Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-31 00:00:00

01 грудня 2020 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] , підписана її представником - адвокатом Дідух Крістіною Олегівною, до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, в якій позивач просить визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] разом з його матір`ю [PERSON] . Позовна заява обґрунтована тим, що сторони мають спільного сина. З березня 2020 року відповідач проживає окремо, а позивач проживає з дитиною. До теперішнього часу позивач і відповідач не дійшли згоди щодо місця проживання сина, відповідач погрожує забрати сина. Вважає, що в інтересах сина проживати з матір`ю, оскільки вона працює, має стабільний дохід, може створити всі необхідні умови для сина. відповідач не має власного житла, проживає з матір`ю в її квартирі, яка не облаштована всім необхідним для розвитку дитини. Відповідач має мінливий характер роботи, маючи підробітки, в тому числі за кордоном. Він не може забезпечити цілодобовий догляд за дитиною. Позивач проживає у двокімнатній квартирі з сучасним ремонтом, усіма зручностями. Для сина є окрема кімната, облаштована відповідно до віку і потреб дитини. Син постійно вказує на бажання жити з мамою. 17 грудня 2020 року позов прийнято до розгляду, призначено підготовче засідання, зобов`язано третю особу надати висновок щодо розв`язання спору. 09 лютого 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач визнає позов в повному обсязі. Вважає, що для дитини краще буде проживати з його матір`ю, оскільки він має не постійну роботу, яка в основному пов`язана з відрядженнями за кордон. Просив розглядати справу за його відсутності. 24 червня 2021 року до суду надійшла заява представника органу опіки та піклування ВК ММР, в якій остання просить розглянути справу за відсутності представника органу опіки, долучити висновок. 13 липня 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала. Відповідач у відзиві зазначив про визнання позову та розгляд справи без його участі. Враховуючи викладене, суд вважає можливим розглянути справу та ухвалити рішення за відсутності сторін, на підставі наявних у суду матеріалів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого. Сторони перебувають у шлюбі з 07.03.2017 р. (копія свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] ). У шлюбі у сторін [INFO] народився син - [PERSON] . Згідно з довідкою виданою ОСББ «Червоний» 14.10.2020, [PERSON] проживає з матір`ю - [PERSON] . Стаття 51 Конституції України закріплює рівність прав і обов`язків подружжя у шлюбі та сім`ї та однакову охорону державою як материнства, так і батьківства в цілях забезпечення охорони сім`ї та дитинства, що знайшло свій розвиток у ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", яка передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Вирішуючи спір між батьками про те, з ким із них залишається дитина, суд, виходить із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своєї дитини та інтересів дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. На підставі матеріалів справи судом встановлено, що мати дитини, належним чином ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, забезпечена житлом (Свідоцтво про право власності на житло від 06 січня 1999 р.), видане Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду). Дитина забезпечена усім необхідним для проживання та розвитку з урахуванням її віку та індивідуальних потреб. Батько дитини зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно з висновком органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради від 16.06.2021 р. № 4196/02.02.01-22/25/14/21, батько дитини на цей час перебуває за межами України. Мати належно утримує дитину, має постійне місце проживання, працевлаштована, за місцем проживання характеризується позитивно. Мати приділяє належну увагу навчанню та розвитку дитини. В ході бесіди [PERSON] повідомив, що йому комфортно проживати з матір`ю, бажає і надалі проживати разом з нею. Орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю. Суд вважає, що визначальне значення при вирішенні даного спору щодо місця проживання дитини мають інтереси самої дитини. При прийнятті рішення суд враховує вік дитини, її прихильність та емоційну прив`язаність до матері, а також те, що відповідач визнав позовні вимоги та не заперечував проти визначення місця проживання дитини за адресою проживання матері. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оцінюючи досліджені у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, з точки зору повноти, належності, допустимості та достовірності, з врахуванням усіх обставин справи, а також, виходячи з визнання відповідачем позову, суд доходить висновку про доцільність задоволення позовних вимог та визначення місця проживання дитини з її матір`ю. Розподіляючи судові витрати, суд дійшов висновку, що відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved