Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

04.09.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] В судове засідання позивач не з'явився, його представник надав суду заяву з проханням слухати справу у їх відсутність, позов підтримав, просив його задовольнити. Позовні вимоги мотивував тим, що він на підставі договору дарування, посвідченого 09.02.2017 року державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори, є власником житлового будинку [ADDRESS] В даному будинку позивач зареєстрований та проживає разом з матір'ю - [PERSON]. За цією ж адресою зареєстрований також брат позивача - [PERSON], [INFO], який не проживає в даному будинку з 2000 року, про що свідчить акт обстеження житлових умов, складений 14.08.2018 року комісією Кінецьпільської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. Відповідач в добровільному порядку знятися з реєстрації за адресою належного позивачу будинку не бажає, хоча не проживає в ньому, його особистих речей в будинку не має, та не має будь-яких майнових прав на нього. Також [PERSON] не приймав та не приймає участі в утриманні будинку, сплаті комунальних послуг. Ці обставини є суттєвими для позивача, як для власника житлового будинку, оскільки наявність зареєстрованих осіб, які фактично не проживають з ним, має значення для підготовки документів на отримання субсидії. На підставі ст.ст. 278-279 ЦПК України, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений вчасно і належним чином, у відповідності до ст. 130 ЦПК України. Відзив на позов не надав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява обґрунтована, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що власником житлового [ADDRESS] на підставі договору дарування, посвідченого 09.02.2017 року державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори, є [PERSON]. Згідно акту обстеження житлових умов, складеного 14.08.2018 року комісією Кінецьпільської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, [PERSON], [INFO], не проживає в даному будинку з 2000 року. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Позивач, як власник будинку, відповідно до ст. 317 ЦК України, має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Також, відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи положення ч. 2 ст. 405 ЦК України, це є підставою для визначення особи такою, яка втратила право користування жилим приміщенням, та, відповідно, зняття з реєстраційного обліку. Відповідно до ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Разом з цим згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ст. 107 ЖК України та роз'яснень викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 року, наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. Судом встановлено, що відповідач з 2000 року не проживає в спірному житловому будинку, тобто понад рік, підстав для продовження терміну зберігання за ним права користування спірним житловим будинком, передбачених ст. 71 ЖК України немає, його особистих речей в житловому приміщенні немає, що свідчить про втрату ним інтересу до спірного житлового будинку як до свого постійного місця проживання, тому відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] тому є підстави для задоволення позову у повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved