Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-06 00:00:00

10.10.2013 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, зазначивши, що з відповідачем перебувала в фактичних шлюбних відносинах в період з липня 2011 року по лютий 2012 року. Від фактичних шлюбних відносин [INFO] народився син [PERSON]. Відповідач відмовився подати в органи РАЦС заяву про реєстрацію батьківства, і вона зареєструвала дитину відповідно до ч.1ст.135 СК України. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тому позивачка просила визнати батьком дитини відповідача - [PERSON], внести зміни до актового запису № 836 від 21.08.2012 року про народження дитини, зазначивши батьком дитини відповідача, стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, стягнути з відповідача аліменти на утримання позивачки в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, щомісячно до досягнення дитиною трьохрічного віку (до 14.08.2015 року). Заявлені вимоги позивачка обґрунтовує тим, що дитина мешкає разом з нею та знаходиться на повному її утриманні, а також те, що відповідач є батьком неповнолітньої дитини - [PERSON] та матеріальну допомогу на її утримання не надає. Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26.11.2013 року позов було задоволено повністю. 17.02.2014 р. до суду надійшла заява відповідача про перегляд заочного рішення, за результатами розгляду якої ухвалою суду від 05.03.2014 року заява відповідача про перегляд заочного рішення була задоволена, заочне рішення від 26.11.2014 року - скасовано, справа призначена до розгляду в загальному порядку. Відповідач 22.04.2014 р. подав клопотання про призначення у даній справі судово-біологічної експертизи, з метою встановлення, чи є він біологічним батьком [PERSON], [INFO]. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні підтримав клопотання позивача про призначення судово-біологічної експертизи, для встановлення питання щодо походження дитини, не заперечував проти сплатити витрат за проведення експертизи особою, яка заявляє клопотання. В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та дати судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про перенесення судового засідання до суду не направив, тому за згодою позивачки суд визнав за можливе провести заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження останнього, виданого 21.08.2012 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області серії [NUMBER], про що в Книзі реєстрації народжень 21.08.2012 р. зроблено відповідний актовий запис за № 836. (а.с. 4). В свідоцтві про народження [PERSON]., за вказівкою позивачки, відповідно до ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України, батьком записаний [PERSON]. Відповідно до ст. 128 СК України, за відсутності заяв, право на подання яких встановлено статтями 126 і 127 цього кодексу, батьківство щодо дитини може бути визначене за рішенням суду. Ч.2 ст. 128 СК України, визначено, що підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу (ч.3-4 СК України). Ст.60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, висновків експертів. Під час розгляду справи ухвалою суду від 07 травня 2014 рок було призначено судово-біологічну (генотипову) експертизу (а.с.56-57). 23 липня 2014 року до суду від КЗ "Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи" ДОР надійшов лист від 15.07.2014 р. вих. № 1507 про повернення ухвали суду від 07.05.2014 без виконання, у зв'язку із неявкою відповідача [PERSON] 16.06.2014 та 14.07.2014 на експертизу (а.с.64). В силу ч.1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Згідно з абзацом 3 п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15. 05.2006р. у разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід. Тобто, із змісту вказаної норми вбачається, що постановлення ухвали про примусовий привід є правом суду, однак не є обов'язковим. Згідно роз'яснень, викладених абзаці 2 п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року, зазначено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Якщо дитина народилася не раніше 01 січня 2004 року, то предмет доказування визначений ч. 2 статті 128 СК України (підставами для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи) мається на увазі біологічне походження. Одним з важливих доказів є відповідна експертиза (судова-генетична тощо), яка оцінюється за правилами ст. 212 ЦПК України. З аналізу зазначених норм закону та роз'яснень вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України слідує, що визнання батьківства судом можливе завдяки встановленню кровного споріднення між дитиною і певним чоловіком, проте результати такої експертизи не є виключним належним і допустимим доказом такого кровного споріднення. Пунктом 4 ч. 3 ст. 129 Конституції встановлено основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім'я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). З показів допитаного у судовому засіданні свідка [PERSON] встановлено, що у липні 2011 р. позивачка та відповідач познайомилися та стали проживати разом у помешканні відповідача. Останній бажав народження спільної із позивачем дитини, проте після того, як дізнався про вагітність позивача, запропонував їй перервати вагітність, на що позивач відповів відмовою. З огляду дії відповідача, які безпосередньо були направлені на неодноразове ухилення від явки до експертної установи, при цьому він ні особисто, ні через свого представника не повідомив суд про поважність причин своєї неявки до експертної установи, а також зважаючи на те, яке доказове має значення проведення судово-медичної експертизи по даній справі та враховуючи, що іншим способом неможливо встановити біологічне походження дитини від батька, суд вважає за можливе визнати факт того, що [PERSON], [INFO], є біологічним батьком [PERSON], [INFO], і тому існують всі підстави для визнання в судовому порядку відповідача батьком [PERSON] У зв'язку із тим, що в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за можливе задовольнити і похідні вимоги щодо зобов'язання внести зміни до актового запису про народження [PERSON], зазначивши батьком [PERSON], Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів, то суд прийшов до висновку про повне задоволення зазначених вимог з огляду на наступне. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до довідки квартального комітету №32 м. Павлоград неповнолітня дитина, [PERSON], мешкає разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Згідно із ст. 182 СК України, суд при визначенні розміру аліментів повинен врахувати: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Приймаючи рішення по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з того, що відповідач є працездатною особою, не надав суду доказів про наявність у нього інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, та про проведення з нього стягнень на утримання зазначених осіб, тому має можливість сплачувати аліменти у розмірі, зазначеному позивачем. Згідно ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч. 4 ст. 84 СК України, право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Ст. 91 цього ж Кодексу передбачає також право на таке утримання жінки, яка не перебуває у шлюбі з чоловіком, якщо з нею проживає їх дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти присуджуються від дня пред'явлення позову, тобто з 10.10.2013 року. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved