Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з жовтня 2007 року по листопад 2010 року, від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу син проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач тривалий час чинить перешкоди у здійсненні позивачкою заходів, спрямованих на покращення здоров"я дитини, його фізичного, духовного, інтелектуального розвитку, зокрема, відмовляється надати дозвіл на виїзд за кордон. Вона має можливість на даний час вивозити дитину на відпочинок за кордон, але не може цього зробити через перешкоди, що чинить відповідач. На підставі викладеного позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд: - надати їй дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO], за кордон без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини [PERSON] до Туреччини на період з 29.07.2014 року по 08.08.2014 року; - надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO], за кордон без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини [PERSON] до повноліття дитини; - дозволити їй або її офіційному представнику без згоди батька оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ним повноліття. В судовому засіданні позивачка [PERSON] повністю підтримала свої позовні вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю. Пояснив, що він постійно за вимогою позивачки надає дозвіл на виїзд дитини за кордон, але не відразу, а безпосередньо перед поїздкою. Не заперечував проти задоволення позову та надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Вислухавши пояснення позивачки, відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі в період з жовтня 2007 року по листопад 2010 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Як встановлено судом, з часу розлучення дитина постійно проживає з позивачкою, яка піклується про неї, повністю матеріально та морально утримує, доглядає за сином, займається його розвитком та вихованням. Відповідач з часу розірвання шлюбу дитиною не цікавиться, участі у вихованні та догляді за дитиною не буду, розвитком дитини не займається, матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. На даний час позивачка має можливість для виїзду дитини за кордон на відпочинок та оздоровлення. Крім того, дитина [PERSON] відвідує школу айкідо та в подальшому буде виїзджати на відпочинок у спортивні табори, в тому числі і за кордон. Оскільки відповідач дозвіл на виїзд дитини за кордон не надає, позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ч.2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч.2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічне положення міститься у п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України №57 від 27.01.1995 року, про те, що виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою КМ України №231 від 31.03.1995 року, визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Позивачка [PERSON], звертаючись до суду із вимогами до відповідача, просить надати дозвіл на виїзд за межі України малолітній дитині без згоди та супроводу батька на період поїздки до Туреччини, а також до повноліття дитини, а також надати дозвіл на виготовлення документів без дозволу батька. Але під час розгляду справи було встановлено, що 08.07.2014 року відповідачем було оформлено нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини разом з позивачкою за кордон на відпочинок в період з 28.07.2014 року по 10.08.2014 року включно, а тому позовні вимоги [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон у вказаний період не підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про надання дозволу на виїзд дитини за кордон до повноліття та оформлення необхідних документів без згоди батька, то суд вбачає, що наведені вище норми права не містять такого положення, що на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України дитині, яка не досягла 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, дозволяється разовий виїзд дитини, і для кожної наступної короткострокової поїздки необхідно отримання нового рішення, у разі, якщо батько (мати) відмовиться від надання дозволу на виїзд своєї дитини за межі України, що сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язків відносно своїх дітей, зокрема, ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, що законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони на даний час не перебувають у шлюбі, відповідач не заперечує проти надання судом дозволу на виїзд дитини за кордон у судовому порядку, особисто не завжди своєчасно надає такий дозвіл. При цьому суд приймає до уваги, що можливість отримання згоди в судовому порядку на виїзд дитини за межі України без згоди батька може зайняти стільки часу, що на момент набранням рішенням законної сили, сплинуть встановлені строки для оформлення проїзних документів, зокрема, коли для права в'їзду в держави необхідно отримання візи в посольстві чи консульській установі, приймає до уваги, що в судовому засіданні не надано жодного доказу, що виїзд за кордон дитини пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю або довгострокове перебування за межами України з інших причин, а тому суд вважає, що внаслідок ухвалення рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини жодним чином не порушується і не обмежується. Але разом з тим суд задовольняє вищевказані вимоги частково, оскільки дозвіл на виїзд дитини за кордон, відповідно до діючого законодавства, необхідно лише до 16-річного віку дитини, а тому необхідності у наданні такого дозволу до повноліття дитини немає. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про підставність та обгрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон до 16 років та надання дозволу на оформлення відповідних документів без дозволу батька. На підставі викладеного,

Outcome: partial