Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

ТОВ «Фінансова компанія «Позика» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністрерства юстиції (м.Київ), про звільнення майна з - під арешту. Позов мотивований тим, що 18.08.2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 11028403000, відповідно до умов якого АКІБ «Укрсиббанк» зобов`язався надати позичальнику кредит в сумі 61 850 доларів США на строк до 18.08.2027 року. З метою забезпечення виконання за вказаним кредитним договором був укладний Договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,0833 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:90:031:0040. 02.12.2016 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Фінактив» укладеного договір факторингу № 50/1, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором - від 18.08.2006 року, укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] , перейшло до ТОВ «ФК «Фінактив». 12.12.2016 року між ТОВ «ФК «Фінактив» та ТОВ «ФК «Позика» укладеного договір факторингу № 50/1-1, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором - від 18.08.2006 року, укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] , перейшло до ТОВ «ФК «Позика», що підтверджується ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.04.2017 року. У зв`язку із неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань за кредитним договором позичальником [PERSON] , на підставі заяви Іпотекодержателя та вказаного договору іпотеки 26.03.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А. прийнято рішення про передачу майна, переданого в іпотеку в приватну власність позивачу, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності за № 36120017. Як стало відомо позивачу з інформаційної довідки від 01.04.2020 року на вказану нерухомість накладено арешт Відділом державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції в м. Києві постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 44230686, виданий 04.08.2015 року, запис про обтяження № 36120153, переведений із запису про обтяження № 10690356, про що свідчить запис про обтяження. Вважає, що на законних підставах набув права власності на земельну ділянку, та не є боржником у боргових зобов`язаннях на підставі яких накладений арешт на майно, а накладений арешт порушує його право власності на це майно, оскільки обмежує в можливості вільно володіти та розпоряджатися ним, що й стало підставою зверення до суду з даним позовом. В судове засідання позивач повтороно не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа. Матеріали справи містять заяву позивача про розгляд справи за його відсутності з підтриманням позовних вимог, який просив: скасувати арешт майна та оголошення заборони на його відчуження - земельної ділянки, кадастровий номер 8000000000:90:031:0040, площею 0,0833 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який накладений Відділом державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції в м. Києві постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 44230686, виданий 04.08.2015 року, запис про обтяження № 36120153, переведений із запису про обтяження № 10690356. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним огоголошення на офіційному сайті судової влади (суду). Відповідачем відзив на позов не наданий. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Третя особа в судове засідання повторно не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним огоголошення на офіційному сайті судової влади (суду). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовим засіданням. Відповідно до постанови № 5 ПЛЕНУМУ ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Судом встановлено, що 18.08.2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 11028403000, відповідно до умов якого АКІБ «Укрсиббанк» зобов`язався надати позичальнику [PERSON] кредит в сумі 61 850 доларів США на строк до 18.08.2027 року (а.с. 4-8, 9-11). З метою забезпечення виконання зобов"язання за вказаним кредитним договором між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] був укладений Договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,0833 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:90:031:0040 (а.с. 12-13). 02.12.2016 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Фінактив» укладеного договір факторингу № 50/1, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором - від 18.08.2006 року, укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] , перейшло до ТОВ «ФК «Фінактив». 12.12.2016 року між ТОВ «ФК «Фінактив» та ТОВ «ФК «Позика» укладеного договір факторингу № 50/1-1, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором - від 18.08.2006 року, укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] , перейшло до ТОВ «ФК «Позика», що підтверджується ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.04.2017 року, яка набула чинності (а.с. 16). Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту. 26.03.2010 року приватним нотаріусом Київського міського ноатрвального округу Юдіним М.А. прийнято рішення про державну реєстрацію права приватної власності за ТОВ «Фінансова компанія «Позика» на земельну ділянку, кадастровий номер 8000000000:90:031:0040, площею 0,0833 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності за № 36120017 від 26.03.2020 року. У квітні 2020 року згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, позивачу стало відомо про те, що належна з 26.03.2020 року ТОВ «Фінансова компанія «Позика» на праві власності земельна ділянка перебуває під арештом, накладеним постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 44230686, виданий 04.08.2015 року, запис про обтяження № 36120153, про що свідчить вказаний запис про обтяження. Позивач на законних підставах набув права власності на земельну ділянку згідно рішення. Так, підставі заяви Іпотекодержателя та договору іпотеки 26.03.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А. прийнято рішення про передачу майна, переданого в іпотеку в приватну власність позивачу, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності за № 36120017. Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (ч.1 ст. 56 вказаного Закону). Проте як вбачається із матеріалів справи, постанова державного виконавця про арешт майна, який став підставою для забезпечення його реального виконання, відношення до особи позивача не має, оскільки він не є стороною боргових зобов`язань (а.с. 14 - 15). Відповідно накладений державним виконавцем арешт порушує право власності позивача на це майно, оскільки обмежує в можливості вільно володіти та розпоряджатися ним, а тому підлягає судовому захисту шляхом звільнення такого майна з-під арешту. Захист і охорона власності є однією з найголовніших функцій держави. Принцип охорони власності закріплений в Україні конституційно. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За таких правових підстав, встановлених судом правовідносин, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі зазначеної норми процесуального закону з відповідача має бути стягнуто 2 102 грн. 00 коп. - судового збору. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України, Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням постанови № 5 ПЛЕНУМУ ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»,

Outcome: approved