Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

08.05.2019 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, та з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд надати їй дозвіл на виїзд неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері [PERSON] , за кордон за межі України без згоди та супроводу батька дитини - [PERSON] , до Російської Федерації на період з 17 вересня 2019 року по 03 жовтня 2019 року. Надати [PERSON] або її офіційному представникові дозвіл на оформлення та виготовлення проїзних документів на тимчасовий виїзд за кордон за межі України неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , до Російської Федерації, без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] . В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 15 вересня 2015 року. Від цього шлюбу вони з відповідачем мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач з моменту розлучення по теперішній час мешкає окремо від дитини, не приймає участь у її вихованні та матеріальному утриманні. Більш того, відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачу у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд неповнолітньої [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення останньої. А також неповнолітня дитини бажає спілкуватись зі своїми дідусем та бабусею, які проживають в місті Санкт-Петербург (Російська Федерація). Також позивач та її донька мають усне запрошення на весілля родича до Російської Федерації, яке відбудеться 20.09.2019 року. Крім того, виїзд неповнолітньої дитини за кордон добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку дитини, як особистості, та покращить її фізичний та психологічний стан. Але не зважаючи на це, батько дитини - [PERSON] , безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує права дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими обов`язками. Для виїзду за кордон разом з донькою, позивачу необхідно отримати у батька дитини нотаріально посвідчену згоду, однак відповідач такої згоди не надає, що зумовило звернення позивача до суду. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Череватій В.І. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст. ст. 128, 130, 131 ЦПК України. Ухвалою суду від 15 травня 2019 року провадження у справі відкрито (а. с. 21). У судове засідання позивач [PERSON] та її представник - адвокат Кочуров А.О. не з`явилися, були повідомлені про дату, час та місце судового засідання належним чином. Суду надано заяви, відповідно до яких позивач та представник позивача просили розглянути справу за їх відсутності, заявлені уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач [PERSON] , який був судом належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи, шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті суду (а.с. 23, 35, 43, 50), не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, причини неявки суду не повідомив, з заявою про розгляд справи за його відсутністю до суду не звертався. Представник служби у справах дітей Арцизької районної державної адміністрації Одеської області, як орган опіки та піклування - Мінчев А.І. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, уточнені позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Відповідно до ст. 281 ЦПК України Арцизьким районним судом Одеської області була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Крім того, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, які регулюються цивільним законодавством щодо особистих немайнових прав і обов`язків батьків, зокрема щодо рівності прав та обов`язків матері та батька щодо дитини і при вирішенні спору, що виник між сторонами у справі слід керуватися Сімейним кодексом України та законодавчими актами, що регулюють порядок виїзду та в`їзду неповнолітніх дітей за кордон. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законом або договором. Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи і гідності. Суд, дослідивши матеріали справи, у межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) встановив наступне. Відповідно до заочного рішення Нахімовського районного суду міста Севастополь від 15 вересня 2015 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище « [PERSON] », що також підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 22 грудня 2016 року (а. с. 8, 9). Як вбачається зі Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Арцизького районного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] народилася [INFO] , батьками якої зазначені - [PERSON] та [PERSON] (а. с. 9). Відповідно до виконавчого листа, виданого Арцизьким районним судом Одеської області від 28.05.2014 року, з [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] , яка народилася [INFO] та [PERSON] , яка народилася [INFO] , у розмірі 1/2 частки від його заробітку (доходу), але не менше мінімального розміру аліментів на одну дитину, передбаченого ч. 2 ст. 182 СК України, тобто не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно (а.с. 11). Згідно довідки № 961, виданої Виконавчим комітетом Арцизької міської ради Арцизького району Одеської області від 16.04.2019 року вбачається, що [PERSON] , 2009 р. н., проживає разом з матір`ю (а.с. 12). На підтвердження уточнених позовних вимог позивачем надано суду докази мети поїздки дитини у супроводі матері - запрошення на весілля родичів, країна поїздки - Російська Федерація, адреса місця перебування дитини за кордоном - [ADDRESS] , період поїздки - з 17.09.2019 року по 03.10.2019 року. На підтвердження обґрунтування обставин поїздки позивачем надані наступні докази: запрошення на весілля, яке відбудеться 20.09.2019 року у містах Пушкін та Гатчина Ленінградської області Російської Федерації, квитки сполученням Сарата - Санкт-Петербург перевізника Verstiyk Tour на 17.09.2019 року на ім`я дитини [PERSON] та матері [PERSON] , квитки сполученням Санкт-Петербург - Сарата перевізника Verstiyk Tour на 03.10.2019 року на ім`я дитини [PERSON] та матері [PERSON] . Таким чином, наявні підтвердження мети поїздки та обов`язкового повернення дитини на територію України. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що тимчасовий виїзд дитини [PERSON] за кордон - до Російської Федерації, відповідатиме найкращим інтересам дитини, оскільки дитина зможе отримати позитивні емоції та святі весілля, побачити родичів та поспілкуватись із ними, огляне нові цікаві міста та місцевість. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 04.07.2018 року, справа № 712,10623/17. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися в супереч інтересам дитини. Принцип п. 7 цього міжнародного правового акту передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання. Як з`ясовано в судовому засіданні з 2015 року сторони однією сім`єю не проживають, шлюб між сторонами розірвано, фактичне місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , визначене з позивачем, тому, цей обов`язок покладено на матір - позивача по справі. Оскільки сторони однією сім`єю не проживають і фактично місце проживання неповнолітньої доньки визначене за позивачем, то цей обов`язок покладено перш за все на матір, яка повинна постійно доглядати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України. На думку суду та враховуючи частину 1 статті 3 Конвенції про права дитини щодо приділення першочергової уваги як найкращому забезпеченню інтересів дитини, право дитини на вільне пересування та виїзд за кордон не може бути обмежене, а сам виїзд дитини за кордон не порушує прав відповідача, як батька дитини, та вчиняється матір`ю в інтересах сина. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. В судовому засіданні встановлено, що на час розгляду справи встановити зареєстроване місце проживання відповідача не представилось можливим, тому виклик такої особи як відповідача у справі здійснювався через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Відповідач не позбавлений батьківських прав щодо його неповнолітньої доньки - [PERSON] . Згідно ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. На підставі ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції по права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Також Європейський суд з прав людини зазначив, що руйнування родинних зв`язків означає відсікання дитини від її коріння й може бути виправдане лише за виняткових обставин. В судовому засіданні встановлено, що позивач постійно проживає в м. Арциз Одеської області, неповнолітня донька проживає з нею та знаходиться на повному матеріальному забезпеченні позивача, тому в даному випадку виїзд дитини за кордон не пов`язаний із виїздом за межі України на постійне місце проживання разом з матір`ю або довгострокове перебування за межами України з інших причин. А тому внаслідок ухвалення рішення про надання дозволу на виїзд дитини за кордом ніяким чином не будуть порушені та обмежені права відповідача, як батька дитини, на піклування, спілкування та виховання дитини. Таким чином, судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування за кордоном, виїзд дитини носить тимчасовий характер, має на меті відпочинок та оздоровлення і не пов`язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцію. Враховуючи інтереси дитини, конституційний принцип охорони дитинства, встановлений ч. 3 ст. 51 Конституції України, виходячи зі встановлених судом обставин, з урахуванням віку дитини на час розгляду справи (10 років), суд приходить до висновку, що надання позивачу дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька, в супроводі матері для відпочинку та оздоровлення, відповідатиме інтересам дитини, сприятиме зміцненню її здоров`я та розвитку здібностей, не порушує права та інтереси відповідача. Надання дозволу позивачу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України, суд вважає можливим, виходячи з конфліктів сторін у справі між собою, внаслідок чого відповідач відмовляється надавити дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини, що негативно відображається на інтересах дитини, та не позбавить права відповідача брати участь у вихованні та утриманні дитини. Відповідач на спростування доводів та доказів сторони позивача своїх доказів суду не надав, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що, з урахуванням інтересів дитини, надання за рішенням суду дозволу на виїзд з України дитини з позивачем без згоди та супроводу батька не буде суперечити вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст. ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини. В зв`язку з чим суд приходить до висновку, що вимоги щодо надання дозволу на виїзд неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , за межі України без згоди та супроводу батька [PERSON] засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а відтак підлягають задоволенню, з поверненням дитини до України. Вирішуючи позовні вимоги щодо надання дозволу позивачу або її офіційному представникові на оформлення та виготовлення проїзних документів на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька дитини, суд виходить з наступного. При розгляді справ про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків необхідно виходити з положень Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року, в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724, якими передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). За змістом ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (в редакції 16.05.2013 року), документами, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (в редакції 16.05.2013 року) оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із п. 2 ст. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення оригіналів або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ № 231 від 31.03.1995 року (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24.03.2004 року № 380), оформлення паспортного/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою,- того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону. У витязі з узагальнення судової практики розгляду цивільних справ із застосуванням Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція) зазначено, що відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання (постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року N 8). Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування за кордоном, суд дійшов висновку про доцільність задоволення позовних вимог [PERSON] та надання дозволу на виїзд неповнолітньої [PERSON] за кордон без згоди та супроводу її батька - [PERSON] , з зворотнім поверненням на територію України. Оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки виїзд дитини [PERSON] , [INFO] , за кордон відповідає інтересам дитини, за своєю метою має сприяти загальному розвитку дитини, в той же час відповідач [PERSON] не надає згоду на виїзд дитини за кордон, що в розрізі даних правовідносин порушує права та інтереси неповнолітньої дитини. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами , судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при звернені до суду з даним позовом сплатила судовий збір у розмірі 768,40 гривень (а.с. 5). Враховуючи, що позов судом задоволений, розмір судового збору який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 768 гривень 40 копійок. На підставі викладеного, Конвенції про права дитини, Декларації прав дитини, ст.51 Конституції України, ст. ст. 7, 141, 150, 155, 157 Сімейного кодексу України, ст. 313 Цивільного кодексу України, ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України від 27 січня 1995 року № 57, Правил оформлення і видачі паспорта України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31.03.1995 року,

Outcome: approved