Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

06 лютого 2019 року [PERSON] , місце проживання якої: [ADDRESS] , ІПН [NUMBER] , звернулася з позовом до [PERSON] , місце проживання якого: [ADDRESS] , Бахмутського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про визнання [PERSON] , [INFO] , батьком [PERSON] , [INFO] , стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання дочки, [PERSON] , у розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з моменту подання позову і до досягнення дитиною повноліття. Мотивуючи заявлені вимоги тим, що у період з 23 липня 2017 року по 12 березня 2018 року вони з відповідачем знаходились у фактичних шлюбних відносинах. Від цих стосунків [INFO] вона народила дочку - [PERSON] . Оскільки з відповідачем вони не знаходились у зареєстрованому шлюбі, то запис про народження дочки було здійснено із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. В той же час на прохання відповідача вона не вказувала його даних як батька у документах про народження дитини. Наразі відповідач відмовляється документально оформити своє батьківство відносно [PERSON] , хоча фактично проти свого батьківства щодо дитини і не заперечує. Окрім того, про їх спільну дитину також піклується та приймає участь у вихованні і мати відповідача [PERSON] , та його рідна сестра - [PERSON] . На сьогоднішній день вона щомісячно отримує державну допомогу як одинока мати. Враховуючи той факт, що відповідач добровільно відмовляється оформити своє батьківство відносно їх спільної дочки, то вважає, що вказане питання можливо врегулювати тільки в судовому порядку. Наразі дитина проживає з нею, при цьому будь якої допомоги на утримання дитини відповідач не надає, хоча відповідач наразі офіційно працевлаштований та отримує стабільний заробіток в розмірі приблизно 20000 грн., її спроби, які виразились в усних проханнях до відповідача, вирішити це питання без судового рішення були фактично проігноровані боржником. Просить позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 лютого 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання на 09 годину 00 хвилин 28 березня 2019 року та визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву з одночасним надісланням копії відзиву відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України позивачу. Ухвалою суду від 28 березня 2019 року закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання батьківства та стягнення аліментів та призначено справу до судового розгляду по суті на 08 годину 30 хвилин 27 травня 2019 року. Судове засідання призначене на 27 травня 2019 року було відкладено на 07 серпня 2019 року 14-00 годину за клопотанням представника відповідача. 23 липня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги про визнання батьківства відповідач визнає, щодо позовної вимоги про стягнення аліментів в розмірі ј частки всіх доходів відповідача просить відмовити та стягнути з нього на користь позивача на утримання неповнолітньої доньки аліменти у твердій грошовій сумі,а саме у розмірі 850 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Та зазначає те, що позивач не вірно вказує у позові, що відповідач офіційно працює у Республіці Польща, оскільки відповідач звідти в останнє відповідач виїхав ще 20 жовтня 2018 року. На даний момент офіційно не працевлаштований та отримує нерегулярний та нестабільний заробіток на тимчасових роботах в межах України. Проживає та працює на тимчасових роботах у с. Тростянець, Волинської області, Ківерцівського району зі своєю новою сім`єю. 14 лютого 2019 року між відповідачем та [PERSON] (до укладення шлюбу - [PERSON] ) укладено шлюб, крім того дружина відповідача перебуває на листі непрацездатності, оскільки вона знаходиться на 30 тижні вагітності та звільнена від роботи на 126 календарних днів. Тобто до моменту народження дитини. Зважаючи на те, що відповідач на даний момент не має постійного доходу - стягнення з нього ј всіх видів заробітку вважає неможливим. Судове засідання призначене на 07 серпня 2019 року було відкладено на 13 вересня 2019 року 09-30 годину за клопотанням представника позивача. 20 серпня 2019 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява, згідно якої позивач окрім двох пунктів які вказані у позові також ще третім пунктом просить зобов`язати Бахмутський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області внести відповідні зміни до актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , вказавши в графі «батько» - [PERSON] , [INFO] . В усьому іншому позовні вимоги залишились незмінні. 13 вересня 2019 року судове засідання не відбулося із-за неявки представника відповідача - [PERSON] та відкладено на 02 грудня 2019 року 13-00 годину, яке в подальшому також було відкладено на 23 січня 2020 року із-за технічної несправності зали судового засідання для проведення відеоконференції. Позивач та представник позивача не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, представник позивача надав суду заяву, в якій зазначив, що справу просить розглянути без їх участі, позов підтримують та просять суд його задовольнити. Представник відповідача - Бахмутського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, у судове засідання не прибув, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином та своєчасно, надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, проти позовних вимог, які стосуються безпосередньо їх, а саме щодо визнання батьківства та внесення відповідних змін до актового запису не заперечують. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не прибули, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином та своєчасно, представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, де також зазначив, що позовні вимоги відповідач визнає частково, а саме замість ј частки аліментів просить стягнути з нього аліменти у твердій грошовій сумі, а саме у розмірі 850 грн. У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Дослідивши надані суду докази та проаналізувавши встановлені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Сторони є громадянами України на підтвердження чого свідчать їх паспорти (а.с.7-8). Згідно копії довідки про реєстрацію місця проживання особи від 24 липня 2018 року (а.с.9) [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , де також зареєстрована її мати - [PERSON] , про що свідчить відповідна відмітка у паспорті громадянина України (а.с.7 зворот). З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.11) [PERSON] народилась [INFO] та її батьками є: батько [PERSON] (відомості відносно якого внесені на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, про що свідчить відповідна довідка (а.с.10), мати - [PERSON] . Відповідно до довідки про отримання допомоги від 06 лютого 2019 року (а.с.12) позивач за період з 01 серпня 2018 року по 31 січня 2019 року отримала допомогу у сумі 14234,76 грн. З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків вбачається, що у позивача є єдине джерело доходів і це державна та соціальна матеріальна допомога (а.с.13). Також до заяви долучені фотографії на яких зображені сторони разом (а.с.15-18), даний факт ніким із учасників справи не оспорювався на протязі усього розгляду справи у суді. Згідно копії візи, яка відкрита у Польщу на [PERSON] (а.с.69), останній виїхав звідти 20 жовтня 2018 року, про що стоїть відповідна відмітка і більше ніяких відміток на цій візі не має. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.70) [PERSON] , [INFO] , 14 лютого 2019 року одружився з [PERSON] , [INFO] , після одруження у чоловіка та дружина прізвища « [PERSON] » та « [PERSON] ». З копії листка непрацездатності серії [NUMBER] (а.с.71) вбачається, що [PERSON] є вагітною 30 тижнів та перебуває на лікарняному з 15 липня 2019 року, та якій потрібно стати до роботи 18 листопада 2019 року. Але про те, що цей лікарняний був продовжений, або те що наразі дружина відповідача перебуває у декретній відпустці, та не працює, як це зазначено у лікарняному, ані відповідачем ані його представником суду не надано, тобто стороною відповідача не надано суду підтвердження того, що його дружина наразі не працює та не має доходу та перебуває у декретній відпустці. Тому суд при ухвалені даного рішення не приймає доводи відповідача та його представника з приводу того, що його дружина є непрацездатною особою і йому потрібно витрачати свої доходи ще на утримання дружини, яка перебуває у декретній відпустці з немовлям. Згідно ст. 7 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року - дитина, наскільки це можливо, повинна знати своїх батьків і мати право на їх піклування за нею. Положеннями статей 1, 2, 18, 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що внесення змін до актового запису цивільного стану, в тому числі про народження дитини, проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. Відповідно до частини п`ятої статті 136 СК України не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу. Разом із тим, згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства як передбачено ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Частиною 3 статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України. Згідно ч. 1 ст. 136 СК України, особа, яка записана батьком дитини, відповідно до ст. ст. 122,124,126 та 127 СК України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього, як батька з актового запису про народження дитини. Оспорювання батьківства можливе тільки після реєстрації народження дитини і до досягнення нею повноліття. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № З «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», особа, яка записана батьком дитини, має право оспорювати своє батьківство, пред`являти позов про виключення запису про нього, як батька з актового запису про народження дитини. Відповідно до цієї ж постанови, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів предметом доказування у справах про оспорювання батьківства є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд ухвалює рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. Згідно до п. п. 20 п. 1 Розділу III Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. У відповідності до п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року № 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року N 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису. З системного аналізу положень ст. 129 СК України в сукупності з нормами глави 5 ЦПК України, яка регулює докази та доказування, вбачається, що доказами у даній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності, які підтверджують чи спростовують походження дитини від певної особи. У відповідності до вимог ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 126 СК України, походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Як вбачається зі ст. 128 СК України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір?ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 цього Кодексу. Відповідач факт його батьківства визнав і подав відзив, в якому зазначив про визнання позову про встановлення його батьківства по відношенню до дитини, народженої позивачем - дочки [PERSON] , [INFO] , в зв`язку з чим позовні вимоги щодо визнання батьківства. Задовольняючи позов в цій частині суд виходить насамперед із інтересів дитини. Ці інтереси більш за все відомі матері дитини. Вона у своєму позові та заяві про розгляд справи у її відсутність просила позов задовольнити, вважаючи що таке рішення буде відповідати інтересам дитини. Рішення суду про визнання батьківства є підставою для внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини в порядку ст. 134 СК України. При цьому, Бахмутський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в рамках даного судового провадження перебуває в статусі відповідача та суд може зобов`язати відповідача вчинити певні процесуальні дії, а тому відповідні зміни в актовий запис про народження дитини мають бути внесені на підставі рішення суду про визнання батьківства, що є належним способом захисту прав дитини. Що стосується позовної вимоги про стягнення із відповідача аліментів на утримання спільної дитини - дочки [PERSON] , [INFO] , то суд виходить з наступного: Згідно статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Судом встановлено, що між сторонами не має домовленості відносно розміру сплати аліментів відповідачем на утримання малолітньої дитини. Відповідно до ст. ст. 180, 181 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно частини 1 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, утому числі придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України). Згідно зі ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 03 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість потребує спеціального захисту та турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Вимога про стягнення аліментів на дитину може бути подана до суду протягом усього строку існування права на утримання, тобто до досягнення дитиною повноліття. За загальним правилом аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня подання позову на майбутнє. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків. Проживання батьків окремо від дитини не звільняє їх від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач позов в цій частині не визнав, а просив стягнути з нього у твердій грошовій сумі в розмірі 850 грн., оскільки у нього мінливий заробіток. Проте, відповідач є працездатним, доказів про його поганий стан здоров`я, який би заважав йому робити не надав, як і не надали доказів з приводу того, що відповідач не має стабільного офіційного доходу, і тому з нього потрібно стягнути саме у твердій грошовій сумі, оскільки віза до Польщі не може стверджувати той факт, що у відповідача відсутній стабільний дохід, а інших належних та допустимих доказів ані відповідачем ані його представником на протязі усього розгляду справи суду надано не було, а тому суд враховуючи ще і той факт, що відповідачем та його представником на протязі усього розгляду справи не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували той факт, що він не в змозі сплачувати позивач аліменти на утримання їх малолітньої дитини за станом його здоров`я, як і не надав суду належних та допустимих доказів, що на його утриманні перебувають ще малолітні або неповнолітні діти, або інші особи, а тому суд виходить із інтересів дитини, враховуючи, що підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину, передбачених ст.188 СК України, не встановлено. Приймаючи до уваги, що сторони не дійшли добровільної згоди щодо розміру аліментів на утримання малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , враховуючи передбачені ч. 1 ст. 182 СК України обставини, та з урахуванням вищенаведеного, приймаючи до уваги матеріальне забезпечення сторін, виходячи з принципу розумності, справедливості, загальних засад цивільного судочинства та необхідності захисту інтересів малолітньої дитини, суд вважає необхідним визначити міру потреби позивача і міру можливості відповідача сплачувати аліменти на малолітню дитину щомісячно у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття починаючи з 06 лютого 2019 року - це день пред`явлення позову до суду, оскільки присудження аліментів саме у цьому розмірі буде відповідати інтересам дитини, та не порушуватиме права кожного з сторін. Суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що відповідно до ч. 1 ст. 179 Сімейного кодексу України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, які одержані для її утримання. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 179 СК України, неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Роз`яснити відповідачу, що відповідно до ст. 186 Сімейного кодексу України, за заявою платника аліментів або за власною ініціативою орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачення аліментів. У разі нецільового витрачення аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділення Державного ощадного банку України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць. Крім того, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з [PERSON] слід стягнути судовий збір у сумі 840,80 грн. за розгляд вимоги майнового характеру, від сплати якого позивач звільнена, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та стягнути з нього ж на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн. за розгляд вимоги не майнового характеру, оскільки суд своєю ухвалою від 15 лютого 2019 року відстрочив сплату судового збору до ухвалення рішення по справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved