Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-02 00:00:00

01.07.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії», Львівського відділення ПАТ «Дочірній банк «Сбербанк Росії» про визнання недійсним кредитного договору №05-В/08/21/ФО/1 від 23 квітня 2008 року, визнання недійсним договору іпотеки від 23 квітня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі №800, припинити договір поруки від 23 квітня 2008 року, зареєстрований в реєстрі №802, судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що Закрите акціонерне товариство «Банк НРБ», нова назва - ПАТ Дочірній банк Сбербанку Росія» та [PERSON], з другої сторони (надалі - Позичальник) уклали кредитний договір № 05/в/08/21 /фо/1 від 23 квітня 2008 року про надання споживчого кредиту. Відповідно до п. 1.1. даного договору Банк зобов'язується надати Позичальнику кредитні кошти у сумі 300 тис. дол. США на споживчі цілі, Позичальник зобов'язується своєчасно та у повному обсязі виплачувати Банку проценти за користування Кредитом, використовувати його за цільовим призначенням, виконувати інші умови цього договору і своєчасно повернути Кредит Банку. Відповідно до п. 1.3. кредит надається строком погашення не пізніше 23 квітня 2029 року. 23 квітня 2008року Закрите акціонерне товариство «Банк НРБ», нова назва - ПАТ Дочірній банк Сбербанку Росія» та [PERSON], уклали договір іпотеки № 800. 23 квітня 2008року, Закрите акціонерне товариство «Банк НРБ», нова назва - ПАТ Дочірній банк Сбербанку Росія» та [PERSON] ( надалі - Поручитель), з другої сторони, уклали договір поруки, за яким Поручитель забезпечує порукою зобов'язання Позичальника [PERSON] по кредитному договорі № 05/в/08/21 /фо/1 від 23 квітня 2008року. Відповідно до п.4 ст.7 Закону України « Про Національний банк» НБУ встановлює для банків правила проведення банківських операцій, бухгалтерського обліку і звітності, захисту інформації, коштів та майна. Відповідно до ст. 1 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками Постановою Правління Національного Банку України № і 68 від 10 травня 2007 року, затверджено Правила надання банками України інформацію споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Підпунктом 1.1 пункту 1 даних правил зазначено, що ці Правила розроблено відповідно до пункту 4 ст.7 Закону України « Про національний банк України», статей 47. 49, та 56 Закону України « Про банки та банківську діяльність», статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з метою захисту прав споживачів під час укладання договорів про надання споживчих кредитів, запобіганню завданню споживачам моральної та матеріальної шкоди через надання свідомо не достовірної інформації. Пунктом 3.2. Постанови передбачено, що Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Графік платежів , який відповідає приписам п. 3.2. Постанови банком не складався, а відтак і не погоджувався Позичальником, що свідчить про відсутність істотним умов для чинності кредитного договору. Валютою договору визначено долар США, але перед укладенням кредитного договору та під час його укладення відповідач всупереч вимог ст.ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, не повідомив про можливість укладення договору в національній валюті та не попередив позивача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Окрім цього, відповідно до п.2.5 , майно зазначене в підпунктах 2.1.1. -2.1.3. розділу 2 Договору, повинно бути застраховане Позичальником на користь банку на умовах, визначених в відповідному договорі іпотеки. Відповідно до п.4.4.7. договору іпотеки від 23.04.2008 року в день укладання цього договору за власний рахунок застрахувати на користь Іпотекодержателя Предмет іпотеки від усіх можливих ризиків випадкового знищення, пошкодження або псування Предмету іпотеки, які визначені в правилах страхування фізичних/юридичних осіб страхової компанії, погодженої на строк до 23 травня 2029 року на суму не менше заставної вартості Предмету іпотеки, зазначеної в ст. 3 цього договору, з оформленням трьохстороннього договору страхування, однією із сторін якого є Іпотекодержатель, як вигодонабувач страхового відшкодування. Підпунктом 5 п.4.1. розділу 4 Договору визначено, що умовами надання кредиту є надання Банку доказів страхування майна, зазначеного в 2.1.1 .-2.1.3. пункту 2.1 цього Договору, та Банку надано документ, що підтверджує факт настання страхової відповідальності компанії. Також суперечить вимогам законодавства та розцінюється позивачем як несправедлива умова та нечесна підприємницька практика у вигляді вимоги відповідача про укладення позивачем договорів страхування зі страховими компаніями, погодженими відповідачем до співпраці. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про страхування», добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов'язковою передумовою при реалізації інших правовідносин. Згідно з ч.3 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту, як це передбачено п.2 ч.5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача. Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України, страхування не входить до переліку видів забезпечення виконання зобов'язання. Надання позивачеві можливості обрати іншу страхову компанію, але виключно після перевірки відповідачем такої страхової компанії за власними критеріями, є не чим іншим, як обмеження вільного волевиявлення клієнта, завуальоване під уявну свободу вибору. Законодавством України не передбачено повноваження банків проводити оцінку діяльності страхових компаній, зокрема на предмет надійності, якості та доступності страхових послуг чи їх сумнівності. Також однією із умов отримання кредитних коштів, є умова сплати коштів за управляння кредитом, згідно п.5.1 Договору. Підпунктом 5.1 договору зазначено, що позичальник зобов'язується сплачувати комісійні винагороди та інші супутні послуги, зокрема - плату за управлінням кредитом у розмірі 1% від суми кредиту, який сплачується одноразово в день отримання кредиту. Разом з тим, оспорюваний кредитний договір є таким, що укладений та виконується всупереч вимог чинного законодавства, підлягає визнанню недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину, виходячи з наступного. Дії відповідача розцінюються позивачем як нечесна підприємницька практика, якою порушено права позивача, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», а саме: пунктом 5.1 спірного договору визначено заборонені чинним законодавством платежі, тобто 3000 доларів СІІІА. Абзацом 3 ч. 4 ст. 1 1 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Послугою, відповідно до п.17 ч.1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно з п.3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Виходячи з обставин справи та вказаних вище положень чинного законодавства, можна дійти висновку, що надання кредиту являється одночасно дією, яку банк здійснює на власну користь, адже банк в подальшому отримує грошові кошти в якості плати за користування кредитом, а також дією, яка вчиняється банком (надання кредиту) та споживачем (отримання кредиту) з метою встановлення правовідносин, адже без надання кредиту спірний оспорюваний правочин неможливо вважати укладеним. З положень кредитного договору № 05-В/08/21 /фо/1 від 23 квітня 2008 року випливає, що фактично правочин починає вважатись укладеним з моменту сплати Позичальником разової комісії за надання кредиту. Тобто банк фактично змушує позичальника виразити у грошовому вигляді своє волевиявлення щодо отримання Кредиту, що є обмеженням волевиявлення позивача, що являється безумовним порушенням ч.3. ст.203 ЦК України. Також позивач звертає увагу суду на те, що зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору, але не повідомивши позивача про можливість укладення договору в національній валюті та не попередивши його, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач, відповідач ввів позивача в оману, що має наслідком невиправданий дисбаланс та непропорційність інтересів позивача та відповідача, на шкоду саме позивачу. З матеріалів справи вбачається, що до укладення оспорюваного договору позивача письмово не повідомлено про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту у відповідності ст.11 Закону України « Про захист прав споживачів» та Правил надання банкам інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007року що є невід'ємною частиною кредитного договору. На думку позивача, відповідач не виконав вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ №168 від 10 травня 2007 року, у зв'язку з тим, що засвідчення підписом позивача повідомлення, яке є невід'ємною частиною самого договору свідчить про те, що про умови кредитного договору та орієнтовну сукупну вартість кредиту позивача було повідомлено саме під час укладання кредитного договору, а не перед ним. Таким чином кредитний договір підлягає визнанню недійсним у зв'язку з його невідповідністю ЦК України, Законам України «Про захист прав споживачів», «Про банки та банківську діяльність», «Про страхування», а також у зв'язку з впливом відповідача на волевиявлення позивача шляхом введення його в оману щодо істотних умов договору - прав та обов'язків сторін. Підлягають визнанню недійсними і договір іпотеки та договір поруки, як правочини, вчинені виключно внаслідок та на виконання кредитного договору. У судове засідання позивач [PERSON] не прибув, довіривши представляти свлї інтереси представнику [PERSON], який діє на підставі довіреності від 11.03.2015 року. Будучи у суді представник позов підтримали в повному обсязі, просили задоволити з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача - Публічного Акціонерного Товариства «Дочірній Банк Сбербанку Росії» Білосорочка С.А. позов не визнав, посилаючись на те, що кредитний договір від 23.04.2008 року було укладено з позивачем з дотриманням вимог чинного законодавства; до укладення кредитного договору позивач ознайомився з інформацією про загальні умови кредитування в Банку та з орієнтованою сукупною вартістю кредиту; відповідно до п. 3.1 Договору позивач підтвердив, що його волевиявлення на укладення цього договору є вільним та відповідає його внутрішній волі, а також підтвердив, що до підписання Договору він ознайомився з його умовами. Таким чином при укладенні спірного Договору волевиявлення позивача було вільним та відповідало його внутрішній волі, а також йому були відомі усі умови договору. Крім того, представник відповідача просить застосувати до цього спору строки позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Заслухавши представників сторін, дослідивши надані сторонами докази та надавши їм оцінку, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Посилання позивача на те, що спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Позивач зводить застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спірних правовідносин, мотивуючи тим, що банком йому надано нібито споживчий кредит. Проте, такі доводи позивача є безпідставними та не відповідають положенням чинного законодавства. Так, позивачем та відповідачем 23.04.2008 укладено кредитний договір № 05-в/08/21/фо/1 (далі - Кредитний договір) відповідно до умов якого Банком надано позивачеві кредит у сумі 300 000,00 доларів США на придбання у власність окремої квартири, нежитлових приміщень та гаражу, а не на споживчі цілі. Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Цим же Законом надано визначення терміну продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. З огляду на викладене між AT «СБЕРБАНК РОСІЇ» та [PERSON] укладений договір не споживчого, а іпотечного кредиту, а відтак норми законодавства про захист прав споживачів до спірних відносин не застосовуються. Отже, застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Підстави для визнання правочинів недійсними, передбачені Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), а не Законом України «Про захист прав споживачів». Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно- правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (частина 5 статті 18). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 23.04.2008 року між Закритим Акціонерним Товариством «Банк НРБ», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дочірній банк Сбербанку Росії» (скорочена назва - АТ «Сбербанку Росії») та [PERSON] укладено кредитний договір № 05/в/08/21/фо/1 (далі - Кредитний договір) відповідно до умов якого Банком надано позивачеві кредит у сумі 300 000,00 доларів США на придбання у власність окремої квартири, нежитлових приміщень та гаражу, а Позичальник зобов'язується використати кредит за цільовим призначенням, своєчасно та у повному обсязі виплачувати Банку проценти за користування кредитом у розмірі 12,75 % річних, а також здійснювати повернення наданого йому кредиту у розмірах та у строки, передбачені договором, і виконувати інші умови договору (а.с.6-11). Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Підставами для визнання недійсним укладеного між сторонами Кредитного договору позивач зазначив: невідповідність Кредитного договору вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимогам постанови Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», що виразилось в ненаданні йому відповідачем у повному обсязі інформації про умови кредитування ; - умови Договору є несправедливими. Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент укладення оспорюваного договору, встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. В частині 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Згідно п. 3.1 кредитного договору від 23.04.2008 року, укладеного між сторонами, позивач гарантує , що на момент укладення договору відсутні обставини, що обмежують його право укласти і виконати цей договір, його волевиявлення на укладення договору є вільним і відповідає його внутрішній волі, він є дієздатним та на момент укладення цього договору не існує ніяких дій /рішень з боку суду щодо визнання його недієздатним або обмежено дієздатним. Згідно п. 3.3 Договору позивач підтвердив , що до підписання цього договору він ознайомився з умовами договору, мав реальну можливість з ними ознайомитись. Кредитним договором чітко визначені кредитні умови, а саме: мету надання кредиту (пункт 1.3); форми його забезпечення (пункт 2.1); розмір процентів за користування кредитом (пункт 1.2); суму кредиту (пункт 1.1), строк, на який надається кредит (пункт 1.3), детальний розпис загальної вартості платежів по договору, що включає в себе суми платежів по поверненню кредиту, процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги та розрахунок сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки (пункт 1.4 та додаток № 1 до Договору - Графік повернення кредиту та визначення сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки); можливість дострокового повернення кредиту та його умови (пункт 6.10). Таким чином, перед укладенням сторонами кредитного договору Банк у письмовій формі надав позивачу у повному обсязі усю необхідну інформацію, передбачену ч.2 ,4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». При укладені цього Договору сторони узгодили всі його істотні умови. У Договорі зазначені сума кредиту, дата видачі кредиту, річна відсоткова ставка, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Позивач особистим підписом засвідчив (пункт 3.3 Кредитного договору), що до підписання (перед його підписанням) Кредитного договору він уже ознайомився з умовами кредитування, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі. Виконання Банком зазначених умов підтверджено позивачем, який особисто підписав кредитний договір, чим засвідчив отримання вищевказаної інформації та те, що він погодився з умовами договору. На момент укладення кредитного договору позивач не навів жодних зауважень щодо змісту цього правочину, протягом тривалого часу виконував свої обов'язки за договором по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом. Всі ці обставини підтверджуються поясненнями самого позивача в судовому засіданні. Посилання позивача на те, що Банк не надав йому у письмовій формі інформацію про наявні форми кредитування з описом відмінностей між ними, про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, вичерпних відомостей стосовно розрахунків з оплати послуг третіх осіб та обґрунтування їх вартості , не може служити підставою для задоволення позову. Вся інформація щодо істотних умов кредитного договору міститься в тексті підписаного сторонами договору, ця інформація є чіткою і зрозумілою. Будь - яку іншу інформацію щодо форм кредитування та відмінностей між ними позивач мав можливість отримати до підписання Договору або відмовитись від підписання Договору у разі ненадання йому такої інформації. Крім того сукупна вартість кредиту та реальної процентної ставки з зазначенням сум щомісячних платежів по поверненню кредиту, процентів, комісійних винагород визначені в Графіку повернення кредиту - додатку № 1 до Договору, що є його невід'ємною частиною. Крім того, відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання інформації, яка зазначена у частині 2 даної статті, Банк несе відповідальність, яка встановлена ст ст. 15 та 23 цього Закону. Тобто споживач має право на відшкодування завданих такими діями збитків, однак закон не передбачає можливості визнання недійсними у даному випадку кредитного договору. Суд вважає, що позивачем не доведено також, що умови укладеного між сторонами Кредитного договору від 23.04.2008 року - є несправедливими. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому). Відповідно до ч.5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Зі змісту укладеного сторонами Кредитного договору не вбачається жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими. Не містить Кредитний договір і будь-яких інших несправедливих умов. Окрім цього, для забезпечення виконання зобов'язань по Кредитному договору з позивачем укладено договір іпотеки від 23.04.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович Г.І., зареєстрований в реєстрі за № 200, та з [PERSON] укладено договір поруки від 23.04.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович Г.І., зареєстрований в реєстрі за № 802. Зазначені договори носять похідний (акцесорний) характер від основного договору (Кредитного договору). Позивач, мотивуючи недійсністю основного договору автоматично просить визнать недійсними (припинити) похідні від нього, не наводячи жодних підстав та обставин щодо невідповідності чинному законодавству зазначених договорів іпотеки та поруки. За викладених обставин суд доходить висновку , що позивачем не доведено, що укладений Кредитний договір та похідні від нього договір іпотеки від 23.04.2008 р. та договір поруки від 23.04.2008 р. суперечать нормам Закону України «Про захист прав споживачів», в зв'язку з чим підстав для задоволення позову суд не знаходить. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи або охоронюваного інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду, а у даному випадку права та інтереси [PERSON] не порушені, тому положення ст.257 ЦК України не можуть бути застосовані судом до правовідносин сторін. У відповідності до ст.88 ЦПК України з позивача слід стягнути 3654 грн. 00 коп. судового збору в дохід держави, оскільки такий збір не був сплачений під час подання заяви, а рішення ухвалене не на його користь

Outcome: approved