Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину майна, мотивуючи тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 10.02.1973 року по 04 липня 2011 року. В період шлюбу, за спільні кошти подружжя було виплачено повну вартість кооперативної двокімнатної квартири [ADDRESS] та відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27.04.2006 року № 1017 на ім'я відповідача було видано свідоцтво про право власності на житло серії [NUMBER] від 05.05.2006 року. Дана квартира є спільною сумісною власністю позивача та відповідача і позивач бажає провести її поділ, тому позивач звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів та просила: визнати квартиру [ADDRESS] загальною площею 45.9 кв.м, житловою площею 31.0 кв.м спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] загальною площею 45.9 кв.м житловою площею 31. 0 кв.м на підставі розподілу майна подружжя. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог та просили суд відмовити в їх задоволенні. При цьому відповідач вказав, що в період шлюбу сторони виплатили вартість кооперативної квартири. В квартирі знаходяться речі позивача та їх спільне майно. Протягом останніх 3-х років позивач в квартирі буває лише періодично - живе зі своєю матір"ю в селі і здійснює догляд за нею. Він не перешкоджає позивачу користуватися влавсністю, - завжи казав, що одна кімната його, а друга - [PERSON] Представник відповідача зазначила, що строк позовної давності за вимогою позивача сплив. Так з моменту розірвання шлюбу пройшло більше 3-х років. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 10.02.1973 року по 04.07 2011 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 04.07.2011 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 9). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27.04.2006 року № 1017 на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло серії [NUMBER] від 05.05.2006 року, згідно якого квартира [ADDRESS] загальною площею 45.9 кв.м., житловою площею 31.0 кв.м., належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 7-8). Статтями 21, 41 Конституції України закріплено, що норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Права і свободи людини є невідчужуваними і непорушними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 2 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За правилами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Пунктами 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Також, ч. 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що шлюбний договір між подружжям не укладався, за час перебування сторонами в шлюбі ними набуто, зокрема, квартиру [ADDRESS] загальною площею 45.9 кв.м, житловою площею 31.0 кв.м., що є предметом спору, і яка згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.2 ст.72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Суд вважає, що предстаник відповідач не надав доказів початку обчислення строку позовної давності, оскільки відповідач зазначив, що в квартирі зберігаються речі позивача і позивач періодично буває в квартирі, а він не чинить перешкод в користуванні майном. За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача не суперечать вимогам законодавства та повинні бути задоволені. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 487,00 грн. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI, за подання до суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1 % ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, тому відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачену нею при подачі позову до суду суму судового збору в розмірі 487,20 грн., та згідно із ч. 2 ст. 80 ЦПК України, з відповідача слід стягнути недоплачену суму судового збору в розмірі 3168,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved