Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

13.10.2020 року до Дзержинського районного суду м. Харкова області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що їй на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру було набуто на підставі договору міни квартири, посвідченого 02.11.1994 Десятою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-12436. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 07.09.2020 у зазначеній квартирі зареєстровані: позивач [PERSON] , [INFO] ; донька, [PERSON] , [INFO] ; син, [PERSON] , [INFO] ; колишня дружина сина, [PERSON] (до зміни імені - [PERSON] ), [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; колишній чоловік позивача [PERSON] , [INFO] . Колишній чоловік позивача [PERSON] не проживає в житловому приміщенні, починаючи з початку листопада 2011 року. Колишня дружина сина позивача [PERSON] , [PERSON] (до зміни імені - [PERSON] ), не проживає в житловому приміщенні, починаючи з 2010 року. Вказані обставини підтверджуються актами Житлово-будівельного кооперативу «ХШ-ХДУ». На підставі викладеного позивач просить суд визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою розташованою за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні просили позов задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] відповідно до ст.128 ЦПК України належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. В судові засідання не з`явилися, про наявність поважних причин своєї неявки відповідно до вимог ч.3 ст.131 ЦПК України суд не повідомили, заяв про відкладення судового засідання відповідачі не надали, відзиву на позов не направили. Треті особи [PERSON] та [PERSON] належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. В судові засідання не з`явилися, надали суду заяви про розгляд справи без їх участі. Не заперечували проти задоволення позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановив наступне. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до договору міни квартирами, посвідченого 02.11.1994 Десятою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-12436, власниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11-12). Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 27.06.2007 власниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (на праві спільної сумісної власності), [PERSON] (на праві приватної власності), [PERSON] (на праві приватної власності) (а.с. 13). Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 07.09.2020 у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON] , [INFO] ; донька, [PERSON] , [INFO] ; син, [PERSON] , [INFO] ; колишня дружина сина, [PERSON] (до зміни імені - [PERSON] ), [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; колишній чоловік позивача [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.02.2014 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15-16). 10 липня 2015 року [PERSON] змінила ім'я на [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про зміну імені серії [NUMBER] (а.с. 17). [INFO] помер [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 06 листопада 2006 року (а.с. 19). [INFO] помер [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 21 лютого 2012 року (а.с. 18). Відповідно до актів Житлово-будівельного кооперативу «ХПІ-ХДУ», посвідчених [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не проживає з листопада 2011 року, [PERSON] (до зміни імені - [PERSON] ) не проживає з грудня 2010 року (а.с.20-24). Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантує право власності. Право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року, п. 63). Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України). Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 Велика Палата Верховного Суду висловила наступну правову позицію. Принципи застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У даному випадку спір виник між власником житлового приміщення та колишніми членами її родини. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Хоча законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин у цілому, але відносини, які регулюються ЖК УРСР, переважно є цивільно-правовими й мають регулюватися саме нормами ЦК України. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше в часі, ніж ЖК УРСР, а тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Аналіз ст.ст. 152, 156, 162 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України). Встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Відповідно до частини 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Судом на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи та показань свідка [PERSON] , який з 2013 року займає посаду голови правлінні ЖБК "ХПІ-ХДУ", встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , вже більше року не проживають, спільного господарства разом з позивачем не ведуть. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню, а тому відповідачі мають бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки їх право користування житловим приміщенням перешкоджає позивачу, як власнику житла, розпоряджатися та користуватися даним житлом на свій розсуд. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов`язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.

Outcome: approved