Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовною заявою та уточненням до неї, в якій вказує на те, що у 1983 році, [PERSON], захворівши, взяла до себе додому проживати сім"ю [PERSON]. У 1986 році останні отримали квартиру у м. Новояворівську та взяли із собою [PERSON], однак через місяць вигнали її з дому. З того часу нею почали опікуватися позивач разом із дружиною: допомагали їй по господарству, купували ліки, доглядали за будинком. [INFO] [PERSON] померла та усе своє майно заповіла позивачу, який поховання її здійснював за власний рахунок та фактично користувався її майном після її смерті. Тому у 2011 році звернувся до ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» із заявою про проведення реєстрації права власності на будинок, однак був повідомлений про факт оформлення [PERSON] права власності на даний будинок на підставі договору довічного утримання від 29 червня 1984 року, який позивач вважає укладеним на вкрай невигідних для [PERSON] умовах, оскільки остання потребувала додаткових коштів на лікування. Тому просить суд ухвалити рішення, яким поновити строк позовної давності, визнати недійсним договір довічного утримання від 29.06.1984 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та скасувати реєстраційне посвідчення Самбірського міжміського бюро технічної інвентаризації, що записано в реєстраційній книзі за № 52 про реєстрацію за [PERSON] будинковолодіння [ADDRESS] від 03 грудня 1984 року. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю та надали пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Просять позов задоволити. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та у задоволенні позову просять відмовити з мотивів його безпідставності, оскільки позивач не являється стороною договору, тому і не може вимагати визнання його недійсності. Крім цього, даним договором не порушено жодних прав, свобод та інтересів позивача. Також позивачем і його представником не наведено жодних підстав, які б підтверджували, що договір довічного утримання був укладений на вкрай невигідних умовах для [PERSON] Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно договору довічного утримання від 29 червня 1984 року, посвідченого державним нотаріусом [PERSON], гр. [PERSON] передала у власність [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], взамін чого остання зобов'язується забезпечувати [PERSON] утриманням довічно. Крім цього, умовами - 2 - даного договору накладено заборону на відчуження даного житлового будинку до припинення зобов'язання договору довічного утримання, яке припиняється зі смертю відчужувача. Суд вважає, що [PERSON] правомірно набула права власності на житловий будинок [ADDRESS] після смерті відчужувача [PERSON], яка померла [INFO]. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 18 червня 2001 року, [PERSON] померла [INFO] у смт. Краковець Яворівського району Львівської області. Заповітом, посвідченим секретарем Краковецької селищної ради Яворівського району Львівської області, [PERSON] на випадок своєї смерті усе своє майно, яке буде їй належати, заповіла [PERSON] , при цьому конкретно будинок [ADDRESS] у заповіті не вказаний. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] не може бути включеним у спадкове майно, оскільки він є предметом договору довічного утримання та, згідно реєстраційного посвідчення, виданого Самбірським міжміським бюро технічної інвентаризації, зареєстрований за гр. [PERSON] Довідкою виконавчого комітету Краковецької селищної ради Яворівського району Львівської області № 1046 від 17 травня 2010 року встановлено факт постійного проживання [PERSON] у будинку [ADDRESS]. Оглядом в судовому засіданні спадкової справи № 242/2001 встановлено, що [PERSON] звернувся в нотаріальну контору з метою спадкування майна, яке належало [PERSON] на праві власності на час її смерті. В судовому засіданні показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтверджено факт проживання сім'ї [PERSON] із гр. [PERSON] у її житловому будинку, та факт проживання останньої у м. Новояворівську у квартирі [PERSON]. Проте, коли [PERSON] повернулась додому, [PERSON] до неї не навідувалися, по господарству їй не допомагали. Допомогу по господарсту їй надавала сім"я [PERSON]. Показаннями свідка [PERSON] в судовому засіданні підтверджено факт постійного догляду сім'ї [PERSON] за гр. [PERSON] Згідно ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Частиною 1 статті 57 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Верховним Судом України у Постанові № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснено, що невиконання або неналежне виконання угоди (в тому числі договору довічного утримання) не може бути підставою для визнання її недійсною. У цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків, а не визнання угоди недійсною. Згідно ч.1 ст. 428 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), оскаржити договір довічного утримання може лише сторона договору, яким позивач не являється. Суд вважає, що позивачем не представлено жодних доказів укладення угоди про довічне утримання між [PERSON] та [PERSON] на вкрай невигідних для останньої умовах, при цьому судом встановлено, що відповідач з сім"єю проживали з [PERSON] в її будинку, а коли отримали квартиру в м. Новояворівську, то забрали її з собою і за свій рахунок провели її лікування від тяжкої хвороби, а коли вона повернулась жити в свій будинок, продовжували надавати їй допомогу. В подальшому, оформивши заповіт на [PERSON], [PERSON] заповіла йому майно, яке буде їй належати на час її смерті, не вказуючи житлового будинку. Оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги - 3 - є безпідставними, оскільки договором довічного утримання від 29.06.1984 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], жодних прав, свобод чи інтересів позивача не порушено. Крім цього, суб'єктом права оскарження договору може бути лише одна із сторін договору, яким позивач не являється, та навіть у цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків, а не визнання угоди недійсною, при цьому обставин укладення угоди на вкрай невигідних умовах не встановлено, тому в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок [ADDRESS] та договору довічного утримання від 29.06.1984 року слід відмовити.

Outcome: dismissed