Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

09 листопада 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання останньої такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.12.2012 року належить житловий будинок [ADDRESS] У вказаному будинку була зареєстрована відповідач по справі - [PERSON], яка є колишньою невісткою позивачки, яка тривалий час там не проживає. Оскільки позивачка не може вільно розпоряджатися власним будинком, а відповідач відмовляється від добровільного зняття з реєстраційного обліку, позивач просила визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі, пояснила, що відповідачка є її невісткою, однак вона не проживає за місцем своєї реєстрації більше п'яти років, місце знаходженння її невідомо. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причину своєї неявки суду не повідомили. Відповідно до п.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. За згодою позивача суд ухвалив постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, покази свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд прийшов до наступного. Так, в судовому засіданні встановлено, згідно свідоцтва на право на спадщину за законом, виданого 11.12.2012 року, позивачка є власницею житлового будинку [ADDRESS] (а.с.4). В зазначеному житловому будинку зареєстрована відповідач - [PERSON], що підтверджується копією будинковою книги на житловий будинок та адресною довідкою, що були видані Вознесенським РВ УДМС . Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є дружиною сина позивачки [PERSON], які не проживають разом більше п'яти років. Відповідач [PERSON] з 01.12.2012 в будинку не проживає, що підтверджується довідкою про склад сім'ї від 20 грудня 2016 року. Крім цього вказані обставини підтвердилися показами свідків: - [PERSON], яка пояснила, що є сусідкою позивачки, відповідач більше п'яти років не проживає в житловому будинку [ADDRESS] - [PERSON], який пояснив, що відповідач є його дружиною, шлюб між ними не розірвано, однак вони не проживають разом більше п'яти років, місце знаходження її не відомо. Отже, наслідком вищенаведених обставин є створення позивачці перешкод в користуванні належним останній житлом та його утриманні. Так, Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Статті 150,156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Водночас, ст.405 ЦК України встановлює сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Зокрема, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім'ї власника належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст.212 ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні. За правилами ст.ст.10,11,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] вказувала, що реєстрація відповідачів в указаному будинку перешкоджає їй, як власниці спірного будинку, розпоряджатися своєю власністю. Наведене свідчить, що між сторонами виник спір з приводу користування вказаним житловим приміщенням, правовідносини по якому врегульовані ст.ст. 391,405 ЦК України. Отже, оскільки вичерпного переліку поважних причин не проживання у житловому приміщенні цивільне законодавство не встановлює, в зв'язку з чим вищезазначене питання повинно вирішуватися судом у кожному випадку з урахуванням конкретних обставин справи, суд приходить до висновку про те, що відповідач не проживає у спірному будинку без поважних причин понад один рік. Будь - яких домовленостей між сторонами про інші умови припинення права користування житлом, не встановлено. При ухваленні рішення, суд враховує те, що позивач обґрунтовував свої позовні вимоги вказаними вище обставинами та вірно посилався як на підставу позову на положення ст.405 ЦК України, а відповідач, в свою чергу, не довів протилежного. За такого, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved