Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

Позивачі звернулися до Виноградівського районного суду з даним позовом, в якому просили суд визнати недійсною та скасувати Заяву №108 про відмову від спадщини від 06.03.2013р., подану [PERSON] в межах спадкової справи №77/2013; визнати недійсною та скасувати Заяву №109 про відмову від спадщини від 06.03.2013р., подану [PERSON] в межах спадкової справи №77/2013; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом №844 від 26.07.2013р. В обґрунтування своїх вимог позивачі посилались на те, що [INFO]. помер їх син - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 27.09.2013р., після смерті якого відкрилась спадщина на його майно, оскільки позивачі по справі є батьками спадкодавця - [PERSON], що підтверджується Витягом з державного реєстру актів цивільного стану №00013032283 від 13.112013р., вони є спадкоємцями першої черги, і мають право на спадкування частки у майні спадкодавця. Заяви про прийняття спадщини позивачі не подавали, оскільки проживали разом зі спадкодавцем, що у відповідності до норм ч.3 ст.1268 ЦК на думку позивачів є достатнім для прийняття спадщини. 13.09.2013р. їм надійшла позовна заява, подана [PERSON], про визнання прав та обов'язків забудовника до спадкового майна. Ознайомившись з додатками до позовної заяви, позивачам стало відомо, що в природі існують Заяви [PERSON] та [PERSON] про відмову від прийняття спадщини від 06.03.2013р. В подальшому на підставі заяв про відмову від спадщини, тобто без врахування прав та законних інтересів позивачів, видано Свідоцтво про право на спадщину за законом №844 від 26.07.2013р. Позивачі, обґрунтовуючи свої вимоги вказують, що не підписували таких заяв в тому вигляді, в якому заяви подані до суду, в той час заяви які підписувались позивачами були писані під впливом обману та важкої життєвої ситуації, внаслідок чого такі відмови є незаконними та підлягають скасуванню. Також такі відмови оформлені з порушеннями Закону України «Про нотаріат» та «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України 22.02.2012р. № 296/5, що підтверджується наступними доводами, які в сукупності і є підставою для визнання таких відмов незаконними: Так, відповідно до ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Також порушено і п.3.3. Глави 10 "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України 22.02,2012 №296/5, яким також зазначено, що Заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі, проте дана вимога була порушена, оскільки як вбачається з тексту заяв від 06.03.2014р. такі заяви подавались не нотаріусу, а «в компетентні органи», внаслідок чого прямо порушено ч.1 ст.1273 ЦК; порушено при підписанні оскаржуваних заяв ст.1 Глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України 22.02.2012 №296/5, відповідно до якого, Нотаріальні дії вчиняються після їх оплати, а також у передбачених законом випадках після сплати до бюджету податку з доходів фізичних осіб удень подачі нотаріусу всіх необхідних документів. Згідно стаття 1 Глави 16 Порядку, за вчинення нотаріальних дій державні нотаріуси справляють державне мито у розмірах, встановлених законодавством. Про факт оплати зазначено і в тексті заяв, відповідною відміткою "Стягнуто державного мита…» однак дана обставина не відповідає дійсності, оскільки відповідачі жодного державного мита за вчинення даної нотаріальної дії не сплачували, доказу такої сплати не існує та не може існувати, а відтак дана нотаріальна дія вчинена з порушенням ст.1 Глави 2 Порядку, оскільки попередньо не була оплачена; нотаріусом також при підписанні заяв від 6 березня 2014 року порушено статті 1-2 Глави 3, та Статтю 1 Глави 4 Порядку відповідно до яких, при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами, передбаченими Законо, проте даного нотаріусом не вчинено, належним чином особи [PERSON] та [PERSON] не встановлено, так же як не роз'яснено наслідки написання заяви, яка на момент підписання не була заповнена рукописним текстом; незважаючи на те, що текст заяви був підписаний позивачами вже після його підписання особисто нотаріусом, було внесено додаткові дописки, які не застережені жодним чином, зокрема, такими дописками є весь рукописний текст за виключенням підписів позивачів і таке прослідковується ідентичністю рукописного тексту на обох заявах, як [PERSON] так і [PERSON]; стаття 1 Глави 9 Порядку наводить, що тексти договорів, заповітів, довіреностей, свідоцтв, актів про морські протести та протести векселів, перекладів у разі засвідчення нотаріусом вірності перекладу документа з однієї мови на іншу, заяв, на яких нотаріусом засвідчується справжність підпису, за винятком заяв у електронній формі заяв та примірників документів, що залишаються у справах нотаріуса, а також дублікатів нотаріальних документів, викладаються на спеціальних бланках нотаріальних документів з лицьового та зворотного боку цих бланків, однак даного нотаріусом не вчинено. Як вбачається з форми заяв, такі оформлені та викладені на звичайних аркушах білого паперу, що є грубим порушенням ст.4 глави 8 Порядку, Закону України "Про нотаріат", Порядку ведення Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 04.11.2009 № 2053/5. Такі дії, як вважають позивачі, є порушенням вищенаведених норм Порядку та Закону, виключають будь-який захист поданого документу на предмет підроблення, та їх облік в подальшому, оскільки нотаріальні бланки є бланками суворої звітності; порушення статей 1-3, Глави 11 Положення, відповідно до яких, кожній нотаріальній дії присвоюється окремий реєстровий номер. Номер, під яким нотаріальна,дія зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, позначається на документах, що видаються нотаріусом, чи в посвідчувальних написах. Нотаріальна дія вважається вчиненою з моменту внесення про це запису до реєстру для реєстрації нотаріальних дій. Запис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій є доказом вчинення нотаріальної дії, однак даного нотаріусом не вчинено: на заяві [PERSON] зазначено номер, під яким заяву внесено до Єдиного реєстру, а на заяві [PERSON] такий номер не зазначено, а відтак це свідчить, що нотаріальна дія по заяві [PERSON] не вчинена відповідно до ст.З глави 11 Положення, через що така заява є не прийнята; заява від 06.03.2013р. не підписана [PERSON], хоча необхідність власноручного підписання таких заяв вимагається статтею 4 Глави 6 Порядку, Статті 1 Глави 9 Порядку; Статті 4 Глави 9 Порядку; згідно статті 1.5. Глави 10 Порядку, якщо смерть громадянина була зареєстрована на території іншої держави, нотаріусу подається відповідний документ, виданий компетентними органами іноземної держави, який є дійсним на території України за умови його легалізації, якщо інше не передбачено законом, міжнародними договорами України, проте на час вчинення оскаржуваної дії такий документ у нотаріуса був відсутній, в зв'язку з чим, відсутні були будь-які докази смерті спадкодавця, відповідно відсутні і підстави для відкриття спадкової справи; у відповідності до статті 3.11. Глави 10 Порядку, заява про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття підлягає реєстрації у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ у день надходження, на всіх заявах зазначаються дата і час їх надходження та номер спадкової справи, проте даного нотаріусом не вчинено, на заявах відсутні дата та час надходження заяв про відмову від прийняття спадкового майна, що є черговим доказом незаконності дій нотаріуса; заяви підписувались за важких життєвих обставин, які значною мірою вплинули на морально - емоційний стан позивачів, важкі життєві обставини для позивачів, на момент підписання заяв виявились в тому, що в позивачів помер останній син, який в сім'ї був гордістю та надійною опорою на старість. Так в позивачів було два сини. Перший син зник в 1991 році та по теперішній час вважається пропавшим безвісти, другий помер в 2013 року. На момент написання оскаржуваних заяв якраз минало 40 днів від дня смерті сина, через що позивачі перебували у важкому морально-емоційному стані, чим і скористався нотаріус, підсунувши для підпису заяви, які по запевненнях нотаріуса були призначені для вирішення технічних процедур необхідних для оформлення спадщини за померлим сином. На підставі наведеного позивачі вважають, що оскаржувані заяви про відмову від спадщини від 06.03.2013р. є недійсними, відповідно свідоцтво про право на спадщину, видане з врахуванням даних заяв також є недійсними, оскільки видано на основі недійсного документу та без врахування прав та інтересів інших спадкоємців, а відтак вважають, що слід визнати недійсним та скасувати і свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.07.2013р. за №844. В подальшому під час розгляду справи по суті 30.07.2014р. та 12.01.2015р. позивачі, скориставшись своїми процесуальними правами відповідно до приписів ст.31 ч.1 ЦПК України доповнили свої позовні вимоги та просили суд, окрім вище зазначених вимог, визнати незаконною бездіяльність відповідача в частині не встановлення всього об»єму спадкової маси та спадкового майна; визнати недійсним та скасувати свідоцтва про право на спадщину від 26.07.2013р. за №№845,846,847; визнати незаконними дії відповідача в частині внесення додаткових відомостей в заяву [PERSON] від 6 березня 2013 року зареєстровану в реєстрі за №245; визнати незаконними дії відповідача в частині внесення додаткових відомостей в заяву [PERSON] від 6 березня 2013 року зареєстровану в реєсстрі за №246; визнати незаконним свідоцтво про право на спадщину за законом №844 від 26 червня 2013 року, оскільки таке видано до закінчення шестимісячного терміну на прийняття спадщини, встановленого Цивільним кодексом України; визнати незаконними дії відповідача, які виразились у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом від 26 червня 2013 року №845, №846, №847, особі, паспорт якої на момент видачі таких свідоцтв був недійсним; визнати незаконними дії відповідача які виразились у написанні нотаріусом заяв [PERSON] та [PERSON] від 6 березня 2013 року та здійснення в них власноручних дописок без відома та волі заявників. В обґрунтування своїх уточнених вимог позивачі, окрім викладеного в позові, зазначили також, що нотаріусом були підроблені заяви [PERSON] та [PERSON] від 6 березня 2014 року, в частині внесення в такі відомостей вже після підписання заяв особами, які такі заяви подають. Як вбачається з копії спадкової справи, яка надавалась суду, в заявах [PERSON] та [PERSON] про відмову від спадщини, в таких була відсутня дата написання таких заяв. В оригіналі ж спадкової справи, яка пізніше надана суду, дати написання заяв проставлені "06"03.2014 року. Також підтвердженням того що дане дописано пізніше є те, що рік написання зазначено 2014; нотаріусом раніше видано свідоцтво про право власності на спадщину в частині спадкової земельної ділянки, що підтверджується виправленнями на свідоцтві про право на спадщину за законом №844, датою видачі 26.06.2013р. Дана ж обставина також визнана і [PERSON], при позовної заяви "Про визнання прав та обов'язків забудовника до спадкового від 3 грудня 2013р., в абзаці 7 якої, позивачкою зазначено що свідоцтво на земельну ділянку видано було 26 червня 2013 року. Дана ж обставина підтверджується і Кадастровим планом земельної ділянки, який видано 26.06.2013р.; відповідачем незаконно видано [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки на момент видачі Свідоцтв про право на спадщину за законом №845, №846, №847 від 26 липня 2013 року, [PERSON] вже досягла 25-ти річного віку, в зв'язку з чим в паспорт слід було вклеїти фотокартку при досягнення 25-ти річного віку, проте така процедура проведена не була, в зв'язку з чим паспорт вважався недійсним, як наслідок, видача свідоцтв проведена з порушенням Закону і нотаріус даною обставиною свідомо знехтував; відповідно до пункту 3.3. Глави 10 Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012року №296/5, заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі. Як вбачається з заяв [PERSON] та [PERSON] 06.03.2013р., такі виконані як машинописним так рукописним текстом, причому частина тексту, як визнано нотаріусом в судовому засіданні, дописана самим же нотаріусом. Дана обставина є суттєвим порушенням, оскільки текст дописаний нотаріусом без застережень, також нотаріусом здійснено дописки по суті заяви, в той час як така заява відповідно до пункту 3.3. Глави 10 Порядку, має подаватись особисто заявником. Позивачі та їх представник в судовому засіданні уточнений позов підтримали повністю, покликаючись на обставини, викладені в позовній заяві та в заявах про збільшення позовних вимог, а відтак просять суд задовольнити уточнені позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач- державний нотаріус Виноградівської державної нотаріальної контори К.В.Боричок, перебуваючи в судовому засіданні 28.08.2014р. позовні вимоги позивачів не визнала та заперечувала проти їх задоволення, в обґрунтування чого пояснила суду, що 06.03.2013р. позивачі разом із своєю невісткою [PERSON] прийшли до нотконтори для подачі заяв про відмову у прийнятті спадщини за померлим сином. Позивачі були повністю адекватні, вона пояснила їм про необхідність оплати держмита, на що вони відповіли, що їх невістка оплатить їх. Коли невістка пішла оплачувати квитанції, вона залишилась разом з позивачами та роз»яснила їм, щоб вони не відмовлялись від спадщини. Нащо позивачка [PERSON] сказала їй, що «[PERSON] божа дитина та любить її більше ніж власних дітей». Щодо написання заяв про відмову у прийнятті спадщини пояснила, що спеціальних бланків не передбачено, їх можна писати як рукописно так і друкованим способом на форматі паперу А4. Після написання даних заяв формується спадкова справа і заводиться Єдинний реєстр, ставиться один номер на першій заяві, всі інші заяви не вносяться в реєстр, оскілки в даному реєстрі є вже всі дані про особу померлого. Квитанції за нотаріальні дії дійсно сплатила невістка позивачів [PERSON], однак для нотаріуса не має значення хто є платником державного мита. Вона особисто заповнювала на бланкові заяви позивачів, після їх заповнення вони власноручно їх підписали, всі заяви заповнювала при даних особах. Позивачі були в траурі за сином, однак вони повністю розуміли та усвідомлювали свої дії, що підписували, окрім того, вона їх попереджала про те, щоб вони не відмовлялись від спадщини. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні уточнений позов не визнала, в заперечення проти уточнених позовних вимог послалася на їх необґрунтованість та не доведеність (письмове заперечення долучене до матеріалів справи). Заслухавши пояснення позивачів та їх представника, відповідача та представника третьої особи, пояснення свідка [PERSON], з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного. Згідно із ст.15 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Крім цього, згідно із Цивільним Кодексом України (ст.ст.215-235 ЦК) особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною, а статтею 215 цього Кодексу встановлено загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв»язку з недодержанням з моменту його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК. В судовому засіданні на підставі належних та достовірних доказах встановлено, що [INFO]. помер син позивачів - [PERSON] (свідоцтво про смерть [NUMBER] від 27.09.2013р.), після смерті якого відкрилась спадщина на його майно. 13.09.2013р. на адресу позивачів надійшла позовна заява, подана [PERSON], про визнання прав та обов'язків забудовника до спадкового майна, з якої позивачам стало відомо, що в природі існують Заяви [PERSON] та [PERSON] про відмову від прийняття спадщини №№108,109 від 06.03.2013р. В подальшому на підставі заяв про відмову від спадщини, було видані оскаржувані Свідоцтво про право на спадщину за законом №844,845,846,847 від 26.07.2013р. Окрім того, на підставі цього, [PERSON] в передбачений законом строк подала 26.07.2013р. до нотаріальної контори заяву про отримання спадщини, що стверджено даними Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №34669924, згідно якого спадкоємцем померлого [INFO]. [PERSON] є його дружина [PERSON]. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. У відповідності до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд констатує, що правовідносини, які виникли між сторонами, випливають із норм ЦК України та Закону України від 02.09.1993р. № 3425-XII «Про нотаріат». Статтею 50 Закону № 3425-XII передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта. Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Водночас у п.16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» зазначено: «Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (ч.2 ст.50 Закону України «Про нотаріат»). З наведеного можна зробити висновок, що саме в разі подання позову щодо оскарження нотаріальної дії з підстав недотримання нотаріусом вимог чинного законодавства при їх вчиненні відповідачем буде сам нотаріус. Так, згідно з ч.1 ст.1 Закону № 3425-XII нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Закон № 3425-XII поділяє об'єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти. Позивачі, обґрунтовуючи свої уточнені вимоги вказують, що не підписували оспорюваних ними заяв №108 про відмову від спадщини від 06.03.2013р., подану [PERSON] в межах спадкової справи №77/2013 та №109 про відмову від спадщини від 06.03.2013р., подану [PERSON] в межах спадкової справи №77/2013 в тому вигляді, в якому заяви подані до суду, оскільки такі підписувались позивачами під впливом обману та важкої життєвої ситуації, внаслідок чого такі відмови є незаконними та підлягають скасуванню, такі відмови оформлені з порушеннями Закону України «Про нотаріат» та «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», а відтак, з урахуванням численних уточнень до позову просили суд визнати недійсними та скасувати Заяву №108 про відмову від спадщини від 06.03.2013р., подану [PERSON] в межах спадкової справи №77/2013, визнати недійсною та скасувати Заяву №109 про відмову від спадщини від 06.03.2013р., подану [PERSON] в межах спадкової справи №77/2013, визнати недійсним та скасувати Свідоцтва про право на спадщину за законом №844,845,846,847 від 26.07.2013р., проте суд не може погодитись з такими доводами з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку встановлено для її прийняття. Відповідно до ст.1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Спадкоємець має право відмовитися від частки у спадщині спадкоємця, який відмовився від спадщини на його користь Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст.ст.225, 229-231, 233 ЦК України. Відповідно до вимог ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий право чин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, яка повинна мати істотне значення. До помилок, які мають істотне значення слід віднести помилку щодо змісту правочину, сторони правочину, предмету правочину, якості об'єкту, ціни, правової природи правочину тощо. Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилась, необхідно нести значні витрати. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину . Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про ї помилку щодо істотних обставин правочину, Між тим, в судовому засіданні не встановлено, що оскаржувані відмови від прийняття спадщини №№108,109 від 06.03.2013р. здійснені позивачами під впливом помилки, позивачі та їх представник в порушення вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України не надали належних та достовірних доказів, які б свідчили про їх помилку щодо істотних обставин правочину. Разом з тим, помилка внаслідок власного недбальства, не знання закону, неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Так, згідно із ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, яку мають значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях третьої особи, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суд виходить з того, що відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином, проте норми ст.230 Цивільного кодексу не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Згідно ст.231 ЦК України правочин, який вчинено особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. В суді не встановлено, що до позивачів під час вчинення ними одностороннього правочину застосовувався фізичний чи психологічний вплив. Навпаки, з показів в судовому засіданні відповідача встановлено, що вона відмовляла останіх від вчинення цієї дії, проте останні наполягли, щоб їхня невістка [PERSON] як найшвидше звернулась із заявою в нотаріальну контору на прийняття спадщини. Окрім того, позивачами не доведено, що і сама [PERSON] будь-яким чином впливала на позивачів і наполягала, щоб вони відмовились від спадщини. З пояснень представника третьої особи вбачається, позивачі після смерті їх сина- чоловіка [PERSON], настояли на тому, що необхідно, щоб вона прийняла спадщину, тому вона звернулась до нотаріуса із заявою на прийняття спадщини, а позивачі подали добровільно заяви на відмови від спадщини, що і підтвердила у суді і нотаріус. Відповідно до змісту ч.1 ст.233 ЦК правочин може бути визнано недійсним із зазначених підстав у разі доведеності судом, що однією стороною він вчинений вимушено в результаті впливу тяжкої для цієї сторони правочину обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, а інша сторона правочину свідомо використала такий стан контрагента для вчинення правочину в своїх інтересах. Так, позивачі заявляють, що оскаржувані ними заяви про відмови від спадщини після смерті їх сина [PERSON] є недійсними, написані під впливом тяжких обставин- передчасної смерті сина у віці 26 років, а відтак вони перебували у важкому морально-емоційному стані, оскільки на момент написання таких заяв минуло 40 днів від дня смерті їх сина, чим і скористався нотаріус. Між тим, в суді встановлено, що нотаріус в цій справі не є зацікавленою особою, позивачі після смерті сина добровільно, в строк, передбачений законом, без будь-якого стороннього впливу з»явились до нотаріуса, де і подали письмові заяви про відмову від спадщини. Так, з матеріалів справи та показів відповідача достовірно встановлено, що 06.03.2013р. до Виноградівської державної нотаріальної контори позивачі подали заяви №№108,109 про відмову від спадщини, в якій скріпили своїми підписами зазначені заяви, що їм нотаріусом роз'яснено, що їхні заяви на відмову від спадщини можуть бути відкликані протягом строку встановленого для відмови, що їм роз'яснено зміст статей, що регулюють ці питання, що їм зрозуміло, що не допускається прийняття або відмова від спадщини з умовою чи застереженням, що відмова від спадщини має місце у відношенні всього спадкового майна, що не можна прийняти одну частку спадщини, а від другої відмовитись, проте, незважаючи на можливість відкликати заяви позивачі своїм правом у встановлений строк не скористалися. Окрім того, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження, що позивачі прийняли спадщину після смерті сина, оскільки він був лише зареєстрований в будинку по [ADDRESS] по місцю проживання позивачів, проте, як стверджується довідкою міського голови від 19.07.2013р., фактично проживав разом із [PERSON] та їхньою дочкою в [ADDRESS]. Обгрунтовуючи свої вимоги щодо незаконних дій нотаріуса позивачі, зокрема, посилались на те, що при подачі ними заяв про відмову від спадщини відповідачем було порушено п.3.3. глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністрсрства юстиції України від 22.02.2012р. № 296\\5. оскільки заяви ними подані не безпосередньо до нотаріуса, а в «компетентні органи», а тому порушено ч.1 ст.1273 ЦК України, проте це спростовується даними самих заяв №108,109 про відмову від спадщини від 06.03.2013р., з яких беззаперечно випливає, що позивачі подали ці заяви саме державному нотаріусу , а не в інші органи. Так, відповідно до п.3.3. глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі. Якщо спадкоємець особисто прибув до нотаріуса за місцем відкриття спадщини, нотаріальне засвідчення справжності його підпису на таких заявах не вимагається, У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, про що на заяві робиться відповідна службова відмітка. Ця відмітка скріплюється підписом нотаріуса (п.3.4). Заява про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття підлягає реєстрації у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ у день надходження. У разі надходження такого документа поштою він підлягає також реєстрації у Журналі реєстрації вхідних документів (п.5.11). В судовому засіданні як з показів відповідача, так і самих позивачів встановлено, що оскаржувані ними заяви вони особисто подали державному нотаріусу. Це, зокрема, випливає із самого змісту заяв за №108,109 спадкової справи 77\\2013р., які зареєстровані в реєстрі, підписані державним нотаріусом і на яких проставлені печатки Виноградівської державної нотаріальної контори у відповідності до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Зокрема, в судовому засіданні оглянуто оригінал Книги обліку і реєстрації спадкових справ, який надано державним нотаріусом, де заяви позивачів про відмову від спадщини зареєстровані в цій Книзі обліку і реєстрації спадкових справ. Ці ж обставини узгоджуються із даними Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №34669924 від 26.07.2013р. Сама спадкова справа №77\\2013р. заведена на підставі первісної заяви про відмову від спадщини, яка подана державному нотаріусу особисто [PERSON]. Між тим, заяви про відмову від спадщини та заведена спадкова справа, які детально були досліджені в судовому засіданні, повністю відповідають вимогам Методичних рекомендацій Міністерства юстиції України, згідно яких: підставою для відкриття провадження по спадковій справі є одержання нотаріусом першого звернення (заява, повідомлення, телеграма тощо) фізичної або юридичної особи (п.30); Заява (інше звернення), що стали підставою для відкриття провадження по спадковій справі, підлягає реєстрації у Книзі обліку в день надходження. У разі надходження такого документа поштою він підлягає реєстрації нотаріусом у Журналі реєстрації вхідної кореспонденції та в Книзі обліку в день надходження. Перед реєстрацією документа в Книзі обліку нотаріус перевіряє наявність заведеної спадкової справи за даними Спадкового реєстру. За документом, зареєстрованим у Книзі обліку, заводиться спадкова справа з присвоєнням справі індивідуального номера. Номер спадкової справи складається з двох груп арабських цифр, з яких перша - порядковий номер спадкової справи, що відповідає номеру реєстрації у Книзі обліку, а друга - рік заведення спадкової справи (п.3.1). Окрім того, процедура та порядок ведення спадкових справ визначена Наказом Міністерства Юстиції України від 22.12.2010р. № 3253/5 «Про затвердження Правил ведення нотаріального діловодства". Так, відповідно до п.11.1-11.5 даних Правил, заяви про прийняття спадщини; заяви про відмову від спадщини; заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або заяви про відмову від спадщини; заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину; заяви про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя; заяви спадкоємця про одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі); претензії кредиторів, а також заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, за яким були вжиті ці заходи; заяви про відкриття спадщини та укладання договору на управління спадщиною; заява виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень; заява відказоодержувача про відмову від заповідального відказування тощо реєструються в книзі обліку і реєстрації спадкових справ і формуються у спадкові справи. Формування спадкової справи передбачає групування документів, на підставі яких було відкрито спадкову справу та видано свідоцтво про право на спадщину. Під час формування спадкової справи перевіряються правильність оформлення документів, наявність та відповідністьвимогам законодавства документів, а у випадках, передбачених законодавством, копій документів, на підставі яких буде оформлюватись спадщина, наявність на документах печаток, підписів, реквізитів документа тощо. У разі виявлення недоліків у документах при формуванні спадкової справи виконавець зобов'язаний повернути такі документи особам для їх усунення. Спадковій справі присвоюється номер, який складається з порядкового номера, за яким вона зареєстрована в книзі обліку і реєстрації спадкових справ, та зазначається через дріб (дефіс) рік, у якому вона заведена. Кожна спадкова справа являє собою окремий наряд (справу), має внутрішній опис, нумерується, оформлюється титульним аркушем та прошивається. Справа вважається закінченою за датою видачі свідоцтва про право на спадщину, якщо на підставі поданих заяв про видачу свідоцтва про право на спадщину було видано відповідні свідоцтва всім спадкоємцям, які закликалися до спадкування, та на все майно, заявлене такими спадкоємцями. Усі інші заяви, що будуть подаватися після закінчення спадкової справи, вважаються такими, що подані додатково. Оформлення спадкової справи покладається на державного чи приватного нотаріуса, у провадженні (на виконанні) якого знаходиться справа. Так, у відповідності до ст.67, 68 Закону № 3425-XII, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Спадкоємці, які пропустили строк для прийняття спадщини,можуть бути за згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину, включені до свідоцтва про право на спадщину як такі, що прийняли спадщину. Така згода спадкоємців повинна бути викладена у письмовій формі і подана нотаріусу до видачі свідоцтва про право на спадщину. Нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Спадкоємці за законом, які позбавлені можливості подати документи, що підтверджують наявність підстав для закликання до спадкоємства, можуть бути за письмовою згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину і подали докази родинних, шлюбних чи інших відносин із спадкодавцем, включені до свідоцтва про право на спадщину. Згідно ст.1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна абоосновної його частини, а за відсутності неухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Водночас, у відповідності до ст.71 Закону України "Про міжнародне приватне право", спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. У відповідності до ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Таким чином, нормами законодавства передбачено обов`язок нотаріуса у випадку надходження заяви про прийняття спадщини формувати означений документ у відповідну спадкову справу, а отже і спростоване твердження позивачів про ніби-то незаконні дії відповідача щодо заведення та формування спадкової справи за їх померлим сином. В судовому засіданні також спростоване і твердження позивачів, що вони не платили державне мито за вчинення нотаріальної дії, оскільки в судовому засіданні державний нотаріус представив для огляду оригінали квитанцій про оплату державного мита на суму 0.34 грн. позивачами за вчинення нотаріальних дій в день складання та підписання заяв. На обгрунтування своїх уточнених позовних вимог позивачі також стверджували, що при підписанні заяв від 06.03.2013р. державним нотаріусом не встановлювались їхні особи згідно документів та не перевірялась дієздатність, проте з показів відповідача та письмових доказів вбачається, що належним чином було встановлено їх особи та перевірено їхню цивільну дієздатність на підставі представлених ними особистих паспортів, що підтверджується даними оглянутої в судовому засіданні Книги обліку і реєстрації спадкових справ, де записані серії паспортів позивачів, ким видані та зазначені дати їх видачі. Так, відповідно до ст.ст.43,44 Закону України «Про нотаріат» при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи та визначення обсягу цивільної дієздатності здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, Не знайшло свого підтвердження і доводи позивачів, що їх заяви від 06.03.2013р. є недійсними, так як в них особисто нотаріусом було внесено додаткові дописки, які не застережені жодним чином і що такими дописками є весь рукописний текст за виключенням підписів позивачів, а тому є порушення 2 Глави 8 Порядку, проте при вивченні змісту оскаржуваних заяв не виявлено ніяких дописок, підчисток, виправлень зі сторони нотаріуса. Так, на вимогу позивачів суд своєю ухвалою призначив21.08.2014. \\а.с.156-157\\ судову почеркознавчу експертизу, але експерти не надали відповіді на поставлені запитання \\а.с.160-164\\, а відтак будь-які належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог відсутні. З цього приводу суд вважає зазначити наступне. Експертний висновок не можна розглядати як безспірний доказ, оскільки він має оцінюватися судом нарівні з іншими доказами за загальними правилами оцінки доказів, при цьому, важливим є те, що письмові докази в процесі дослідження перевіряються за допомогою інших засобів доказування: поясненнями сторін, показаннями свідків, висновками експертів. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які фактичні дані, в тому числі і висновок експерта (ст.66 цього Кодексу), на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, відповідно до положень ст.212 цього Кодексу, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, крім цього, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності. Ці вимоги закону узгоджуються і з приписами п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.1997р. «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», згідно якої при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що згідно із ст.67 КПК України чи ст.62 ЦПК України висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваг перед іншими джерелами доказів, підлягає перевірці та оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному повному й об»єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності. З цих же підстав та мотивів явної заінтересованості, суд не може взяти до уваги і показання допитаної в судовому засіданні в якості свідка [PERSON]- дочки позивачів, яка суду показала, що «будинок на [ADDRESS] будувався для всіх, але був оформлений на померлого брата, 06.03.2013р. батьки, за якими зранку приїхала [PERSON], пішли до нотаріуса прийняти спадщину за померлим братом, а не відмовлятися від неї», оскільки такі суперечать показам відповідачки та поясненням представника третьої особи добровільність дій позивачів щодо подачі даних заяв, а також встановленим обставинам справи. Суд також не може прийняти до уваги і заяву позивачів про долучення додаткових доказів до матеріалів справи, поданої ними 14.01.2015р. (лист МЮ України №М-392/02-22/04 від 26.09.2014р., оскільки такі поданні з порушеннями вимог ст.131 ч.1 ЦПК України, згідно якої сторони зобов»язані подати докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання не проводиться- до початку розгляду справи по суті, а також сторони та їх представник не надали належних та достовірних доказів того, що цей доказ подано несвоєчасно з поважних причин. Позивачі також вважають, що заяви про відмову від спадщини повинні викладатись на спеціальному бланку, одна таке спростовується нормами п.6.15 наказу Міністерства юстиції України від 22.12.2010р. за № 3253\\5 про затвердження Правил ведення нотаріального діловодства, згідно якого тексти договорів, заповітів, довіреностей, свідоцтв, актів про морські протести та протести векселів, перекладів у разі засвідчення нотаріусом вірності перекладу документа з однієї мови на іншу, заяв, на яких нотаріусом засвідчується справжність підпису, за винятком тих примірників, що залишаються у справах нотаріуса, а також дублікатів нотаріальних документів, викладаються на спеціальних бланках нотаріальних документів. Заяви залишаються у спадковій справі, тому вони не повинні складатись на спеціальному бланку. У зв"язку з наведеним суд вважає, що підстави для задоволення уточнених вимог позивачів відсутні, а відтак, оцінивши у відповідності до ст.212 ЦПК України належність, допустимість і достовірність кожного, наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що уточнений позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивачів судових витрат та додаткових витрат пов'язаних з розглядом справи, також задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст.ст.225,229-231,233,1273,1274 ЦК України, ст.ст.1,50,67,68 Закону України від 02.09.1993р. №3425-XII «Про нотаріат» та

Outcome: dismissed