Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-19 00:00:00

У своїй позовній заяві позивач [PERSON] просив суд ухвалити рішення, яким поділити між ними з [PERSON], спільно набуте в шлюбі майно, а саме: будинок за [ADDRESS] . Магазин продовольчих та промислових товарів " [INFO]", [ADDRESS]. Автомобіль Нива-Шевроле, 2005 року випуску та автомобіль " Джип-Компас", 2011 року, зареєстровані в Калуському МРЕВ. Спальний набір, кухонний набір, вітальні меблеві стінки 2 шт., телевізор "Самсунг" 2 шт., холодильник " Самсунг" 1 шт. Судові витрати щодо розподілу майна подружжя розділити між сторонами ( т.1, а.с. 2-4). В процесі розгляду даної цивільної справи [PERSON] уточнював та збільшував позовні вимоги, просив суд ухвалити рішення, яким поділити будинок за [ADDRESS], та присудити йому компенсацію за відчужені [PERSON], без його згоди автомобілі, які підлягали поділу, зокрема автомобіль марки "FIAT DUCATO", (1990), білий, № дв. [NUMBER], № куз.[NUMBER], № шac.Фургон, автомобіль марки "MERCEDES-BENZ Vilo, (2001), оранжевий, № дв.[NUMBER], №куз.[NUMBER], автомобіль марки "RENAULT Trafic,.(2001), білий, № дв.БН, №куз.[NUMBER], автомобіль марки "RENAULT Trafic", (2005), сірий, № дв.[NUMBER], №куз. [NUMBER], автомобіль марки "RENAULT Trafic", (2009), білий, №дв.[NUMBER], № куз. [NUMBER], автомобіль марки "JEEP COMPASS" 2.4, (2011). сірий, № дв. [NUMBER], № куз. [NUMBER], автомобіль марки "CHEVROLET NIVA", (2005), сірий, № дв. [NUMBER], № куз. [NUMBER], в розмірі 785 192, 75 грн., ( т.2, а.с. 40-41). З позовними вимогами [PERSON] про поділ земельної ділянки не згідний. Крім того, 24.12.2015 року [PERSON] подав позовну заяву про визнання права власності, яку обґрунтував тим, що в період шлюбу вони з відповідачкою придбали торгівельне приміщення, яке згодом стало магазином промислових та продовольчих товарів " [INFO]", що по [ADDRESS]. Він, [PERSON], та [PERSON], як подружжя займалися підприємницькою діяльністю і за кошти з цієї діяльності придбали спірний магазин, розвивали його, отримували від його діяльності доходи, а тому вважає магазин спільною сумісною власністю подружжя. Просив визнати даний магазин спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 його частину ( т.2,а.с.3) . Під час судового розгляду справи судом було задоволено заяви [PERSON], про залишення позовних вимог в частині поділу магазину без розгляду та про відмову від позовних вимог в частині поділу спального набору, кухонного набору, двох меблевих стінок, двох телевізорів марки "Самсунг" та одного холодильника марки "Самсунг". В зустрічній позовній заяві позивачка [PERSON] просила суд ухвалити рішення, яким поділити набуту ними в шлюбі земельну ділянку та визнати за нею право особистої приватної власності на 1\\2 частину земельної ділянки площею 0,0960 га., яка розташована на території Угринівської сільської ради в масиві "Боднарчик", цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належить відповідачу [PERSON]на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 02 червня 1999 року, нормативною грошовою вартістю 46025,76 грн. Судові витрати стягнути з відповідача ( т.1, а.с.54-55). [PERSON] в судове засідання не прибув, однак будучи допитаним в минулих судових засіданнях позовні вимоги підтримав з викладених в позовній заяві підстав, зокрема просив суд поділити домоволодіння, визнати магазин спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину магазину. Крім цього пояснив суду про те, що що дійсно у березні 2010 року шлюбні стосунки з [PERSON] фактично були припинені. З того часу вони спільно з [PERSON] не проживали, будь-якого майна не придбали. У судовому засіданні представник [PERSON] по довіреності [PERSON] зустрічний позов підтримав, а позов [PERSON] визнав частково, вважає за доцільне поділити домоволодіння та земельну ділянку. Вимоги [PERSON] про стягнення компенсації за половину вартості автомобілів, визнання магазину промислових та продовольчих товарів "[INFO]", що по [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 його частину вважає необґрунтованими з підстав, викладених в запереченні на позов ( т.1, а.с.28-30). Свідок [PERSON] суду дала показання про те, що [PERSON] не проживає спільно з [PERSON], з весни 2010 року. Свідок [PERSON], суду дала показання про те, що у березні 2010 року [PERSON], забрав всі свої речі і покинув [PERSON], яка з того часу проживає сама. Магазин [PERSON], придбала за свої кошти, сама займається магазином . Аналогічні по суті показання дав суду свідок [PERSON] Свідок [PERSON] .суду дав показання про те, що [PERSON], тривалий час працював в Росії в складі його бригади, яка займалася лісозаготівлею. [PERSON] по 10 місяців знаходився в Росії на заробітках і заробляв гроші, які отримувала [PERSON] Експерт [PERSON] суду дав показання про те, що на виконаня ухвали суду проводив експертизу домоволодіння, магазину та земельної ділянки. Вартість цих об"єктів відображена у висновку. Відсутність земельної ділянки на якій розташований спірний магазин не дає можливості його поділити. Вислухавши учасників процесу, свідків, вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення, а позов [PERSON] до задоволення не підлягає з таких підстав. За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ,крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з"ясуванню обставин справи, сприяє здійсненню прав сторін. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що за час спільного проживання в шлюбі, який було укладено 04 серпня 1994 року ( т.1, а.с.9 ), а розірвано 20 вересня 2013 року ( т.2, а.с.5), сторони придбане майно, яке є спільною сумісною власністю та яке є в наявності, зокрема домоволодіння за [ADDRESS] , вартістю 566242.00 грн. Відповідно до висновку БТЕ запропоновано два варіанти розподілу будинковолодіння на дві частини (т.1, а.с.131-152). Сторони не можуть домовитися між собою щодо варіанту розподілу домоволодіння,у зв"язку з чим, визначитися з варіантом розподілу необхідно суду. За змістом ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Згідно ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Ураховуючи пояснення сторін, суд приходить до переконання про необхідність поділу спірного домоволодіння наступним чином. Спірне будинковолодіння придбане сторонами за їх спільні кошти, а тому підлягає поділу між подружжям у співвідношенні 1\\2 до 1\\2. [PERSON] згідно другого варіанту розподілу житлового будинку будівельно-технічної експертизи слід присудити гараж площею 26.5 кв.м.,комору площею 15.0 кв.м.,коридор площею 4.8 кв.м.,житлову кімнату площею 25.2 кв.м.,житлову кімнату плащею 24.1 кв.м., а всього будинку, загальною площею 95.6 кв.м. та вартістю 275 205.0 грн.; з господарських будівель та споруд сарай під літ."В",загальною вартістю 1212.0 грн ., а всього домоволодіння на загальну суму 276 417 грн.; [PERSON] слід присудити згідно другого варіанту розподілу житлового будинку будівельно-технічної експертизи коридор площею 6.8 кв.м., передпокій площею 13.0 кв.м.,ванну площею 8.7 кв.м., сауну площею 1.8 кв.м.,коридор площею 5.8 кв.м.,комору площею 3.4 кв.м., кухню площею 16.5 кв.м., передпокій площею 20.0 кв.м.,житлову кімнату площею 9.3 кв.м.,житлову кімнату площею 15.8 кв.м., а всього будинку загальною площею 101,1 кв.м. та вартістю 291 037,0 грн.; з господарських будівель та споруд сарай під літ."Б", загальною вартістю 4216,0 грн ., а всього домоволодіння на загальну суму 295 253, 0 грн.; При цьому з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути - 9418,0 гривень компенсації за відхилення від ідеальних частин. З приводу позовних вимог [PERSON] щодо поділу автомобілів, суд зазначає наступне. Згідно з повідомленням Управління державтоінспекції в Івано-Франківській області № 16/3120 від 30.09.2013 року за [PERSON] було зареєстровано сім автомобілів, зокрема автомобіль марки "Фіат - Дукато",1990 р.в. зареєстрований 09.06.1999 року та знятий з обліку 25.04.2008 року, автомобіль марки "Мерседес-Бенц Віто", 2001 р.в. зареєстрований 25.11.2005 року та знятий з обліку 29.11.2005 року, автомобіль марки "Рено-Трафік", 2001 р.в, зареєстрований 08.12.2005 року та знятий з обліку 16.04.2008 року, автомобіль марки "Рено-Трафік",2005 р.в, зареєстрований 09.10.2008 року та знятий з обліку 22.11.2011 року, автомобіль марки "Рено-Трафік" 2009 р.в. зареєстрований 07.02.2012 року та знятий з обліку 13.08.2013 року, автомобіль марки "Джип-Компас"2011 р.в. зареєстрований 18.04.2013року та знятий з обліку 13.08.2013 року, автомобіль марки "Шевроле-Нива",2005 р.в. зареєстрований 12.06.2013 року та знятий з обліку 13.08.2013 року (т.1,а.с.229) . Позивач [PERSON] в судовому засіданні не заперечив того факту, що спірний автомобіль марки "FIAT DUCATO", (1990), білий, № дв. [NUMBER], № куз.[NUMBER],№ шac. фургон, автомобіль марки "MERCEDES-BENZ Vilo, (2001), оранжевий, № дв.[NUMBER], №куз.[NUMBER], автомобіль марки "RENAULT Trafic, (2001), білий, № дв.БН, №куз.[NUMBER] на час виникнення спору не знаходився в розпорядженні сім"ї, тому суд не знаходить підстав для визнання за позивачем [PERSON] права на частину грошових коштів, виручених від продажу цих автомобілів. Частиною 6 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Пунктом 30 Постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя " роз'яснено, що якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Згідно ст.57 ЦПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко-і відеозаписів, висновків експертів. З пояснень сторін, свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] встановлено, що [PERSON] та [PERSON] спільно не проживали з березня 2010 року, спільного господарства не вели. Зазначене вказує на те, що сторони припинили фактичні шлюбні стосунки у березні 2010 році, і з того часу не були пов"язані сімейними відносинами та спільним побутом, а тому позивач [PERSON] не приймав будь-якої участі в купівлі автомобілів, які були зареєстровані за [PERSON] в період з 2012 року по 2013 рік, зокрема автомобіль марки "RENAULT Trafic", (2009), білий, №дв.[NUMBER], № куз. [NUMBER], автомобіль марки "JEEP COMPASS" 2.4, (2011). сірий, № дв. [NUMBER], № куз. [NUMBER], автомобіль марки "CHEVROLET NIVA", (2005), сірий, № дв. [NUMBER], № куз. [NUMBER], Про те, що він не приймав участь у придбанні спірних автомобілів підтвердив і сам позивач [PERSON], однак вважає, що всі ці автомобілі були придбані за спільні кошти, які були накопичені у сімейному бюджеті і знаходилися там до моменту розірвання у вересні 2013 року шлюбу. Джерело походження цих коштів та яка їх сума знаходилася в сімейному бюджені йому не відомо, де, коли, та за яких обставин були придбані та відчужені ці автомобілі йому також нічого невідомо. За таких обставин, суд приходить до переконання, що транспортні засоби марки "RENAULT Trafic", (2009), білий, "JEEP COMPASS" 2.4, (2011), сірий, "CHEVROLET NIVA", (2005), сірий, придбані [PERSON] за час її окремого проживання у зв"язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з [PERSON], а тому є її особистою власністю, що не підлягає поділу, а тому відсутні підстави для визнання за позивачем [PERSON] права на частину грошових коштів, виручених від продажу цих автомобілів. Разом з тим, згоди на відчуження автомобіля марки "RENAULT Trafic", сірий, № дв.[NUMBER], № куз. [NUMBER], 2005 року випуску, який зареєстрований 09.10.2008 року та знятий з обліку 22.11.2011 року, тобто після фактичного припинення сторонами шлюбних стосунків, [PERSON] не давав і матеріали справи таких даних не містять. Відчуження цього автомобіля без згоди позивача [PERSON] після фактичного припинення шлюбних стосунків суд враховує як обставину, яка дає цьому позивачу право на компенсацію половини вартості вказаного автомобіля. Вартість транспортного засобу марки "RENAULT Trafic", сірого, № дв.[NUMBER], № куз. [NUMBER], 2005 року випуску, згідно висновку про вартість майна станом на 10.05.2016 року складає 219010,00 грн.( т.2, а.с.43), тому з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути компенсацію половини вартості цього автомобіля. Відмовляючи в задоволенні вимоги [PERSON] щодо визнання магазину промислових та продовольчих товарів " [INFO]", що по [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 його частину, суд виходить з наступного. Згідно копії договору купівлі - продажу магазину (т.1,а.с.32) 01 березня 1999 року [PERSON] придбала приміщення магазину "[INFO], що знаходиться в [ADDRESS]. В своїй заяві [PERSON] стверджує про те,що він та [PERSON], як подружжя займалися підприємницькою діяльністю і за кошти саме з цієї діяльності придбали спірний магазин, однак витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців підтверджено, що [PERSON] зареєстрований як фізична особа- підприємець тільки 04.06.2010 року т.2,а.с.70), тому [PERSON] не міг кошти з цієї діяльності внести на придбання спірного магазину. Крім цього, вищенаведені докази підтверджують, що сторони фактично припинили шлюбні стосунки у березні 2010 року. Відповідно до копії Свідоцтва про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб"єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (т.1, а.с.40) [PERSON] зареєстрована 18 березня 1999 року як фізична особа-підприємець. Відповідно до п.29 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" - майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Аналізуючи вищенаведені докази суд вважає, що магазин, який знаходиться по [ADDRESS] є майном фізичної особи - підприємця і не є спільною сумісною власністю сторін, у зв'язку з чим, позов [PERSON], в частині визнання цього магазину спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 його частину не підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] про поділ земельної ділянки площею 0,0960 га., яка розташована на території Угринівської сільської ради на масиві "Боднарчик", цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належить відповідачу [PERSON], на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 02 червня 1999 року, вартістю 346542.00 грн., суд зазначає наступне. Судом встановлено, що на підставі рішення Угринівської сільської ради народних депутатів від 03 червня 1997 року [PERSON] безоплатно отримав 02 червня 1999 року земельну ділянку площею 0, 0960 га, яка розташована на території Угринівської сільської ради на масиві "Боднарчик", цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (т.1, а.с.98). 9 лютого 2011 року набрав чинності Закон № 2913-VI, яким ст. 61 СК України доповнено частиною п'ятою такого змісту: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Статтею 61 СК України (у редакції, чинній до внесення змін Законом № 2913-VI) було встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Закон № 2913-VI не має зворотної дії в часі і не може бути застосований до спірних правовідносин. За таких обставин, спірна земельна ділянка, згідно діючих на момент її отримання норм, не є майном, набутим подружжям за час шлюбу, і не підлягає поділу між ними, оскільки [PERSON] безоплатно отримав її в приватну власність, використавши своє право громадянина на приватизацію. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 88 ЦПК України. На підставі ст.ст. 57, 60, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.368 ЦК України,

Outcome: partial