Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

02.07.2021 року позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , підтвердженням чого є договір дарування житлового будинку від 13.02.2001 року. У даному житловому будинку зареєстровано чотири особи - [PERSON] , [INFO] - домовласник, [PERSON] , [INFO] - син, [PERSON] , [INFO] - дочка та [PERSON] , [INFO] - колишня дружина. 27 вересня 2019 року рішенням Локачинського районного суду Волинської області у справі № 160/520/19 їх із відповідачем шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач житлом не користується з січня 2020 року та не проживає за зареєстрованою адресою. Колишня дружина не є членом його сім`ї, спільне господарство вони не ведуть. Оскільки за вищевказаною адресою [PERSON] не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються, що призводить до додаткових витрат. Крім того, те, що відповідач добровільно не знімається з реєстрації, створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження його майном. Просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а також застосувати положення ст. 267 ЦПК України та встановити порядок виконання рішення, вказавши що дане рішення є підставою для зняття [PERSON] з реєстрації. Судові витрати стягнути з відповідача на його користь. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити. [PERSON] у судовому засіданні позов визнала та пояснила, що дійсно зареєстрована у будинку за адресою: [ADDRESS] , позаяк перебувала у шлюбі з позивачем тривалий час, після розірвання шлюбу поїхала за кордон на заробітки, однак у будинку залишилися її речі. На даний час вона придбала інше житло, у спірному будинку не має наміру проживати. Заслухавши пояснення позивача та відповідача, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог повністю, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] , що підтверджується договором дарування житлового будинку від 13.02.2001 року, довідкою Затурцівської сільської ради від 01.04.2020 року №320 про зміну нумерації будинку (а.с. 9, 34). Згідно із довідками Затурцівської сільської ради від 30 червня 2021 року № 470/02-11 та № 562/01-15 від 05.07.2021 року у даному житловому будинку зареєстровані [PERSON] , [INFO] - домовласник, [PERSON] , [INFO] - син, [PERSON] , [INFO] - дочка та [PERSON] , [INFO] - колишня дружина. Остання зареєстрована, але фактично не проживає (а.с. 7, 13). Із акту обстеження вказаного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] від 24.06.2021 року також вбачається, що за вищевказаною адресою зареєстровані [PERSON] - власник будинку, [PERSON] - син, [PERSON] - дочка та [PERSON] - колишня дружина, зареєстрована, але фактично не проживає з січня 2020 року, її особистих речей в будинку не виявлено. Вказане підтвердили своїми підписами у акті староста села Войнин - Самчук І.А. , депутат сільської ради Подаш С.В. , дільничний офіцер поліції Скучинський Б.П. (а.с. 8). Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні підтвердили той факт, що [PERSON] - колишня дружина позивача, більше одного року фактично не проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] . Статтею 379 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно із ч.1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. У постанові Верховного Суду України № 6-57цс11 від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст.405 ЦК України). При цьому відповідно до роз`яснень, що містяться у п.39 Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК), таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачка вселилась у спірний житловий будинок в якості члена сім`ї -дружини власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач є власником спірного житлового будинку. Відповідачка спільним побутом із позивачем не пов`язана, позаяк у вказаному будинку не проживає більше одного року. ЇЇ шлюб із власником майна (позивачем) був розірваний, що підтверджується постановою Волинського апеляційного суду у справі № 931/218/20 від 11.11.2020 року (а.с. 50, 51). Отже, обставини, що були підставою для встановлення сервітуту, припинились. Самостійного права на житло позивача із підстав, передбачених законом (найм, оренда), вона не набула. Однак, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суд приймає до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважає на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє її права користування займаним приміщенням, та вирішує спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові № 686/26093/19-ц від 10 березня 2021 року. Так, згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону України №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК). Таким чином, позивач, як власник майна, вправі ставити питання про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим будинком. Враховуючи наведені вище обставини, оскільки відповідачка більше одного року не проживає у спірному житловому будинку, позовні вимоги визнала, вказавши, що має намір знятись із реєстрації у спірному будинку, має на праві власності інше житло, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.61), тому суд вважає, що її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України, що буде відповідатиінтересам обох сторін. Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON] необхідно визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] , тому позов [PERSON] підлягає до задоволення повністю. Клопотання позивача про застосування положення ст. 267 ЦПК України та встановлення порядку виконання рішення, вказавши що дане рішення є підставою для зняття [PERSON] з реєстрації, не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до положень ст. 7 та ст. 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зняття з реєстрації фізичних осіб відноситься до повноважень органів реєстрації. Отже, зазначене рішення є підставою для зняття з реєстрації відповідача згідно із Законом та підлягає виконанню органами реєстрації, а тому не потребує визначення порядку його виконання додатково.

Outcome: approved