Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовною заявою про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що 31 жовтня 2013 року на адресу міського голови міста Тореза відповідачем подана заява, у якій він стверджує, що позивач є співвласником стихійного ринку, що знаходиться біля нежитлового приміщення № 13 корпус 1 по вул. 50 років СРСР, має посвідчення «громадського співробітника служби економічної безпеки України», підприємці йому платять за місця на ринку, а не у міську казну. Інформація, яка викладена у заяві [PERSON], є неправдивою та такою, що зачіпає честь, гідність та ділову репутацію позивача. Позивач є робітником особливого підрозділу «Головного управління по боротьбі з корупцією в органах державної влади України», та займає посаду заступника начальника. Своїми діями відповідач, не лише принизив позивача як людину, а ще й принизив його честь, гідність та ділову репутацію. З урахуванням тривалості й ваги розповсюдження неправдивої інформації, позивач оцінює заподіяну моральну шкоду у сумі 50000 грн. Просить визнати інформацію поширену відповідачем стосовно позивача недостовірною, зобов'язати спростувати неправдиву інформацію у такий же спосіб, яким вона була ним поширена, стягнути заподіяну моральну шкоду у розмірі 50000 грн. 00 коп., судові витрати. До початку розгляду справи по суті позивачем уточнені позовні вимоги - просив визнати інформацію поширену відповідачем стосовно позивача недостовірною, зобов'язати спростувати неправдиву інформацію шляхом направлення листа до виконавчого комітету Торезької міської ради Донецької області про спростування неправдивої інформації зазначеної відповідачем у його заяві від 31 жовтня 2013 року, стягнути заподіяну моральну шкоду у розмірі 50000 грн. 00 коп., судові витрати. Позивач у судове засідання не з'явився, хоча про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Представництво інтересів здійснювала [PERSON] Представник позивача [PERSON] позовні вимоги позивача підтримала. Дала пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснила, що позивач не є співвласником стихійного ринку, йому не сплачується збір за місця на ринку. Позивач також не є громадським співробітником служби економічної безпеки України, він працівник особливого підрозділу «Головного управління по боротьбі з корупцією в органах державної влади України», займає посаду заступника начальника Головного управління по боротьбі з корупцією в органах державної влади України. У заяві позивача фактично звинувачено у шахрайстві та у систематичному отриманні хабарів з громадян за торгівлю на території біля зазначеного приміщення. Зазначеними діями відповідач принизив честь, гідність та ділову репутацію позивача. Зазначені у заяві дії є неприпустимими для нього, тому що тягнуть за собою звільнення та порушення кримінального провадження. Відповідач позов не визнав. Пояснив, що 31 жовтня 2013 року на адресу міського голови міста Тореза подана заява щодо правомірності розташування стихійного ринку біля нежитлового приміщення № 13 корпусу 1 по вулиці 50 років СССР, яке належить його знайомому Коробову. Зі слів цього знайомого стало відомо про те, що позивач є співвласником цього приміщення. Про інформацію, що позивач має посвідчення «громадського співробітника служби економічної безпеки України» відповідачу стала відома із статті міської газети, тому він нею скористався у заяві до міського голови. Викладені в заяві твердження, що позивач уміло використовує своє посвідчення, не має образливого характеру та є особистою думкою відповідача про можливість позивача вирішити будь-яке питання. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав. Пояснив, що позивач зарахований до складу відособленого підрозділу «Головного управління по боротьбі з корупцією в органах державної влади України»,що підтверджується матеріалами справи, тому повинен бути готовим до пильного нагляду за його життям та діяльністю. Дослідив матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини. 31 жовтня 2013 року відповідач звернувся до міського голови міста Тореза Антонова В.М. із заявою щодо правомірності розташування стихійного ринку біля нежитлового приміщення № 13 корпусу 1 по вулиці 50 років СССР (а.с.92-92зв.). 13 листопада 2013 року головним архітектором відділу містобудування та архітектури на адресу позивача направлено лист про необхідність надання пояснень у зв»язку із зверненням відповідача (а.с.11). 29 листопада 2013 року Виконавчим комітетом Торезької міської ради Донецької області на звернення відповідача надана відповідь про перевірку інформації щодо організації стихійного ринку (а.с.63) Згідно листа Служби економічної безпеки від 14 листопада 2013 року позивач не є «суспільним співробітником» «Служби економічної безпеки», посвідчення не видавалося (а.с.13). Дослідив добуті докази суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав та основних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до вимог ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Відповідно до частини 4 ст.277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Статтею 280 ЦК України передбачено право фізичної особи, особисте немайнове право якої порушено, на відшкодування шкоди. Згідно зі ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до роз'яснень, які містяться в пунктах 15, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» однією із складових правопорушення, наявність якої може бути підставою для задоволення позову, є поширення недостовірної інформації. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно п.19 зазначеної постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Відповідно роз'яснення, викладеного у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься,зокрема, у рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органах. Судом встановлено, що 31 жовтня 2013 року відповідач звернувся до міського голови міста Тореза Антонова В.М. із заявою щодо правомірності розташування стихійного ринку біля нежитлового приміщення № 13 корпусу 1 по вулиці 50 років СССР. Заява прийнята відділом по роботі зі зверненнями громадян виконкому Торезької міської ради, перевірка інформації була доручена начальнику відділу містобудування та архітектури,головного архітектора, начальнику відділу торгівлі і захисту прав споживачів, начальнику відділу земельних відносин управління комунальної власності та міського господарства Торезької міської ради (а.с.90,91). Відповідно до п.2.16 посадової інструкції начальник відділу містобудування та архітектури головного архітектора розглядає листи, пропозиції, скарги громадян, інших суб'єктів містобудування міста, веде прийом громадян з особливих питань, що відносяться до компетенції відділу містобудування та архітектури, Відповідно до п.2.15 посадової інструкції начальник відділу торгівлі і захисту прав споживачів безпосередньо організовує проведення спільних перевірок для здійснення контролю за дотриманням підприємствами та організаціями, незалежно від форм власності, іншими юридичними особами положень, основних документів, наказів в частині розвитку, діяльності торгівлі, ринкових відносин, побутового обслуговування населення та захисту прав споживачів. Відповідно до п.2.1 посадової інструкції начальник відділу земельних відносин управління комунальної власності та міського господарства Торезької міської ради, зокрема, бере участь в роботі постійної комісії міської ради з питань будівництва, архітектури, землекористування та охорони навколишнього природного середовища та в роботі інших комісій, діяльність яких безпосередньо пов'язана з використанням службових обов'язків; взаємодіє з державною податковою інспекцією щодо розрахунків з орендної плати за землю до місцевого бюджету (а.с.93-101). У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб, що зобов'язані оглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадках, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст.277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності( на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедент ній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Відповідно до ч.1ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року (заява № 72713/01) у справі "Українська Прес-Група проти України" зазначено: "41. У своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється ст.10 Конвенції (ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, див. наведене вище рішення у справі Lingens v. Austria, стр. 28 §46)." 42.Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя". Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Виходячи з положень ст.30 Закону України «Про інформацію» до оціночних суджень віднесено, зокрема, висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості Тому заява відповідача до міського голови міста Тореза щодо правомірності розташування стихійного ринку є реалізацією конституційного права відповідача на звернення до компетентних органів. Позивачем зазначено, що він є працівником відокремленого підрозділу «Головного управління по боротьбі з корупцією в органах державної влади України» та займає посаду заступника начальника Головного управління по боротьбі з корупцією в органах державної влади України, що підтверджується матеріалами справи (а.с.12). Встановив зазначені обставини по справі, суд вважає наступне. У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25 грудня 2008 року № 1165 (1998) (далі - Резолюція № 1165) вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6). Згідно із законодавством України не належать до інформації з обмеженим доступом, зокрема: відомості про незаконні дії органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб (пункт 5 частини четвертої статті 21 Закону України "Про інформацію"). Позивач стверджує, що інформація, викладена у заяві до міського голови про те, що він є співвласником стихійного ринку, має посвідчення «громадського співробітника служби економічної безпеки України», уміло використовує своє посвідчення, підприємці сплачують йому збір за місця на ринку, а не у міську казну є неправдивою та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Аналіз наведених норм дає підстави суду для висновку, що факти, які б доводили, що згадане звернення відповідача мотивовано цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність чи ділову репутацію позивача, відсутні. Оскільки висловлювання відповідача є його оціночним судженням і вираженням суб'єктивної думки, яке на відміну від тверджень про факти, перевірити на його істинність неможливо, тому немає підстав для відшкодування моральної шкоди. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Оскільки під час розгляду справи позивачем не надано доказів висловлювання відповідачем суб'єктивної думки у вищевказаній формі, з цих підстав позов про відшкодування моральної шкоди також не підлягає задоволенню. Таким чином, позовні вимоги про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат вирішується судом на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed