Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

11 січня 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Новосвітлівська сільська рада Веселинівського району Миколаївської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обгрунтовує тим, що вона є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В зазначеному будинку за її згодою зареєстрована відповідач [PERSON] , яка доводиться їй колишньою невісткою, оскільки перебувала в незареєстрованих шлюбних відносинах із її сином - [PERSON] . В 2005 році відповідачка разом із [PERSON] та дочкою [PERSON] переїхали проживати до м. Миколаєва, де проживали разом до 2012 року. Своїх особистих речей відповідачка у будинку не залишила, щодо сплати комунальних послуг або підтримання житла в належному стані не цікавиться, продовжує проживати в м. Миколаєві, де має постійне місце проживання та працює, створила нову сім`ю. Реєстрація відповідача порушує її права як власника будинку розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, в зв`язку з чим вона просить суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] не з`явилися, але 24.03.2020 року до суду надали заяви про розгляд справи без їх участі та підтримання позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судові засідання 25.02.2020 року та 24.03.2020 року не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином 29.01.2020 року та 04.03.2020 року, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення повісток. Про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позовну заяву та будь-яких заяв не подала. В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Новосвітлівська сільська рада Веселинівського району Миколаївської області не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином 02.03.2020 року, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення повістки. До суду 04.03.2020 року сільський голова Катерина Озимук надала заяву про розгляд справи без участі представника сільської ради, при вирішенні справи покладаються на розсуд суду. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не повідомила суд про причини неявки в судове засідання, відзиву на позовну заяву не подала, то суд вважає за необхідне розглядати справу в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 10) та витягом про державну реєстрацію права власності (а.с. 12). В зазначеному будинку за згодою позивача зареєстрована відповідач [PERSON] , яка доводиться позивачу колишньою невісткою, оскільки перебувала в незареєстрованих шлюбних відносинах із її сином - [PERSON] . В 2005 році відповідачка разом із [PERSON] та дочкою [PERSON] переїхали проживати до м. Миколаєва, де проживали разом до 2012 року. Своїх особистих речей відповідачка у будинку не залишила, щодо сплати комунальних послуг або підтримання житла в належному стані не цікавиться, продовжує проживати в м. Миколаєві, де має постійне місце проживання та працює. Її діти: [PERSON] та [PERSON] проживають з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Вказаний факт підтверджений сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів: - довідкою Новосвітлівської сільської ради №857 від 23.09.2019 року (а.с. 13), відповідно до якої [PERSON] дійсно не проживає з 2005 року за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] ; - відзивом на позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів від 20.12.2019 року (а.с. 18-19), в якому відповідач [PERSON] вказує місце свого проживання за адресою: [ADDRESS] ; - копією трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] (а.с. 20), з якої вбачається, що в 2013-2018 роках відповідач [PERSON] працювала в м. Миколаєві; - копією розрахунку заборгованості відповідача [PERSON] по аліментам (а.с. 22), з якого вбачається, що місцем проживання [PERSON] є [ADDRESS] ; - довідкою Новосвітлівської сільської ради №62 від 08.01.2020 року, з якої вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але за даною адресою не проживає з серпня 2005 року. Суд вважає, що реєстрація відповідача у житловому будинку позивача перешкоджає останній вільно володіти та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а тому вона звернулася до суду за захистом своїх прав. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи може здійснюватись, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. З матеріалів справи вбачається, що вселилася відповідачка в спірне жиле приміщення як дружина сина позивачки, а позивачка як власник цього майна надала право відповідачці користуватись ним саме у зв`язку із існуванням фактичних шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] . Між тим матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка проживала однією сім`єю із власницею спірного будинку, вела з нею спільне господарство, мала спільний сімейний бюджет та була пов`язана спільним побутом, а, отже, була членом її сім`ї. Тому право користування спірним будинком позивачки у відповідачки виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Згідно з приписами пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц, постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 320/6081/16, від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17, від 06 березня 2019 року у справі № 319/1589/17, від 16 жовтня 2019 року у справі № 243/9627/16-ц. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачка користувалась спірним жилим приміщенням зі згоди позивачки під час дії сервітуту, та такі обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що право користування [PERSON] чужим майном - будинком [PERSON] - також припинилось, а тому існують підстави для задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Виходячи з вимог цієї статті, та з врахуванням того, що позивач просила в позовній заяві стягнути з відповідача на свою користь судовий збір, враховуючи, що позов задоволено, то суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 840,80 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved