Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

12 вересня 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, укладеного 28.12.2012р. між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Никоновою Г.І., реєстраційний номер 1621 і скасування його державної реєстрації; про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного 30 листопада 2012 року між [PERSON], та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Шосткинського міського нотаріального округу Сидоровою А.В., який зареєстрований в реєстрі за №1983 та скасування його державної реєстрації; про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини нежитлового приміщення - будівлі автогаражу, що розташована по [ADDRESS] Сумської області (реєстраційний номер майна 1644841), укладеного 05 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] і посвідченого приватним нотаріусом Шосткинського міського нотаріального округу Кузьомкіною Л.Д., який зареєстрований в реєстрі за №1388 та скасування його державної реєстрації, а також про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини овочесховища бази заготконтори, що розташоване по [ADDRESS] укладеного 05 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] і посвідченого приватним нотаріусом Шосткинського міського нотаріального округу Кузьомкіною Л.Д., який зареєстрований в реєстрі за №1392 та скасування його державної реєстрації. Свої вимоги позивач мотивує тим, що між ним та його донькою (відповідачем по справі) були укладені вище вказані договори дарування нерухомого майна. При цьому, на час їх укладення позивач мав незадовільний стан його здоров'я внаслідок хронічних захворювань та мав потребу у сторонній допомозі. Таку допомогу йому обіцяла надавати донька (відповідач по справі), яка мала намір переїхати проживати до позивача у м. Шостка та займатись діяльністю по здачі в оренду вищевказаного нерухомого майно і забезпечувати позивача належним лікуванням, купувати продукти харчування, одяг та проводити оплату за комунальні послуги та іншим чином здійснювати догляд за позивачем. При цьому, як стверджує позивач, на час укладення вказаних договорів він перебував у тяжкому хворобливому стані та не в повній мірі розумів значення своїх дій, помилився щодо правової природи оспорюваних договорів та вважав, що між ним та відповідачем по справі укладаються договори довічного утримання. Ухвалою суду від 30.05.2017р. вказану цивільну справу було прийнято до провадження даним складом суду. Підчас підготовчого розгляду справи даним складом суду ані предмет, ані підстави позову позивачем не змінювалися, а тому позов розглядався в первісній редакції. В підготовче судове засідання 18 вересня 2018 року позивач і його представник надали спільну заяву про часткову відмову від позову, а саме в частині визнання недійсним договору дарування, укладеного 28.12.2012р. між сторонами по справі і [PERSON], реєстраційний номер 1621 і скасування його державної реєстрації. Крім того, просили розглядати справу без їх участі. Ухвалою суду від 18.09.2018р. така відмова від вказаної частини позовних вимог була прийнята судом та провадження у справі в цій частині вимог закрито. Відповідач і її представник в підготовче судове засідання також не з`явились. Представник [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, також в цій заяві він зазначив, що в іншій частині вимог відповідач позов визнає. Належним чином повідомлені треті особи, в підготовче судове засідання також не з'явились. Приватний нотаріус Никонова Г.І. надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, зазначила, що при вирішенні даної справи покладається на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи вищенаведені законодавчі вимоги, суд вважає за необхідне зупинитися на наступному. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що помилявся стосовно обставин, які мають істотне значення щодо правової природи оспорюваних ним правочинів, прав та обов'язків сторін, оскільки вважав ці правочини договором довічного утримання, відповідно до умов якого його донька зобов'язувалась здійснювати постійний догляд та утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до відповідача лише після смерті позивача. Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину має істотне значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного майна як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному. Лише в разі встановлення цих обставин, норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 р. 6-372цс16. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є інвалідом третьої групи, вже тривалий час страждає від низки хронічних захворювань, що підтверджується численними довідками, виписками з історії хвороб, іншою медичною документацією, наявними в матеріалах справи, на час укладення оспорюваних договорів перебував у хворобливому стані та невдовзі після їх укладення був госпіталізований, тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні, після чого знаходився на лікуванні у відділенні реанімації з діагнозом: гострий деструктивний панкреатит, гостре скупчення рідини в парапанкреатичній клітковині, цукровий діабет другого типу/а.с.7-19/, отже, у зв'язку із станом здоров'я він потребує догляду й сторонньої допомоги. Після укладення оспорюваних договорів позивач продовжував користуватися майном, яке є предметом вказаних договорів, зокрема й квартирою [ADDRESS] Сумської області, яка була та до цього часу є його єдиним житлом. За доводами позову відповідач, яка є його донькою, обіцяла допомогти йому та піклуватися про нього. При цьому, визнання відповідачем позову свідчить й про визнання нею зазначених обставин, оскільки саме на них посилається позивач як на підстави свого позову. З урахуванням викладеного, суд вважає, що визнання відповідачем позовних вимог про визнання недійсними оспорюваних в межах даної справи договорів дарування не суперечить вимогам закону та не порушує прав інших осіб, а відтак у суду є всі підстави для задоволення відповідних позовних вимог позивача. В свою чергу, за роз'ясненнями Верховного Суду України, приведеними у листі від 01.04.2014 "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України" якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача. З огляду на викладене, суд вважає правомірним задовольнити і похідні від вимог про визнання договорів недійсними вимоги про скасування їх державної реєстрації, які також визнані відповідачем. Вирішуючи питання щодо судових витрат в справі, суд вважає правомірним покласти на відповідача понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог. Враховуючи вищевикладене, ст. ст. 203, 229, 717 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 76-81, 83, 141, 200, 206, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved