Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] та просила суд прийняти рішення, яким визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . В обґрунтування позову позивачка зазначає, що з 17.04.2015 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі та рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13.12.2018 шлюб між ними було розірвано. Від спільного подружнього життя у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Позивачка посилалася на те, що після припинення шлюбних відносин, їхній син проживає разом з нею у квартирі її батьків. Зазначено, що позивачка працевлаштована, має заробіток, також отримує від відповідача аліменти на утримання сина, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, до кримінальної відповідальності не притягувалася, у психіатра на обліку не перебуває. Згідно акту обстеження умов проживання сім`ї (особи) дитини від 26.03.2019, за адресою: [ADDRESS] . створені умови для проживання дитини. При цьому, позивачка посилалася на те, що відповідач є військовослужбовцем, а тому часто перебуває у відрядженнях. 19.04.2019 ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва відкрито загальне провадження в справі та призначено підготовче судове провадження. У підготовче засідання позивачка не з`явилася, від неї надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. Від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач у підготовче засідання не з`явився, подав до суду відзив, у якому просив проводити розгляд справи у його відсутність, також надав нотаріально завірену заяву про визнання позову. Провівши підготовче судове засідання в порядку ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити за його результатами рішення, зважаючи на визнання відповідачем позовних вимог в повному обсязі. Судом встановлено, що сторони 17.04.2015 зареєстрували шлюб, від спільного шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13.12.2018 шлюб між сторонами розірвано. Так, позивачка просить визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із нею. В обґрунтування необхідності визначення місця проживання сина сторін з нею, вказує на те, що працевлаштована, має заробіток, також отримує від відповідача аліменти на утримання сина, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, до кримінальної відповідальності не притягувалася, у психіатра на обліку не перебуває, а також для проживання дитини створені усі умови, на що суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 157 СК України питання вихання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Такі ж гарантії для батьків, що проживають окремо від дітей, та для самих дітей, встановлені ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства". Судом встановлено, що син сторін після фактичного припинення шлюбних відносин позивачки і відповідача залишився проживати з матір`ю. Згідно зі ст.141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Судом встановлено і не спростовується сторонами, що вони проживають окремо. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно норм ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Як вбачається з довідки №19072508400790975248, виданої Міністерством внутрішніх справ України, позивачка станом на 20.03.2019 до кримінальної відповідальності не притягалася, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Згідно характеристик, наданих ТОВ «Діскордія-Київ», ТОВ «ТК ТІРОЛЬ» та ОСББ «Соборна, 43», [PERSON] за місцем роботи та за місцем проживання характеризується позитивно. Згідно довідки №4 від 14.03.2019, виданої ТОВ «Діскордія-Київ», [PERSON] працює в даному товаристві з 05.06.2018, на даний момент займає посаду менеджер з комерційної діяльності, дохід за період з 05.06.2018 по 28.02.2019 склав 148 405,00 грн. Також, позивачкою було отримано від ТОВ «ТК ТІРОЛЬ» за лютий 2019 року заробітну плату у розмірі 3381 грн. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на диспансерному обліку у Прилуцькому наркодиспансері не числиться і за медичною допомогою не зверталася Як вбачається з акту обстеження умов проживання сім`ї (особи), дитини [PERSON] , складеного комісією Служби у справах дітей Прилуцької міської ради Чернігівської області, за адресою: вул. Соборна, 43/8, м. Прилуки, створені умови для проживання дитини. Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З точки зору закону одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст.1). Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Виходячи з цього, вище приведеного законодавства, яке при вирішенні даних спорів направлене, насамперед, на захист інтересів дитини, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки в частині визначення місця проживання дитини з нею. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 та 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. За таких обставин суд вважає, що при вирішенні спору між батьком та матір`ю щодо визначення місця проживання малолітньої дитини суд визначає з ким буде проживати малолітня дитина, а зазначення при цьому конкретної адреси місця проживання є обмеженням права батька чи матері, а також їх малолітньої дитини (дітей) на свободу пересування та вільний вибір місця проживання на території України. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом враховано, що відповідачем визнано позов, а відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки та задоволення вимоги позивачки про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . Суд,

Outcome: approved