Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-17 00:00:00

10 січня 2020 року до Василівського районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка [PERSON] зазначає, що 15 жовтня 2016 року з відповідачем [PERSON] вона уклала шлюб, який зареєстрований Виконавчим комітетом Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області, актовий запис №79. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , який на даний час мешкає з нею. Як зазначає у позовній заяві позивач [PERSON] спільне життя з відповідачем не склалося, шлюбні стосунки фактично між ними припинені з вересня 2019 року, вони перестали вести спільне господарство, мають різні бюджети. Причиною припинення шлюбних відносин стала взаємна втрата почуттів любові та поваги один до одного внаслідок відсутності взаєморозуміння між ними, різних життєвих інтересів, що істотно заважає подальшому спільному проживанню. За таких обставин позивачка [PERSON] вважає, що їх сім`я розпалася остаточно, шлюбні відносини поновлені бути не можуть, збереження шлюбу та подальше спільне життя з відповідачем вважає неможливим, а примирення недоцільним, а тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] , який зареєстрований 15 жовтня 2016 року виконкомом Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області, актовий запис № 79. Судові витрати позивачка просить стягнути з відповідача на її користь. Ухвалою Василівського районного суду від 26 лютого 2020 року року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засідання з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, проте на адресу суду від позивачки [PERSON] надано письмову заяву з проханням розглянути справу без її участі. На заявлених позовних вимогах наполягає та просить суд задовольнити позов за підставами, викладеними у позовній заяві. Проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує. Після розірвання шлюбу її прізвище просить не змінювати та залишити прізвище « [PERSON] » (а.с.25). В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, проте на адресу суду подано відповідачем письмову заяву з проханням розглянути справу без його участі. Позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу визнає у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення та розірвання шлюбу (а.с.26). Всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини по справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі - [PERSON] та [PERSON] з 15 жовтня 2016 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований Виконавчим комітетом Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області, актовий запис № 79, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.3). Від подружнього життя сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, копія якого є в матеріалах справи (а.с.4). Подружні стосунки між сторонами припинені по причині розбіжностей характерів та різних поглядів на життя, що призвело до втрати почуття любові один до одного, тому позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом. Чинним законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду: зокрема, положеннями ст.ст.104 ч.2,105 ч.3,110 ч.1 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст.111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, сторони вважають неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати їх прийняти заходи до примирення. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх неповнолітньої дитини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.113 СК України, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Тому, з урахуванням викладеної позивачкою позиції у поданій нею заяві від 18.03.2020 року, суд вважає необхідним після розірвання шлюбу прізвище позивачки залишити без змін « [PERSON] ». Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи вищенаведені законодавчі норми, виходячи з принципів об`єктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі та суд приходить до висновку, що дана сім`я розпалася остаточно та будь-яких підстав для її збереження судом не встановлено та відповідачем в суді не доведено. Крім того, оскільки позивачка [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням її до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Примушування до шлюбу не допускається. А тому, подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу між сторонами суперечило б їх інтересам, що має істотне значення. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вивчивши обґрунтування [PERSON] заявлених нею позовних вимог, та приймаючи до уваги визнання відповідачем [PERSON] позовних вимог про розірвання шлюбу у повному обсязі, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки факти, викладені у позовній заяві свідчать про те, що шлюб між сторонами фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим, його формальне існування обмежує особисту свободу позивачки та порушує її особисті інтереси, що мають істотне значення, на теперішній час сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, тому суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх малолітньої дитини. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат в розмірі 420,40 грн. та повернення позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачкою при поданні позову до суду в розмірі 420,40 грн. Таким чином, у відповідності до положень ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку судового розгляду, суд вважає необхідним повернути позивачу [PERSON] з державного бюджету - 50% судового збору, сплаченого нею при пред`явленні позову до суду, а саме: в розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок, згідно квитанції № 1332-08-045/1 від 08.01.2020 року, виданої Відділенням №1 у м.Дніпрорудне АКБ «Індустріалбанк», оригінал якої міститься в матеріалах справи (а.с.1). Крім того, відповідно до положень п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] залишок судових витрат у вигляді судового збору за пред`явлення позову до суду, в сумі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок, які були понесені позивачкою та документально підтверджені відповідним платіжним документом у вигляді квитанції, оригінал якої міститься в матеріалах справи (а.с.1). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved