Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

08 грудня 2014 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду з вказаним позовом до відділу ДВС Роменського міськрайонного управління юстиції та [PERSON], який представник позивача в судовому засіданні підтримав та мотивував тим, що 01 листопада 2007 року між банком і [PERSON] був укладений кредитний договір № SUH2AW00040051, згідно якого позичальник отримав кредит в сумі 12956,12 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 01 листопада 2007 року між банком і [PERSON] був укладений договір застави транспортного засобу № SUH2AW00040051, внесений до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Сторони погодили вартість предмету застави 49345 грн. Відповідно до умов договору застави [PERSON] передав в заставу банку автомобіль "Ваз 21112", 2007 р.в., д.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER]. Відділ ДВС Сумського МУЮ постановами ВП № 11960082 від 09 вересня 2009 року, ВП № 19111880 від 08 лютого 2010 року, ВП № 19080236 від 10 березня 2010 року, ВП № 19171505 від 19 березня 2010 року, ВП № 31545616 від 30 січня 2012 року, ВП № 28110210 від 10 серпня 2011 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження наклав арешт на все рухоме майно, що належить на праві власності [PERSON], в тому числі і на автомобіль марки "Ваз 21112", 2007 р.в., д.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER], який перебуває в заставі ПАТ КБ "ПриватБанк" на підставі договору застави транспортного засобу № SUH2AW00040051 від 01 листопада 2007 року. Вказані обтяження зареєстровані в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, з якого банк дізнався про накладені на заставне майно арешти. Право застави у банку виникло 01 листопада 2007 року, а постанови відділу ДВС про накладення арешту на майно боржника, в тому числі і заставний автомобіль, винесені після цього, тобто пізніше укладення та внесення в реєстр договору застави. Заборгованість [PERSON] станом на 03 березня 2014 року становить 45458,00 доларів США, що значно перевищує вартість предмета застави. Посилаючись на ст. 14 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", зазначав, що згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна вбачається, що банк має вищий пріоритет на предмет обтяження, а тому відділ ДВС не має правових підстав для звернення стягнення на заставлене майно на користь стягувачів, які не є заставодержателями. Посилався на ст.ст. 56-58 Закону України "Про заставу", які встановлюють гарантії прав заставодержателя на збереження застави, в тому числі на судовий захист цього права, а накладення арешту на спірний автомобіль робить неможливим задоволення вимог банку від реалізації заставленого майна. Просив звільнити з-під накладеного постановами державного виконавця ВП № 11960082 від 09 вересня 2009 року, ВП № 19111880 від 08 лютого 2010 року, ВП № 19080236 від 10 березня 2010 року, ВП № 19171505 від 19 березня 2010 року, ВП № 28110210 від 10 серпня 2011 року, ВП № 31545616 від 30 січня 2012 року арешту автомобіля "Ваз 21112", 2007 р.в., д.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON] і перебуває в заставі Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на підставі договору застави транспортного засобу № SUH2AW00040051 від 01 листопада 2007 року, зняти заборону на відчуження вказаного автомобіля (а.с. 44-48). Представник відповідача відділу ДВС, в судовому засіданні пояснив, що відділ ДВС накладаючи арешту на майно боржника діяв в межах наданих повноважень. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явися. Представник ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" в судовому засіданні залишив вирішення вимог на розсуд суду. Представник ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в судове засідання не з'явився, в письмових заперечення просив відмовити в задоволенні вимог в зв'язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю. Представник ПАТ "КБ "Володимирський" просив розглянути справу без його участі. Представники інших третіх осіб в судове засідання не з'явились. Суд, заслухавши сторони, дослідивши надані докази, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню в зв'язку з наступним. Судом встановлено, що 01 листопада 2007 року між банком і [PERSON] був укладений кредитний договір № SUH2AW00040051, згідно якого позичальник отримав кредит в сумі 12956,12 доларів США (а.с. 14-20). 01 листопада 2007 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором банк-позивач та [PERSON] уклали договір застави транспортного засобу № SUH2AW00040051, відповідно до умов якого [PERSON] передав у заставу позивачу автомобіль марки "Ваз 21112", 2007 р.в., д.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER], заставна вартість якого визначена сторонами у 49345 грн. (а.с.23-27). Згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 44935925 від 15 серпня 2014 року, застава автомобіля банку була зареєстрована у цьому реєстрі 05 листопада 2007 року. З вказаного витягу вбачається, що в ньому пізніше зареєстровані і інші обтяження, а саме - накладені постановами державного виконавця Зарічного ВДВС ВП № 19111880 від 08 лютого 2010 року, ВП № 19080236 від 10 березня 2010 року, ВП № 19171505 від 19 березня 2010 року, ВП № 11960082 від 09 вересня 2009 року, ВП № 31545616 від 30 січня 2012 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якими накладено арешт на рухоме майно [PERSON] та заборонено його відчужувати. Ці обтяження (арешт цього ж рухомого майна за виконавчими провадженнями, в яких банк не був стягувачем) були зареєстровані пізніше, чим було внесено заборону в реєстр обтяжень на користь банку (а.с.8-13). Станом на 03 березня 2014 року заборгованість [PERSON] перед банком складає 45458,00 доларів США, що значно перевищує заставну вартість предмета застави, яка становить, згідно договору застави, 49345 грн. (п. 34.5 договору застави). З акту прийому - передачі майна, придбаного за рахунок коштів згідно кредитного договору, складеного 31 березня 2009 року, [PERSON] добровільно передав представнику банку спірний автомобіль. З наданих відділом ДВС відомостей, зокрема, копій постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження вбачається, що вказані виконавчі дії були проведені на користь стягувачів: ПАТ "КБ "Володимирський", ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", Кредитна спілка "Аккорд", ТОВ "Просто фінанс", ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" про стягнення з [PERSON] боргів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. 572 ЦК України, яка кореспондується зі ст. 1 Закону України "Про заставу", в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Положеннями ст. 16 Закону України "Про заставу" передбачено, що право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Якщо предмет застави відповідно до закону чи договору повинен знаходитись у заставодержателя, право застави виникає в момент передачі йому предмета застави. Якщо таку передачу було здійснено до укладення договору, - то з моменту його укладення. Реєстрація застави не пов'язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави. За змістом ст. 19 Закону України "Про заставу" за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Ч.ч. 1, 6 ст. 20 Закону України "Про заставу" передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконане, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Звернення стягнення на заставлене майно державного підприємства (підприємства, не менше п'ятдесяти відсотків акцій (часток, паїв) якого є у державній власності) здійснюється за рішенням суду. Ст. 14 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" передбачає, що якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувачі, які зареєстрували обтяження одного і того ж рухомого майна одночасно, мають рівні права на задоволення своїх вимог. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Згідно з ч. 1 ст. 15 вказаного Закону, обтяжувач (продавець) рухомих речей, які є предметом купівлі-продажу в кредит з відстроченням або розстроченням платежу, набуває пріоритет з моменту реєстрації відповідного обтяження. Такий пріоритет є вищим за інші обтяження майна боржника, встановлені на користь інших обтяжувачів, навіть якщо такі обтяження були зареєстровані раніше. Ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження" визначено порядок звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання рішення. Таким чином, суд вважає, що банком доведене порушення його прав як заставодержателя на отримання за рахунок арештованого автомобіля, яке є заставним майном і передане йому позичальником, який має заборгованість перед банком, що значно перевищує вартість заставного майна, на зберігання, погашення заборгованості за кредитним договором. Банк як заставодержатель за договором застави, укладеним з [PERSON], має пріоритет на обтяжене спірне майно перед іншими обтяжувачами, арешт автомобіля перешкоджає банку як заставодержателю, скористатися своїми правами, передбаченими нормами чинного законодавства і умовами договору застави щодо реалізації заставного майна та отримання задоволення своїх вимог до позичальника за кредитним договором, а тому немає жодної підстави, визначеної ч. 3 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження", для звернення стягнення на заставне майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями. Суд вважає, що позовні вимоги про звільнення з-під арешту спірного автомобіля, накладеного постановами державного виконавця ВП № 11960082 від 09 вересня 2009 року, ВП № 19111880 від 08 лютого 2010 року, ВП № 19080236 від 10 березня 2010 року, ВП № 19171505 від 19 березня 2010 року, ВП № 31545616 від 30 січня 2012 року підлягають задоволенню, оскільки позивач довів, що накладеними постановами державного виконавця арештами на спірний транспортний засіб порушені його права та охоронювані законом інтереси, тому вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню. Водночас, що стосується вимог позивача по звільненню майна з-під арешту по постанові державного виконавця ВП № 28110210 від 10 серпня 2011 року, то в цій частині позов не може бути задоволений в зв'язку з наступним. Вказане виконавче провадження було відкрите за виконавчим листом № 2-1186, виданим 10 червня 2011 року Зарічним районним судом м. Суми, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованості в сумі 120348,85 гривень по кредитному договору від 01 листопада 2007 року № SUH2AW00040051, тобто по кредитному договору забезпеченому спірним автомобілем. Постанова про накладення арешту на майно (в тому числі на спірний автомобіль, який є предметом застави), винесена 10 серпня 2011 року в інтересах позивача, а до цього 31 березня 2009 року спірний автомобіль боржник вже передав банку, що підтверджується наданим актом (а.с. 131). Заочним рішенням суду від 22 березня 2013 року вирішено питання про звернення стягнення на предмет застави - на спірний автомобіль (а.с. 126). 29 жовтня 2014 року виконавчий лист № 2-1186, по якому було відкрите виконавче провадження № 28110210, повернутий стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" (стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа). Отже позивач по наведеному виконавчому провадженню виступав як сторона, тим більше, якій в 2009 році автомобіль (як заставне майно) був переданий, та яка з 2011 року - з дня накладення арешту на це майно, дій державного виконавця з приводу цього не оскаржувала в порядку ст.ст. 383, 384 ЦПК України. Відтак вважати порушеними права та інтереси банку в цій ситуації у суду немає підстав, як і відсутні підстави вважати, що позивачем обрано належний спосіб захисту при заявленні вимоги в порядку позовного провадження про звільнення майна з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця ВП № 28110210 від 10 серпня 2011 року, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Банк при зверненні з позовом до суду сплатив судовий збір в сумі 243,6 гривень, який, відповідно до ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача [PERSON] як з боржника банку. На підставі ст. 572 ЦК України, ст.ст. 1, 16, 19, 20, 56-58 Закону України "Про заставу", ст.ст. 14, 15 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження",

Outcome: partial