Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

У вересні 2014 року прокурор Корабельного району м. Миколаєва звернувся до суду із даним позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та Державного підприємства «Миколаївське міське господарство», до відповідачів Миколаївської міськради та [PERSON], в обґрунтування якого вказав наступне. Пунктом 32 розділу першого рішення Миколаївської міськради № 42/57 від 18.12.2009 р. [PERSON] було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 000 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Гагаріна 80/4 у м. Миколаєві. З метою запобігання можливого подвоєння адрес вже існуючих земельних ділянок з адресою земельної ділянки, запланованої до відведення, Управлінням містобудування та архітектури міськради проектною документацією було запропоновано іншу адресу вул. Гагаріна 1/1-о. Пунктами 21 та 21.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 47/51 від 25.06.2010 р. було затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку, площею 1\~000 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, зарахувавши її за функціональним використанням до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по вул. Гагаріна 1/1-о у м. Миколаєві. В подальшому, на підставі вищевказаних рішень, [PERSON] отримала державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 904584 від 17.08.2010 року, з кадастровим номером 4810136600:05:031:0043. Прокурор вважає, що зазначені рішення Миколаївської міськради були прийняті із порушенням вимог чинного законодавства, та просить: ●визнати незаконним та скасувати п.32 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 42/57 від 17.12.2009 р.; ●визнати незаконним та скасувати п.п. 21 та 21.22 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 47/51 від 25.06.2010 р.; ●визнати недійсним Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 904584, який був виданий [PERSON] 17.08.2010 року, та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 481013661000660. ●зобов"язати [PERSON] повернути земельну ділянку, площею 1 000 кв.м. з кадастровим номером 4810136600:05:031:0043, яка розташована за адресою: м. Миколаїв, вул. Гагаріна 1/1-о, у власність держави в особі ДП "Миколаївське лісове господарство". В судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представники Миколаївської обласної державної адміністрації та Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» у повному обсязі підтримали позов з підстав, викладених у позові та просили його задовольнити. Представник відповідача - Миколаївської міської ради позов визнав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання по справі не з'явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена своєчасно та належним чином, причини її неявки суду невідомі. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, та дослідивши надані ними письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи із такого. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із наявного у матеріалах даної справи рішення Миколаївської міськради № 42/57 від 17.12.2009 р. вбачається, що пунктом 32 розділу 1 цього рішення, [PERSON] було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 000 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Гагаріна 80/4 у м. Миколаєві. З метою запобігання можливого подвоєння адрес вже існуючих земельних ділянок з адресою земельної ділянки, запланованої до відведення, Управлінням містобудування та архітектури міськради проектною документацією було запропоновано іншу адресу вул. Гагаріна 1/1-о. Пунктом 21 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 47/51 від 25.06.2010 р. було затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, площею 1\~000 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, зарахувавши її за функціональним використанням до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по вул. Гагаріна 1/1-о у м. Миколаєві. Пунктом 21.2 цього ж рішення міськради [PERSON] була передана у власність земельна ділянка за вищевказаною адресою. На підставі рішення міськради № 47/51 від 25.06.2010 р. [PERSON] отримала державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 904584 від 17.08.2010 року, з кадастровим номером 4810136600:05:031:0043. Між тим, судовим розглядом встановлено, що спірна земельна ділянка була надана [PERSON] за рахунок земель, що віднесені до земель ДП «Миколаївський лісгосп» (квартал 43), і в установленому законом порядку вона не була виключена із земель лісового фонду. Дане підтверджується наявними у матеріалах даної справи, та дослідженими у судовому засіданні: експлікацією земельних угідь, картографічними матеріалами, викопіюванням з кадастрового плану земельної ділянки, листом ВО «Укрдержліспроект» № 299 від 04.09.2014 р., абрисом кварталу № 43, та довідкою ДП «Миколаївське лісове господарство» № 540 від 12.09.2014 р. Пунктом 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України встановлено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Стаття 13 Конституції України визначає, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є обєктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Стаття 1 Лісового кодексу України визначає, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце-розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території країни, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Незаконне вилучення земель державної власності лісогосподарського призначення та подальша передача їх у приватну власність грубо порушують інтереси держави у сфері ефективного використання земельних та лісових ресурсів, оскільки унеможливлюють реалізацію державної політики по забезпеченню охорони, відтворення та сталого використання земельних і лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства. Згідно ч.4 ст. 122 ЗК України обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті. Відповідно до ч.5 ст. 116 ЗК України передача земельної ділянки в оренду чи у власність допускається лише після вилучення її у попереднього власника чи користувача. Пунктом 6 частини першої статті 31 Лісового Кодексу України визначено, що обласні державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, на відповідній території. Відповідно до ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погодженого комісією з розгляду питань, повязаних з погодженням документації із землеустрою. Виходячи із такого, суд приходить до висновку, що розпоряджатись спірною земельною ділянкою, яка належить до державної власності, Миколаївська міськрада не мала повноважень. До того ж, статтею 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» визначено, що обовязковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок лісогосподарського призначення. Із наявних у матеріалах справи письмових доказах вбачається, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Гагаріна 1/1-о у м. Миколаєві, на державну землевпорядну експертизу не надходив. Частиною 4 статті 20 Земельного кодексу України встановлено, що зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього середовища та лісового господарства. Оскільки спірна земельна ділянка державного лісового фонду надавалась [PERSON] для цілей, не повязаних із веденням лісового господарства і використання лісових ресурсів, що фактично свідчить про зміну її цільового призначення, то проект відведення мав би бути погоджений органом виконавчої влади з питань лісового господарства. Однак судовим розглядом було встановлено, що такого погодження компетентним органом не надавалось. Статтею 152 Земельного кодексу України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав та визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 154 Земельного кодексу України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обовязки чи обмеження. Згідно зі ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсним рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Статтею 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої відповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до пункту 11 Постанови Пленуму ВСУ Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ від 16.04.2004 № 7, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викуп) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Враховуючи вищенаведене, а також те, що Миколаївською міськрадою в односторонньому порядку, всупереч діючому законодавству, з порушенням своїх повноважень, та за відсутності висновку спеціально уповноваженого органу лісового господарства, висновку державної експертизи землевпорядної документації, було вилучено у законного землекористувача - ДП Миколаївське лісове господарство, спірну земельну ділянку поза волею останнього, та прийнято рішення про розпорядження цією земельною ділянкою, то суд вважає, що оспорювані прокурором рішення Миколаївської міськради підлягають визнанню незаконними та скасуванню. Крім цього, відповідно до п. 2.3. Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» (із внесеними змінами) - державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, [PERSON] Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Враховуючи викладене, а також те, що державний акт, виданий [PERSON] був виданий на підставі рішень міськради, які суд вважає незаконними, то він підлягає також визнанню недійсним та скасуванню. Відповідно до статті 16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільного права є відновлення становища, яке існувало до порушення. Враховуючи те, що спірна земельна ділянка була незаконно вилучена у належного користувача ДП Миколаївське лісове господарство, то суд вважає необхідним повернути її у користування останнього. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь держави належить стягнути судовий збір.

Outcome: approved