Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

10 червня 2019 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON] до Комунального підприємства «Біленьке» Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позов обґрунтовано наступним. Позивач - [PERSON] з 16 листопада 2014 року працювала на підприємстві відповідача на посаді директора. Розпорядженням Сільського голови Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 15 грудня 2017 року Позивача було звільнено з займаної посади з 29 грудня 2019 року. Не погодившись зі звільненням, [PERSON] в січні 2018 року звернулась до суду з позовом про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання незаконним та скасування рішень, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення неотриманої матеріальної допомоги на оздоровлення, стягнення моральної шкоди. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 27 червня 2018 року позов [PERSON] було задоволено. Постановою Запорізького апеляційного суду від 20 лютого 2019 року вказане рішення залишено без змін. Зазначеним рішенням з відповідача на користь позивача, окрім іншого, було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 по 09 січня 2018 року (в межах позовних вимог). 01 березня 2019 року [PERSON] було поновлено на роботі на виконання вказаного судового рішення. Оскільки час вимушеного прогулу [PERSON] за період з 10 січня 2018 року до 01 березня 2019 року залишився неоплаченим, позивач звернулась до суду з даним позовом та просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 136 871,02 грн. 02 липня 2019 року від відповідача по справі до суду було подано заяву про визнання позову. 17 липня 2019 року [PERSON] подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, яка обґрунтована тим, що при здійсненні розрахунку позовних вимог позивачем було допущено помилку у визначенні суми середньоденної заробітної плати, що призвело до завищення всієї суми позову. З урахуванням наведеного, позивач просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 70 450,38 грн., додавши до заяви відповідний розрахунок. 07 серпня 2019 року представником третьої особи - Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, було подано письмові пояснення щодо позову. В поясненнях представник третьої особи зазначив, що рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 27 червня 2018 року, яким з КП «Біленьке» на користь [PERSON] було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1203,75 грн. за п`ять днів. Враховуючи наведені обставини, які встановлені в цій справі, представник третьої особи вважає, що середньоденна заробітна плата має становити 1203,75 грн. / 5 днів = 240,75 грн./день, а не 478,57 грн., як в позовній заяві (до зменшення позовних вимог). Враховуючи наведене, представник третьої особи вважав позовні вимоги частково обґрунтованими - на суму 68 854,60 грн. В судове засідання відповідач та її представник до суду не з`явились. Представник надала письмову заяву про проведення розгляду справи без її участі на підставі наявних у справі доказів. Відповідачем - Комунальним підприємством «Біленьке» Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області також до суду подано клопотання про проведення розгляду справи без участі представника. Від третьої особи на адресу суду подане письмове клопотання про проведення судового розгляду без присутності представника Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області. В заяві представник просив суд урахувати доводи, зазначені в письмових поясненнях. У відповідності до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Фіксування судового процесу технічними засобами в такому випадку не здійснюється, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши подані сторонами письмові докази та пояснення, викладені відповідно у позовній заяві (з урахуванням уточнення), заяві про визнання позову та письмових поясненнях третьої особи, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з письмових пояснень позивача та з тексту рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 27 червня 2018 року по справі № 317/115/18, [PERSON] з 16 листопада 2014 року працювала на посаді директора Комунального підприємства «Біленьке» Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області. Розпорядженням сільського голови Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 379-к від 15 грудня 2017 року [PERSON] було звільнено з посади директора КП «Біленьке» з 29 грудня 2017 року. Вказані обставині відповідачем та третьою особою не заперечувались. Зазначеним рішенням суду [PERSON] поновлено на роботі та стягнуто на її користь з КП «Біленьке» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 по 09 січня 2018 року. У відповідності до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи той факт, що судовим рішенням з відповідача на користь позивача було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період до 09 січня 2018 року, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги позивача щодо стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10 січня 2018 року по 28 лютого 2019 року (до дня, що передує дню фактичного поновлення на роботі). Встановлюючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню, суд враховує наступне. Визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється відповідно до "Порядку обчислення середньої заробітної плати", що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок). У відповідності до абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати - п. 5 Порядку. При цьому, середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів - п. 8 Порядку. Цим же пунктом встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Оскільки сторонами по справі не надано первинних документів, з яких можна встановити заробітну плату та робочі дні позивача за жовтень та листопад 2017 року, суд відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, визначає вказані обставини відповідно до рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 27 червня 2018 року по справі № 317/115/18. Як встановлено зазначеним рішенням, за жовтень 2017 року директор [PERSON] відпрацювала 21 робочий день, за які нараховано заробітну плату в розмірі 5388,80 грн., а в листопаді 2017 року - 22 робочих дня, за які їй нараховано 5203,38 грн. Таким чином, для визначення середньоденної заробітної плати, яка є базою для проведення розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, необхідно нараховану заробітну плату [PERSON] за жовтень-листопад 2017 року розділити на кількість відпрацьованих днів: 10 592,18 грн. / 43 дні = 246,33 грн./день, що співпадає з даними розрахунку, доданого до заяви про зменшення позовних вимог. При цьому суд критично ставиться до посилання представника третьої особи на розрахунок, наведений в рішенні суду від 27 червня 2018 року, відповідно до якого середньоденна заробітна плата за вказаний період становить 240,75 грн., оскільки ця сума внаслідок помилки позивача при поданні попереднього позову є меншою за обґрунтовану, що й зазначено судом у рішенні. Суд при ухваленні рішення встановив вірну суму середнього заробітку за 5 робочих днів - 1231,65 грн. (246,33 грн./день), але стягнув меншу суму, не виходячи за межі позовних вимог. Визначаючи кількість робочих днів за період з 10 січня 2018 року по 28 лютого 2019 року, суд керується листами Міністерства соціальної політики України, якими встановлено норми тривалості робочого часу на 2018 та 2019 рік. Згідно вказаних документів в січні 2018 року (з 10 числа) було 16 робочих днів; у лютому - 20 робочих днів; в березні - 21; в квітні - 20; в травні - 20, в червні - 20, в липні - 22; в серпні - 22; у вересні - 20; в жовтні - 22; в листопаді - 22 та в грудні - 20. В січні 2019 року був 21 робочий день, а в лютому - 20. Таким чином загальна кількість робочих днів з моменту звільнення [PERSON] (за винятком періоду, охопленого судовим рішенням) до моменту фактичного поновлення її на посаді становить 286. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає: 286 днів * 246,33 грн./день = 70 450,38 гривень, що відповідає розрахунку, наданому позивачем разом з заявою про зменшення позовних вимог. Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Оскільки позивач, на користь якого ухвалене дане рішення, звільнена від сплати судових витрат, суд вважає необхідним стягнути судовий збір в цій справі, з відповідача на користь держави.

Outcome: approved