Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до ПП "Млин - Михнівці" про зміну формулювання причини та дати звільнення з роботи . У позові вказано, що 10.07.2013 року позивачка подала заяву про звільнення з роботи за власним бажання з 24.07.2013 року на підставі ч.1 ст. 38 КЗПП України. Згідно наказу №27 від 24.07.2013 року позивачка буда звільнена з роботи з посади завідуючої складом ПП "Млин - Михнівці" на підставі п.2 ст. 41 КЗПП України ( за втратою довіри). Відповідно рішення Лубенського міськрайоного суду від 03.03.2015 року позивачка поновлена на раніш займаній посаді. На час ухвалення даного рішення позивачка працювала продавцем продовольчих товарів у ФОП [PERSON] 12.03.2015 року позивачка з виконавчим листом про поновлення на роботі звернулась до ВДВС Лубенського МУЮ. Згідно наказу №10 від 19.03.2015 року позивачка поновлена на роботу на посаді завідуючої складом ПП "Млин - Михнівці" . 30.03.2015р. позивачка звільнилася з роботи у ФОП [PERSON] 30.03.2015 року, прибувши до ПП "Млин - Михнівці" [PERSON] фактично не була допущенна до виконання обов"язків завідуючої складом, незважаючи на наказ №10 від 19.03.2015 року. Згідно наказу №13 від 30.03.2015 року в зв"язку з апеляційним оскарженням рішення суду про поновлення на роботі [PERSON] тимчасово обов"язки завідуючого складу покладено на [PERSON], при цьому за завідуючим складу залишена попередня заробітна плата згідно штатного розкладу . В цей же день позивачці ніяка робота не надавалась, вона постійно знаходилась під наглядом охоронників, інших працівників. 31.03.2015 року [PERSON] написала заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати , яку передала директору [PERSON] 31.03.2015 року позивачці було відмовлено у наданні цієї відпустки на підставі ст. 25, 26 ЗУ "Про відпустки" про що був виданий наказ №15 від 31.03.2015 року. Отримавши відмову [PERSON] 31.03.2015 року написала заяву про звільнення з роботи за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗПП України. Згідно наказу №14 від 31.03.2015 року позивачці відмовлено у задоволенні заяви про звільнення з роботи за угодою сторін та роз"яснено про її право на звільнення з роботи за власним бажанням з дотриманням вимог ст. 38 КЗПП України. Ознайомившись з цим наказом позивачка попередила керівництво підприємства про те що вийде на роботу тільки після скасування наказу №13 від 30.03.2015 року за яким не була допущена до виконання своїх обов"язків , як завідуюча складом в зв"язку з чим з 01.04.2015 року по 06.05.2015 року на роботу не виходила. Згідно наказу №20 від 06.05.2015 року [PERSON] була звільнена з роботи в ПП "Млин - Михнівці" на підставі п.4 ст. 40 КЗПП України ( за прогул) при цьому позивачка вважала не законним своєї звільнення. Копію своєї заяви про звільнення з роботи за власним бажанням від 24.07.2013 року отримала від керівництва ПП "Млин - Михнівці" тільки 13.07.2015 року і тому вважає, що набула право за звернення до суду з позовом про зміну формулювання її звільнення з роботи . Позивачка прохає поновити строк звернення до суду , пропущений з поважних причин, змінити формулювання її звільнення з роботи в ПП "Млин - Михнівці" із "звільнення за прогул без поважних причин" п. 4 ст. 40 КЗПП України на " звільнення за власним бажанням" ч.1 ст. 38 КЗПП України . В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала, прохала його задовольнити , мотивуючи тим, що згідно наказу №13 від 30.03.2015 року , після поновлення на посаді завідуючим складом на підставі рішення суду вона незаконно була переведена з посади завідуючим складом на іншу роботу, не була допущенна до виконання свої обов"язків , як завідуюча складом в зв"язку з чим її звільнення за п.4 ст. 40 КЗПП України є протиправним. Вважає, що її звільнення з роботи, відмова у звільненні з роботи за власним бажанням є незаконним, строк звернення до суду пропустила з поважних причин, прохає змінити формулювання її звільнення з роботи в ПП "Млин - Михнівці" із "звільнення за прогул без поважних причин" п. 4 ст. 40 КЗПП України на " звільнення за власним бажанням" ч.1 ст. 38 КЗПП України . Представник відповідача позов не визнав, вважаючи його безпідставним, всі обставини на які посилається позивачка вже досліджувалися у попередній справи по якій ухвалено рішення, строк звернення до суду позивачкою пропущено без поважних причин, прохав його застосувати при розгляду справи, в задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, надані докази, заслухавши думку сторін суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Встановлено, що 10.07.2013 року позивачка подала заяву про звільнення з роботи за власним бажання з 24.07.2013 року на підставі ч.1 ст. 38 КЗПП України. (а.с.8). Згідно наказу №27 від 24.07.2013 року позивачка буда звільнена з роботи з посади завідуючої складом ПП "Млин - Михнівці" на підставі п.2 ст. 41 КЗПП України ( за втратою довіри).(а.с.9). Відповідно рішення Лубенського міськрайонного суду від 03.03.2015 року позивачка поновлена на раніш займаній посаді. (а.с.10-12). На час ухвалення даного рішення позивачка працювала продавцем продовольчих товарів у ФОП [PERSON] ( а.с.15). 12.03.2015 року позивачка з виконавчим листом про поновлення на роботі звернулась до ВДВС Лубенського МУЮ. Згідно наказу №10 від 19.03.2015 року позивачка поновлена на роботу на посаді завідуючої складом ПП "Млин - Михнівці" . (а.с.18). 30.03.2015р. позивачка звільнилася з роботи у ФОП [PERSON] 30.03.2015 року , прибувши до ПП "Млин - Михнівці" [PERSON] фактично не була допущенна до виконання обов"язків завідуючої складом, незважаючи на наказ №10 від 19.03.2015 року. Згідно наказу №13 від 30.03.2015 року в зв"язку з апеляційним оскарженням рішення суду про поновлення на роботі [PERSON] тимчасово обов"язки завідуючого складу покладено на [PERSON]Б,, при цьому за завідуючим складу залишена попередня заробітна плата згідно штатного розкладу .(а.с.19). 31.03.2015 року [PERSON] написала заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати , яку передала директору [PERSON] 31.03.2015 року позивачці було відмовлено у наданні цієї відпустки на підставі ст. 25, 26 ЗУ "Про відпустки" про що був виданий наказ №15 від 31.03.2015 року. (а.с.21). Отримавши відмову [PERSON] 31.03.2015 року написала заяву про звільнення з роботи за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗПП України. Згідно наказу №14 від 31.03.2015 року позивачці відмовлено у задоволенні заяви про звільнення з роботи за угодою сторін та роз"яснено про її право на звільнення з роботи за власним бажанням з дотриманням вимог ст. 38 КЗПП України. (а.с.20). Ознайомившись з цим наказом позивачка попередила керівництво підприємства про те що вийде на роботу тільки після скасування наказу №13 від 30.03.2015 року за яким не була допущена до виконання своїх обов"язків , як завідуюча складом в зв"язку з чим з 01.04.2015 року по 06.05.2015 року на роботу не виходила. Згідно наказу №20 від 06.05.2015 року [PERSON] була звільнена з роботи в ПП "Млин - Михнівці" на підставі п.4 ст. 40 КЗПП України ( за прогул) при цьому позивачка вважала не законним своєї звільнення . Вищезазначені обставини досліджувалися судом, були предметом розгляду у судовому засіданні при ухваленні рішення Лубенського міськрайонного суду від 07.07.2015 року , а також при винесенні ухвали апеляційним судом Полтавської області від 10.08.2015 року, які є чинними. ( а.с.59-66). Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що позивачка не оскаржувала в судовому порядку наказ №20 від 06.05.2015 року про її звільнення на підставі п.4 ст. 40 КЗПП України , звернувшись до суду з позовом тільки про зміну формулювання її звільнення з роботи в ПП "Млин - Михнівці" із "звільнення за прогул без поважних причин" п. 4 ст. 40 КЗПП України на " звільнення за угодою сторін" п.1 ст. 36 КЗПП України у чому їй було відмовлено рішенням суду від 07.07.2015 року . Зі змісту цієї позовної заяви вбачається, що [PERSON] в обгрунтування позовних вимог посилалась на обставини , на які вже раніш посилалася у попередній позовній заяві, своїй апеляційній скарзі , які досліджувалися судом . ( а.с.46-53, 59-62). Відповідно до ст. 60 ЦПК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. В судовому засіданні ні позивач, ні його представник не надали жодних доказів , які слугували б підставами для задоволення позовних вимог щодо змінити формулювання звільнення [PERSON] з роботи в ПП "Млин - Михнівці" із "звільнення за прогул без поважних причин" п. 4 ст. 40 КЗПП України на " звільнення за власним бажанням" ч.1 ст. 38 КЗПП України , посилаючись тільки на ті обставини , які були встановлені рішеннями різних судових інстанцій. Позивач та її представник стверджували, що підставою для змінити формулювання звільнення [PERSON] з роботи в ПП "Млин - Михнівці" із "звільнення за прогул без поважних причин" п. 4 ст. 40 КЗПП України на " звільнення за власним бажанням" ч.1 ст. 38 КЗПП України є недопущення керівництвом ПП "Млин - Михнівці" [PERSON] до виконання нею обов"язків завідуючої складом, що рішення суду про її поновлення на роботі залишилося не виконаним. На вказані обставини позивач посилався у своїй попередній позовній заяві, ці обставини були предметом розгляду, вони досліджувалися судом, який дав їм оцінку при ухваленні рішення суду від 07.07.2015 року. Як встановлено судом позивачка погоджувалась зі своїм звільнення з роботи за прогул згідно наказу №20 від 06.05.2015 року , не оскаржувала його. Згідно рішення суду від 07.07.2015 року [PERSON] було відмовлено у зміні формулювання її звільнення роботи в ПП "Млин - Михнівці" із "звільнення за прогул без поважних причин" п. 4 ст. 40 КЗПП України на " звільнення за угодою сторін" п.1 ст. 36 КЗПП України . Отримавши відмову в задоволенні цих позовних вимог [PERSON] 30.07.2015 року звернулась до суду з цим позовом прохаючи суд вже змінити формулювання її звільнення з роботи із "звільнення за прогул без поважних причин" п. 4 ст. 40 КЗПП України на " звільнення за власним бажанням" ч.1 ст. 38 КЗПП України. Враховуючи ці обставини , законність звільнення позивачки з роботи на підставі п.4 ст. 40 КЗПП України, чинність рішення суду від 07.07.2015 року суд не вбачає підстав для зміни формулювання її звільнення з роботи із "звільнення за прогул без поважних причин" п. 4 ст. 40 КЗПП України на " звільнення за власним бажанням" ч.1 ст. 38 КЗПП України. Разом з тим суд взяв до уваги те що [PERSON] написала заяву про звільнення за власним бажанням ще 10.07.2013 року тобто до попереднього звільнення з роботи, що вона в судовому порядку була поновлена на роботі про що також вказано в ухвалі апеляційного суду від 10.08.2015 року . ( а.с.63-66). Інших заяв про звільнення з роботи за власним бажанням позивачка не подавала, незважаючи на пропозицію відповідача. Судом встановлено, що накази №10 від 19.03.2015р, №13 від 30.03.2015 року, №14 від 31.03.2015 року, №15 від 31.03.2015 року позивачка не оскаржувала , що нею було підтверджено в судовому засіданні. Крім того позивачці була нарахована та виплачена заробітна плата за час її роботи після поновлення на підставі рішення суду за ставкою завідуючого складом, що нею було підтверджено у судовому засіданні. При розгляді справи про поновлення на роботі на посаді завідуючої складом питання про зміну формулювання її звільнення позивачка не ставила , прохала тільки поновити її на раніш займаній посаді. ( рішення суду від 03.03.2015 року). Ствердження позивача про те що вона не була допущена до роботи після її поновлення на підставі рішення суд оцінює критично і спростовується письмовими матеріалами справи, рішеннями судів , виплаченою сумою заробітної плати. Враховуючи вищенаведене, що позивач при обгрунтуванні своїх вимог фактично дає оцінку попередніх рішень судів різних інстанцій , які є чинними , не погоджуючись з ними , що є неприпустимим суд визнає вимоги позивача не доведеними і тому в задоволенні позову слід відмовити з цих підстав. Згідно ж ст. 233 КЗпП України - працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідачем заявлено про застосування до позовних вимог позивача строку звернення до суду, який ним пропущено без поважних причин. В судовому засіданні ні позивач, ні її представник не змоги пояснити причину пропуску 3-х місячного строку звернення до суду. Таким чином, суд вважає, що позивачем при зверненні із даним позовом до суду дійсно пропущено строк, передбачений ст. 233 КЗпП України. Разом із тим, враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог по суті, суд відмовляє в задоволенні позову саме за його недоведеністю .

Outcome: dismissed