] від 23.10.2008 року, зареєстрований за № 4-2061 не змінювався та не скасовувався. Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України - спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України - для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Встановлено, що [PERSON] протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини подав заяву про прийняття спадщини, і таким чином прийняв спадщину. Письмовою відповіддю приватного нотаріуса Ізмаїльського місього нотаріального округу Арнаут О.В. №260/02-14 від 01.09.2020 року, позивачу було повідомлено про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, у зв`язку із тим, що право власності на спадкове майно не зареєстровано у встановленому законом порядку. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Приймаючи до уваги, що іншим (крім судового) шляхом захистити права позивача за первісним позовом неможливо, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання права власності на спадкове майно та право позивача на спадщину таким, що підлягає захисту в зв`язку з чим задовольняє позов. Відповідно до ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Враховуючи, що позивач за зустрічним позовом набула право власності на нерухоме майно на підставі, що не заборонена законом, тому суд вважає зустрічні позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved