Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-16 00:00:00

03 травня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» про стягнення заробітної плати, суми індексації заробітної плати, грошової компенсації втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначала, що працювала у ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» підрозділу УФ на посаді інженера-будівельника та 16 січня 2017 року звільнилася у зв'язку з переведенням до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Азовстальбуд». На час звільнення відповідач не здійснив з нею остаточного розрахунку та заборгував заробітну плату за січень 2017 року в сумі 737,31 гривень та частково за листопад 2016 року 1309, 63 гривень, а всього 2046, 94 гривень. Просила суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі за січень 2017 року та листопад 2016 року у сумі 2046,94 гривень без утримання податків та обовязкових платежів; суму індексації заробітної плати у розмірі 15465,38 гривень; грошову компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну платуу сумі 84,81 гривень; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 11370,24 гривень станом на 30 квітня 2017 року. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, від якої на адресу суду надійшла заява з проханням справу розглянути за її відсутності. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку. Представник відповідача - ПАТ «БМФ «Азовстальбуд», будучи неодноразово належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, у судові засідання систематично не зявляється, клопотання про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. З урахуванням наведених обставин суд вважає можливим розглянути справу в заочному порядку на підставі наявних письмових матеріалів, що відповідає положенням ст.ст. 224-226 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Стаття 55 Конституції України наголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Встановлено, що наказом ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» за № 69-к від 16 січня 2017 року [PERSON], табельний номер 61094, структурний підрозділ: аппарат управління фірми, інженера-будівельника БДО, звільнено з підприємства на підставі ст. 36 п.5 КЗпП України у звязку з переведенням на іншу роботу. Відповідачем не спростовано самого факту утворення заборгованості перед позивачем [PERSON] із виплати заробітної плати станом на день звільнення та згідно із довідкою ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» за № 07/75 від 09 червня 2017 року заборгованість по заробітній платі становить: 2046 гривень 94 копійки. Разом із цим позивач [PERSON] посилається на те, що їй залишається невиплаченою індексація заробітної плати за період з вересня 2015 року по січень 2017 року та компенсація втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням термінів її виплати, які є складовими заробітної плати. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно вимог ст. 33 Закону України «Про оплату праці», в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078. Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. Структуру заробітної плати визначено у ст. 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за № 114/8713. Таким чином, індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і, у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року N 1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (в редакції до 24.12.2015 р.). Як зазначено у ст. 2 вказаного Закону, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, до таких доходів відноситься оплата праці (грошове забезпечення). Аналогічне визначення містить Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою КМУ від 17.03.2003 р. № 1078 (в редакції до 24.12.2015 року), відповідно до п. 4 якого, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. Згідно п. 5 вказаного Порядку, у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації (в редакції до 24.12.2015 р.). Як вбачається з розрахунку позивача [PERSON] за період з вересня 2015 року по січень 2017 року включно їй не нараховувалася та не сплачувалася така індексація в загальній сумі 15 465, 38 гривень. Розглядаючи наданий позивачем розрахунок індексації заробітної плати, за відсутності заперечень з боку відповідача у цій частині вимог, суд приймає його до уваги, зважаючи при цьому на його відповідність вимогам чинного законодавства. В сенсі наведених норм та викладених обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість позову у цій частині, тому стягує з відповідача на користь позивача зазначену суму індексації заробітної плати, як встановлено в ході судового розгляду справи. Вирішуючи позов [PERSON] в частині стягнення грошової компенсації за втрату частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, суд виходить з наступного. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок роботодавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідачем вказаних вимог закону в повній мірі не було дотримано, при звільненні заробітна плата позивачеві в повному обсязі виплачена не була. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (01 січня 2001 року). Аналогічні норми закріплені в статті 34 Закону України «Про оплату праці», якими передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Приймаючи до уваги вказані положення Закону та факт несвоєчасної виплати заробітної плати, відповідач має також обовязок здійснити виплату позивачу [PERSON] компенсації, передбаченої Законом. Статтею 3 Закону передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 (надалі за текстом - Порядок). Згідно пункту 4 вказаного Порядку, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Позивач [PERSON] в ході судового розгляду справи надала суду розрахунок грошової компенсації, який відповідач не спростував, а тому суд приходить до висновку про задоволення позову і в цій частині та вважає можливим стягнути з відповідача на її користь таку компенсацію у зазначеному розмірі, а саме у сумі 84,81 гривень. Вирішуючи позов [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року розяснено, що суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За положеннями статті 117 КЗпП України, умовою для покладення на роботодавця відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є дійсно наявність вини підприємства. Ураховуючи, що заявлені позовні вимоги є своєрідним відшкодуванням завданої майнової шкоди, що регулюється главою 82 ЦК України, у даному випадку застосуванню підлягають й положення цивільного законодавства. Разом із тим, структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за № 114/8713. Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до висновків Конституційного Суду України від 15.10.2013 року за № 9-рп/2013, в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Таким чином, суми індексації заробітної плати та компенсації витрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати є складовими частинами заробітної плати, а тому підстави вважати, що на сьогодення відповідач ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» здійснив розрахунок по заробітній платі із звільненим працівником позивачем [PERSON] у повному обсязі, у суду відсутні. Вважаючи обґрунтованою вимогу позивача [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вирішує питання про період нарахування та розмір стягуваної суми виходячи з наступного. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні передбачено «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно п. 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно із п. 4 даного Порядку, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Оскільки позивач [PERSON] працювала у січні 2017 року, то для розрахунку буде враховуватися відпрацьований час та заробітна плата за листопад-грудень 2016р. Тобто (2527,27+1105,68):184=19,74; 19,74*8=157,92; 157,92*72=11370,24, де (2527,27+1105,68) сумарна заробітна плата за листопад-грудень 2016 року, 184 сумарна кількість фактично відпрацьованого часу (годин) за листопад-грудень 2016 року, 19,74 середня вартість роботи за 1 годину (середньогодинна), 8 робочі години одного дня, 157,92 гривень середнього динна заробітна плата, 72 кількість днів затримки розрахунку при звільненні станом на 30 квітня 2017 року (січень 2017 року 11 раб.дн.; лютий 2017 року 20 раб.дн.; березень 2017 року 22 раб.дн.; квітень 2017 року 19 раб.дн.), 11370,24 гривень середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17 січня 2017 року по 30 квітня 2017 року. Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі та стягує з відповідача ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» на її користь заборгованість по заробітній платі за січень 2017 року та листопад 2016 року у сумі 2046,94 гривень без утримання податків та обовязкових платежів; суму індексації заробітної плати у розмірі 15465,38 гривень; грошову компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату у сумі 84,81 гривень; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 11370,24 гривень станом на 30 квітня 2017 року. Крім того, у відповідності до положень ст.ст. 79, 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» на користь держави судовий збір у розмірі 640 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved