Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу,встановлення місця проживання дитини та стягнення аліментів, обгрунтовуючи свій позов, посилаючись на те, що з 30 грудня 2006 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем , зареєструвавши його у Відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції м. Києва , про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено актовий запис за № 900. Від сумісного життя з відповідачем мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. На протязі сумісного сімейного життя між ними стосунки поступово погіршувалися, що в кінцевому результаті призвело до припинення між ними шлюбних відносин. З січня 2016 року не підтримують шлюбні відносини, спільного господарства також не ведуть, хоча і проживають у одному помешканні, примирення між ними не можливе. Щодо утримання та виховання неповнолітніх дітей. за клопотання позивачки, ухвалою суду від 01.04. 2016 року в цій частині вимоги залишено без розгляду. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги уточнила, підтримала та наполягала лише на розірванні шлюбу, оскільки збереження сім'ї та примирення між ними не можливе , пояснивши, що основною причиною розірвання шлюбу є подружня зрада з боку чоловіка, психологічна несумісність подружжя і до розірвання шлюбу вона підійшла виважено, оскільки це питання вона перед собою поставила ще два роки тому, коли дізналася про подружню зраду чоловіка, але в інтересах дітей вибачила чоловіка до наступної зради. Разом з цим, чоловік до неї застосовує фізичне насильство. Представник відповідача [PERSON], яка діє за довіреністю НАІ 406712 від 31.03. 2016 року не заперечувала проти викладених позовних вимог та проти розірвання шлюбу, та пояснивши суду, що сторони добровільно визначаться щодо матеріальної допомоги дітям та участі у їх вихованні, майнового спору не виникає, шлюбні відносини припинені з січня 2016 року . Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Визнання відповідачем позовних вимог прийнято судом. Вислухавши пояснення сторін , дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 30 грудня 2006 року зареєструвавши його у Відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції м. Києва , про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено актовий запис за № 900. ( а.с.6). Від сумісного життя з відповідачем мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. ( а.с. 13 - 14). Спільне життя сторін не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігноруванням налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати довіри, почуття поваги та любові. Сторони з січня 2016 року не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сім'єю. Від можливості призначення судом строку на примирення сторони відмовилися, вказавши про те, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально, оскільки кожний із них створив іншу сім"ю, а тому вони свідомо прийняли рішення про розірвання шлюбу. Суд вважає, що сторони довели дійсність та незмінність волевиявлення про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного із них. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Проте судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні. Судом встановлено, що сім'я розпалась остаточно із-за непорозумінь, психологічної несумісності сторін, небажання відновити сімейні відносини, а тому подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу є недоцільним та суперечить їх інтересам. Щодо утримання та виховання неповнолітніх дітей , сторони визначилися у добровільному порядку. Майнового спору у сторін на день розгляду позову про розірвання шлюбу не виникає. На підставі викладеного, ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя" та,

Outcome: approved