Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

03 вересня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовами до Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, третя особа - Новомосковська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позову, з урахуванням уточнених позовних вимог, [PERSON] посилалася на те, що [INFO] помер її батько - [PERSON] , [INFO] . Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме на: житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1942 гектарів в межах згідно з планом, з яких: 0,15 га. - для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,0442 га. - для ведення особистого підсобного господарства в межах населених пунктів, що розташована за адресою: [ADDRESS] . За життя, 30 березня 2015 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего С.І. за реєстровим № 260, згідно якого житловий будинок та приватизовану земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , заповів [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] зазначила, що у встановлений законом строк вона звернулася до Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини, а в подальшому з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок та земельну ділянку після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . 26 березня 2019 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії ННО № 687249 за реєстровим № 340 на житловий будинок загальною площею 79,3 кв.м, житловою площею 61,3 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В той же час, листом державного нотаріуса Крутько Л.П. від 20 листопада 2018 року за вих. № 2071/02-14 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкову земельну ділянку, з тих підстав, що в Державному акті на право приватної власності на землю серії ДП НВ № 003749, виданому 13 листопада 1996 року Перещепинською селищною Радою народних депутатів на підставі рішення Перещепинської селищної Ради народних депутатів № 42 від 31 січня 1993 року, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3749 наявні виправлення у зазначенні по батькові спадкодавця, застережені підписом посадової особи та печаткою. Крім того, в цьому ж акті не зазначено повної адреси розташування земельної ділянки, що не дає можливості ідентифікувати її із земельною ділянкою, що зазначена в заповіті. В зв`язку з наведеним, в позовній заяві позивач [PERSON] просила суд: -встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що Державний акт на право приватної власності на землю серії ДП НВ № 003749, виданий 13 листопада 1996 року Перещепинською селищною Радою народних депутатів на підставі рішення Перещепинської селищної Ради народних депутатів № 42 від 31 січня 1993 року на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1942 гектарів в межах згідно з планом, з яких: 0,15 га. - для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,0442 га. - для ведення особистого підсобного господарства в межах населених пунктів, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3749 був виданий [PERSON] . -визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,1942 гектарів в межах згідно з планом, з яких: 0,15 га. - для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,0442 га. - для ведення особистого підсобного господарства в межах населених пунктів, що розташована за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 07 вересня 2020 року відкрите провадження у справі. Ухвалою суду від 22 січня 2021 року зобов`язано Новомосковську районну державну нотаріальну контору Дніпропетровської області надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкових справ, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 23 лютого 2021 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено досудового розгляду по суті. Ухвалою суду від 29 березня 2021 року залучено до участі у справі в якості правонаступника третьої особи - Новомосковську районну державну нотаріальну контору Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивача, останній просив розглядати справу без його участі, позов підтримує в повному обсязі, просить задовольнити вимоги. Представник відповідача - Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі відповідно до вимог чинного законодавства. Представник третьої особи - Новомосковської районної державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, дійшов до наступного. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , про що 05 травня 2018 року виконавчим комітетом Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області складено відповідний актовий запис № 59, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 05 травня 2018 року. За життя 30 березня 2015 року [PERSON] склав заповіт серії НАЕ № 689864, посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего С.І. за реєстровим № 260, згідно якого житловий будинок та приватизовану земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , заповів [PERSON] , [INFO] , що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 52172682 від 06 червня 2018 року (номер у Спадковому реєстрі: 57284738). Встановлено, що позивач [PERSON] є донькою [PERSON] , померлого [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження позивача серії [NUMBER] від 17 лютого1979 року, свідоцтвом про одруження позивача серії [NUMBER] від 21 серпня 2004 року. Спадкова справа № 144 після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , заведена 06 червня 2018 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою, номер у Спадковому реєстрі 62527848, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 52183450 від 06 червня 2018 року. Судом встановлено, що у встановлений законом строк позивач [PERSON] звернулася до Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька [PERSON] , а в подальшому з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Зі спадкової справи вбачається, що позивач після смерті [PERSON] є єдиним спадкоємцем як за заповітом так і за законом, інших спадкоємців судом не встановлено. Матеріали спадкової справи свідчать про те, що позивач отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а саме: свідоцтво серія ННО № 687249 , видане 26 березня 2019 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за реєстровим № 340 на житловий будинок [ADDRESS] , а також свідоцтво про право на спадщину за законом серія ННО № 687250, видане 29 березня 2019 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за реєстровим № 341 на грошові внески з належними до них відсотками, індексаціями за компенсаційними рахунками в сумі 6 097,75 грн. Зазначені обставини підтверджуються інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 63359765 від 29 січня 2021 року. Проте, листом державного нотаріуса Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Крутько Л.П. від 20 листопада 2018 року за вих. № 2071/02-14 позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] на земельну ділянку площею 0,1942 гектарів в межах згідно з планом, з яких: 0,15 га. - для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,0442 га. - для ведення особистого підсобного господарства в межах населених пунктів, що розташована за адресою: [ADDRESS] було відмовлено з тих підстав, що в Державному акті на право приватної власності на землю серії ДП НВ № 003749, виданому 13 листопада 1996року Перещепинською селищною Радою народних депутатів на підставі рішення Перещепинської селищної Ради народних депутатів № 42 від 31 січня 1993 року, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3749 наявні виправлення в по батькові спадкодавця, застережені підписом посадової особи та печаткою. Крім того, в цьому ж акті не зазначено повної адреси розташування земельної ділянки, що не дає можливості ідентифікувати її із земельною ділянкою, що зазначена в заповіті. Так, дійсно в Державному акті наявні виправлення в зазначенні по батькові спадкодавця, застережені підписом посадової особи та печаткою, зазначені обставини позбавляють позивача оформити свої спадкові права. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. У відповідності до статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Частиною 3 статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Відповідно до ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно до п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені у документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Факти, що мають юридичне значення, встановлюються в судовому порядку, коли ці факти безпосередньо породжують юридичні наслідки для заявника: право на спадщину; право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, одержання компенсації тощо. Виходячи зі змісту п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5, (зі змінами від 25 травня 1998 року) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судом розглядаються справи про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті (у тому числі факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали). Суд може встановлювати факти належності документів, які не належать до тих, що посвідчують особу. Факт належності померлому [INFO] [PERSON] Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП НВ № 003749, виданого 13 листопада 1996 року Перещепинською селищною Радою народних депутатів на підставі рішення Перещепинської селищної Ради народних депутатів № 42 від 31 січня 1993 року на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1942 гектарів в межах згідно з планом, з яких: 0,15 га. - для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,0442 га. - для ведення особистого підсобного господарства в межах населених пунктів, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3749 на ім`я [PERSON] з наявними виправленнями в його по батькові підтверджується зокрема, правовстановлюючими документами на житловий будинок, який побудований на спірній земельній ділянці, а саме: витягом з рішення виконавчого комітету Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 12 від 30 січня 2003 року про дозвіл на будівництво та капітальний ремонт житлових будинків та господарських приміщень; актом про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 28 лютого 1983 року; будівельним паспортом, виготовленого станом на 1984 рік; технічним паспортом виготовленого станом на листопад 1982 року; листом КП «НМБТІ «ДОР» від 21 листопада 2018 року за вих. № 20814/18. Встановлення юридичного факту є необхідність реалізації права позивача на оформлення спадщини після смерті її батька, отже даний факт породжує юридичні наслідки для спадкоємців; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення цього факту (в тому числі щодо померлих осіб); та встановлення цього юридичного факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Виправити помилку у державному акті іншим шляхом неможливо, оскільки після втрати чинності 01 січня 2013 року Інструкцією про заповнення бланків Державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 22 червня 2009 року № 325, виправлення орфографічних або технічних помилок у бланку та Державному акті не допускається, а такі правовстановлюючі документи як Державні акти на право постійного користування землею, починаючи з 01 січня 2013 року не виготовляються, ніким не видаються і не реєструються, а тому виправити помилку іншим шляхом, окрім судового неможливо, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування заповітом, суд керується наступними нормами права. Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зі змісту ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як вже встановлено вище, спадкова земельна ділянка належала спадкодавцю [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП НВ № 003749, виданого 13 листопада 1996 року Перещепинською селищною Радою народних депутатів на підставі рішення Перещепинської селищної Ради народних депутатів № 42 від 31 січня 1993 року, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3749. Листом державного нотаріуса Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Крутько Л.П. від 20 листопада 2018 року за вих. № 2071/02-14 позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] на земельну ділянку площею 0,1942 гектарів в межах згідно з планом, з яких: 0,15 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,0442 га - для ведення особистого підсобного господарства в межах населених пунктів, що розташована за адресою: [ADDRESS] було відмовлено з тих підстав, що в Державному акті на право приватної власності на землю серії ДП НВ № 003749, виданого 13 листопада 1996 року Перещепинською селищною Радою народних депутатів на підставі рішення Перещепинської селищної Ради народних депутатів № 42 від 31 січня 1993 року, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3749 не зазначено повної адреси розташування земельної ділянки, що не дає можливості ідентифікувати її із земельною ділянкою, що зазначена в заповіті. В той же час, згідно Держаного акту щодо опису меж спадкової ділянки зазначено, що межа від А до Б проходить по вул. Калініна, межа від Б до В суміжна з земельною ділянкою гаражного кооперативу «Орільський», а межа від Г до А суміжна з земельною ділянкою, що належить громадянину [PERSON] . Як встановлено вище позивач [PERSON] отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія ННО № 687249, видане 26 березня 2019 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за реєстровим № 340 на житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджуються інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 63359765 від 29 січня 2021 року. Право власності на зазначений будинок зареєстроване за позивачем 26 березня 2019 року (номер запису про право власності 30866972), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 160989964 від 26 березня 2019 року. Таким чином, суд дійшов переконання, що спірна земельна ділянка, зазначена в Державному акті на право приватної власності на землю серії ДП НВ № 003749 є земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок [ADDRESS] , власником якого наразі є позивач [PERSON] . За нормами ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. На підставі ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного суду від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» з метою забезпечення однакового застосування законодавства про спадкування судам надані такі роз`яснення:Відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Правило статті 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Спадкодавець може передавати за заповітом частину належної йому земельної ділянки, тоді інша частина цієї ділянки спадкується за законом. У разі коли спадкодавець заповів всю земельну ділянку або її частину іншим особам, які не успадковували нерухоме майно, то спадкоємці мають право на земельну ділянку, на якій розміщено нерухоме майно та на частину ділянки, яка є необхідною для його обслуговування, незалежно від змісту заповіту. За такими правилами здійснюється й перехід права на землю при спадкуванні права на частину нерухомого майна, а якщо був установлений порядок користування ним, - то з урахуванням цього порядку. Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Згідно статті 120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. На підставі п. 4.14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Згідно з абзацом 3 ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК України). Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретну земельну ділянку не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу Х Земельного Кодексу України «Перехідні положення». Відповідно до Законів України «Про державний земельний кадастр» та «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з 1 січня 2013 року державні акти на право власності на земельну ділянку не видаються. Натомість, згідно із статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», правовстановлюючим документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, яка передана фізичним та юридичним особам шляхом безоплатної передачі із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, є свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7 визначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає тавідповідно ст.16 ЦК України вона обрала правильний спосіб захисту свого порушеного права. За встановлених обставин, враховуючи те, що позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті батька [PERSON] , померло [INFO] , у передбачений законом спосіб прийняла спадщину, набувши право власності на житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи, а тому з цих підстав до неї переходить право власності на спадкову земельну ділянку площею 0,1942 га,з яких: 0,15 га. - для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,0442 га. - для ведення особистого підсобного господарства. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. У відповідності до ст. 133 ЦПК України, 1. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 2. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. 3. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі на професійну правничу допомогу. На підставі ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. В той же час, враховуючи відсутність вини відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати повинні бути покладені на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved