Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

Позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Шинака-Україна" звернулося з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення коштів. Свій позов обґрунтовує тим, що 21 вересня 2015 року відповідач [PERSON] був прийнятий у вищевказане товариство на роботу бетонярем. 05 жовтня 2015 року відповідача було відправлено у відрядження в Республіку Польща з метою виконання будівельних робіт та видано 1450,00 грн. на оформлення документів у візовому центрі, аванс в розмірі 1821,00 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером № 881 від 02 жовтня 2015 року, а також видано спецодяг по відомості на видачу матеріальних цінностей, а саме черевики вартістю 408,37 грн., жилет вартістю 66,93 грн., каску вартістю 36,00 грн. Загальна вартість виданих коштів та матеріальних цінностей становить 3782,30 грн. Однак відповідач самовільно залишив місце роботи, куди він був відряджений, та зник у невідомому напрямку, а отримані ним матеріальні цінності не повернув. У зв'язку з вищенаведеним позивач просить стягнути з відповідача 3782,30 грн. завданої матеріальної шкоди та 1378,00 грн. понесених судових витрат. Представник позивача - товариства з обмеженою відповідальністю "Шинака-Україна" Коломейчук О.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, ствердив факти, наведені в позовній заяві. Крім того передставник позивача пояснив, що 21 вересня 2015 року відповідач [PERSON] був прийнятий у вищевказане товариство на роботу бетонярем. 05 жовтня 2015 року відповідача було відправлено у відрядження в Республіку Польща з метою виконання будівельних робіт, при цьому останньому було видано кошти та матеріальні цінності на загальну суму 3782,30 грн. Проте відповідач відпрацював на будівельних роботах лише 5 днів, після чого самовільно залишив місце роботи та зник у невідомому напрямку, а отримані ним матеріальні цінності не повернув. 13 листопада 2015 року [PERSON] було звільнено з роботи за прогул 15 жовтня 2015 року. Представник позивача ствердив, що для працівників, що працювали в цей час в Республіці Польща, сума відрядних за добу складала 300,00 грн., згідно розрахункового листа за жовтень 2015 року відповідачу має бути виплачено ще 302,74 грн. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково та пояснив, що він 21 вересня 2015 року був прийнятий на роботу бетонярем в ТзОВ "Шинака-Україна". 05 жовтня 2016 року він був відряджений в Республіку Польща для проведення будівельних робіт. Однак вказане місце роботи він самовільно залишив не через 5, а через 10-11 днів, оскільки йому не сподобалися умови праці. Відповідач повернувся в Україну 22-23 грудня 2015 року. В січні 2016 року він приїхав на підприємство з метою підписати обхідний лист, де дізнався, що його звільнили з роботи за прогул. Наказу про звільнення з роботи не оскаржував. Оскільки відповідальної особи за прийняття спецодягу в цей день на роботі не було, то він здав черевики іншому працівнику товариства - [PERSON] В бухгалтерії підприємства відповідача повідомили про наявність у відповідача боргу перед товариством. Відповідач ствердив, він посвідки про відрядження в бухгалтерію позивача не здав, за отриманий у позивача аванс на відрядження не відзвітувався, згідний відшкодувати шкоду за винятком вартості повернутих черевиків, однак зробить це після того, як товариство повністю розрахується з ним за відпрацьовані 10 днів у відрядженні з розрахунку 8 злотих республіки Польща за 1 годину роботи. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення повністю з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] був прийнятий на роботу бетонярем дільниці загально-будівельних робіт на умовах строкового трудового договору строком на 3 (три) місяці з 22 вересня 2015 року по 22 грудня 2015 року з посадовим окладом відповідно до штатного розпису, що підтверджується копією наказу № 152-к від 21 вересня 2015 року про прийняття на роботу (а.с.4). Наказом № 114-вд від 02 жовтня 2015 року про відрядження (а.с.5) стверджується, що відповідач [PERSON] був відряджений для виконання будівельних робіт в місто Кельчов Республіки Польща терміном на 30 (тридцять) днів з 05 жовтня 2015 року по 03 листопада 2015 року. У зв'язку з відрядженням відповідачем [PERSON] було отримано аванс в розмірі 1821,00 грн. та кошти на оформлення документів у візовому центрі в розмірі 1450,00 грн., що підтверджується видатковими касовими ордерами № 828 від 22 вересня 2015 року та № 881 від 02 жовтня 2015 року (а.с.6) а також видано спецодяг по відомості на видачу матеріальних цінностей (а.с.7). Згідно видаткових накладних № 444 від 02 квітня 2015 року та № Рнк/LC-0007179 від 28 липня 2015 року (а.с.8, 9) вартість отриманого відповідачем спецодягу становить 511,30 грн., зокрема: черевики - 408,37 грн., жилет - 66,93 грн., каска - 36,00 грн. Із табелю обліку робочого часу загально-будівельної бригади за жовтень 2015 року (а.с.49-51) вбачається, що [PERSON] в жовтні 2015 року відпрацював 5 робочих днів - з 5 по 9 жовтня включно. Із службового листа майстра [PERSON] від 16 жовтня 2015 року, адресованого директору ТзОВ "Шинака-Україна" (а.с.47), вбачається, що відповідач [PERSON] самовільно залишив місце роботи в місті Бута Республіки Польща, куди він був відряджений, не здавши інструмент та інше майно, видане фірмою для користування. Із пояснень відповідача вбачається, що він дійсно самовільно залишив місце роботи, куди він був відряджений та повернувся на Україну 22-23 грудня 2015 року. Із адресованого [PERSON] листа від 03 листопада 2015 року, який отримала 07 листопада 2015 року його дружина (а.с.45-46), вбачається, що ТзОВ "Шинака-Україна" просило прибути відповідача до товариства для надання письмових пояснень його відсутності на роботі та попереджало про те, що у разі відсутності протягом 5-ти днів з моменту отримання листа письмової відповіді товариство вважатиме відсутність [PERSON] на роботі як прогул та звільнить його згідно п.4 ст.40 КЗпП України. Згідно наказу № 173-к від 13 листопада 2015 року про припинення трудового договору відповідача [PERSON] було звільнено з роботи за прогул 15 жовтня 2015 року без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Згідно ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків за сукупністю таких умов: порушення працівником трудових обов'язків, наявності прямої дійсної шкоди, наявності причинного зв'язку між порушенням та шкодою, вини працівника. За змістом ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно достатті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків. Відповідно до ст.135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", виходячи з вимог ст.15 ЦПК, суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності. На думку суду, в ході розгляду справи позивачем доведено наявність умов для покладення повної матеріальної відповідальності на відповідача, оскільки цієї шкоди позивачу завдано внаслідок порушення трудових обов'язків, покладених на відповідача. Шкода, про стягнення якої просить позивач, є прямою та дійсною, вона заподіяна позивачу винними протиправними діями (бездіяльністю) відповідача. Згідно п.19 Постанови від 29 грудня 1992 року № 14 Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" роз'яснено, що до конкретної обстановки, за якої було заподіяно шкоду, слід відносити обставини, що перешкоджали працівникові виконувати належним чином покладені на нього обов'язки, зокрема, відсутність нормальних умов зберігання матеріальних цінностей, неналежна організація праці. Разом з тим, необхідно враховувати, чи приймав працівник залежні від нього заходи до запобігання шкоди. В ході розгляду справи судом не встановлено обставин, що перешкоджали відповідачу виконувати належним чином покладені на нього обов'язки щодо виконання будівельних робіт. Суд не бере до уваги твердження відповідача про те, що він здав черевики працівнику ТзОВ "Шинака-Україна" [PERSON], оскільки надана ним копія обхідного листа, яка не завірена належним чином (а.с.21), в силу ст.59 ЦПК України, на думку суду, не може вважатися допустимим доказом. Крім цього суд відхиляє доводи відповідача про те, що він відпрацював, перебуваючи у відрядженні, близько 10 - 11 днів, оскільки вищевказані доводи не підтверджені жодними дослідженими в судовому засіданні доказами. Поряд з цим, із довідки про нарахування заробітної плати № 99 від 08 липня 2016 року, виданої ТзОВ "Шинака-Україна" (а.с.31), розрахункового листа за жовтень 2015 року, виданого ТзОВ "Шинака-Україна" (а.с.43), вбачається, що [PERSON] в жовтні 2015 року відпрацював 5 днів, борг підприємства по виплаті йому заробітної плати становить 302,74 грн. Таким чином з відповідача, на думку суду, слід стягнути в користь позивача 3782,30 грн. завданої матеріальної шкоди, що складається із неповернутих відповідачем 1450,00 грн. на оформлення документів у візовому центрі, 1821,00 грн. авансу, а також спецодягу загальною вартістю 511,30 грн. Крім цього, у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та стягує їх в користь позивача в розмірі 1378,00 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved