Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, в якому просила суд визнати недійсним договір дарування серії та номер: 1678 виданий 04 жовтня 2018 року на 248/1000 об`єкту житлової нерухомості - житловий блок секції гуртожитку кімнати № [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] , засвідчений приватним нотаріусом Адамець Оксаною Іванівною Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований нею в реєстрі з індексним номером: 43349838 від 04.10.2018 року та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на 248/1000 об`єкту житлової нерухомості - житловий блок секції гуртожитку кімнати № [ADDRESS] від 04 жовтня 2018 року, реєстраційний номер 43349838. В подальшому свій позов збільшила та просила суд також стягнути з відповідача [PERSON] на її користь моральну шкоду у розмірі 1 500,00 гривень. Мотивуючи свої первісні вимоги позивач зазначає, що рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 01 квітня 2014 року по справі №522/3167/13-ц позов [PERSON] задоволений частково та визнано розпорядження органу приватизації - Департаменту міського господарства Одеської міської ради - № 219249 від « 24» січня 2012 року про передачу в приватну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] кімнат [ADDRESS] , - незаконним та скасовано, визнано свідоцтво про право власності на житло, видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради « 24» січня 2012 року на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] згідно із розпорядженням органу приватизації № 219249 від « 24» січня 2012 року, зареєстровано за № [NUMBER], - недійсним. Розпорядженням Департаменту міського господарства Одеської міської ради від 11.06.2018 року № 64 визнано свідоцтво про право власності на житло, видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради 24 січня 2012 року на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] згідно з розпорядженням органу приватизації № 219249 від 24 січня 2012 року, зареєстровано за № [NUMBER], -недійсним, згідно рішення Приморського районного суду міста Одеси від 01.04.2014 року. При цьому, позивачу було відмовлено у скасуванні державної реєстрації права власності [PERSON] та [PERSON] на 248/1000 об`єкту житлової нерухомості - житловий блок секції гуртожитку кімнати [ADDRESS] , так як запис припинено 04.10.2018 року на підставі укладення оспорюваного договору дарування від 04.10.2018 року. Позивач зазначає, що що оспорюваний договір зачіпає її права як співвласника та спільного користувача підсобного приміщення, що знаходиться на 8 поверсі у 3 секції та входить до 248/1000 часток житлового блоку у секції гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , оскільки мешканці 8 поверху другої секції будинку сплачують комунальні послуги за це приміщення, що підтверджується їх спільним актом від 07.05.2015 року, а також зазначає, що відповідач [PERSON] вчинила правочин щодо дарування своєї нерухомості шахрайським шляхом та він також підлягає визнанню судом недійсним на цій підставі. В обґрунтування збільшених вимог щодо стягнення з [PERSON] на її користь моральної шкоди у розмірі 1 500,00 гривень зазначила, що після ознайомлення із поданим представником [PERSON] відзивом на позовну заяву та висновком судової будівельно-технічної експертизи, з якими вона не погоджується, їй стало дуже погано. Не погоджуючись із позовними вимогами, представник відповідачів надав суду відзив, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач не є стороною оспорюваного договору дарування від 04.10.2018 року, договір дарування жодним чином не зачіпає, а тим більше не порушує жодних прав та обов`язків позивача [PERSON] , жодних доказів на підтвердження обставин щодо навмисного замовчування [PERSON] обставин, що вона вже не є власником квартири та ввела в оману обдаровувану особу щодо таких обставин, позивачем не надано, а також не надано жодних доказів на підтвердження обставин щодо заподіяння [PERSON] моральної шкоди позивачу, розмір якої остання оцінює у 1 500,00 гривень. У судове засідання позивач з`явилась та просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачі та їй представник в судове засідання з`явилися, просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Треті особи Одеська міська рада, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Адамець Оксана Іванівна, [PERSON] до суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Ухвалою суду від 23.01.2019 року було прийнято до розгляду та відкрито провадження за позовною заявою. Ухвалою суду від 10.07.2019 року було закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов необґрунтований, недоведений та не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно з підпунктам 3.7, 3.8. пункту «б» розділу III розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 986 від 11.11.2011 року «Про взяття на квартирний облік та надання житлової площі громадянам», за якими [PERSON] , яка є квартиронаймачем квартири [ADDRESS], площею 20,9 кв.м. (2,0+10,2+8,7) на сім`ю у складі трьох осіб. Згідно розпорядження органу приватизації - Департаменту міського господарства Одеської міської ради № 219242 від 24.01.2012 року, передано у спільну часткову власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] кімнати [ADDRESS] Згідно із свідоцтвом про право власності на жило № [NUMBER] від 24.01.2012 року, що видане на підставі вищевказаного розпорядження, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належало на правах спільної часткової власності у житловому блоці секції гуртожитку будинку [ADDRESS] Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 01 квітня 2014 року по справі №522/3167/13-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.05.2015 року, позов [PERSON] був задоволений частково та визнано розпорядження органу приватизації - Департаменту міського господарства Одеської міської ради - № 219249 від « 24» січня 2012 року про передачу в приватну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] кімнат [ADDRESS] , - незаконним та скасовано, визнано свідоцтво про право власності на житло, видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради « 24» січня 2012 року на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] згідно із розпорядженням органу приватизації № 219249 від « 24» січня 2012 року, зареєстровано за № [NUMBER], - недійсним. Розпорядженням Департаменту міського господарства Одеської міської ради від 11.06.2018 року № 64 визнано свідоцтво про право власності на житло, видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради 24 січня 2012 року на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] згідно з розпорядженням органу приватизації № 219249 від 24 січня 2012 року, зареєстровано за № [NUMBER], - недійсним. 04 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Адамець Оксаною Іванівною Одеського міського нотаріального округу був посвідчений укладений між [PERSON] та [PERSON] договір дарування серії та номер: 1678 виданий на 248/1000 об`єкту житлової нерухомості - житловий блок секції гуртожитку кімнати [ADDRESS] Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Одеської міської ради Кукліною А.О. позивачу було відмовлено у скасуванні державної реєстрації права власності [PERSON] та [PERSON] на 248/1000 об`єкту житлової нерухомості - житловий блок секції гуртожитку кімнати [ADDRESS] , так як право власності погашено 04.10.2018 року. Згідно із довідкою про склад сім`ї та прописку, позивач є наймачем квартири [ADDRESS] та проживає у ній з 25.07.1988 року разом із сином [PERSON] , який зареєстрований в квартирі з 14.07.2004 року. Звертаючись до суду із позовом, позивач зазначає, що оспорюваний договір дарування зачіпає її права як співвласника та спільного користувача підсобного приміщення, що знаходиться на 8 поверсі у 3 секції та входить до 248/1000 часток житлового блоку у секції гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , оскільки мешканці 8 поверху другої секції будинку в тому числі позивач, сплачують комунальні послуги за це приміщення, що підтверджується їх спільним актом від 07.05.2015 року. У відповідності до ст. 6 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» власники житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у гуртожитку і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території, відповідно до своєї частки у майні гуртожитку. Допоміжні приміщення у гуртожитку передаються у спільну сумісну власність безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Співвласники допоміжних приміщень у гуртожитку зобов`язані не перешкоджати іншим особам у правомірному користуванні такими приміщеннями. Згідно ст. 11 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку», житловим блоком (секцією) у гуртожитку визнається житлове приміщення, що складається з декількох (двох і більше) житлових кімнат, мешканці яких мають можливість користуватися допоміжними приміщеннями у гуртожитку. Належність відповідних приміщень до житлового блоку (секції) визначається проектною документацією на гуртожиток. Згідно ст.11 вказаного Закону, допоміжними приміщеннями у гуртожитку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації гуртожитку та побутового обслуговування і задоволення санітарно-гігієнічних потреб його мешканців (кухні, санвузли, сходові клітки, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні (позакімнатні) коридори, колясочні, кладові, сміттєзбірні камери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). У відповідності до Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396 «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», жилий блок (секція) у гуртожитку - це жиле приміщення, яке складається із декількох жилих кімнат, мешканці яких користуються спільними підсобними приміщеннями. Належність приміщень до жилого блоку (секції) визначається відповідно до проектної документації на гуртожиток. Піідсобними приміщеннями відповідно до вказаного Положення є приміщення квартир, комунальних квартир, жилих блоків (секцій), призначені для гігієнічних або господарсько-побутових потреб мешканців (ванна, вбиральня, душова, приміщення для прання, кухня, комора), а також передпокій, внутрішньоквартирний хол, коридор тощо. З наданого відповідачами листа КП «ОМБТІ та РОН» від 17.06.2015 року № 157553.72.15 та викопіювання з поверхового плану VIII поверху будинку [ADDRESS] від 17.10.1997 року, а також технічного паспорта на житловий блок у секції гуртожитку кімнати № [ADDRESS] за адресою: [ADDRESS] вбачається, що підсобні приміщення, які були передані сім`ї [PERSON] у власність, відносяться до вказаного житлового блоку, загальна площа якого складає 232,2 кв.м. Отже, виходячи із вищезазначених положень Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» та Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» виключно мешканці вказаного житлового блоку у секції гуртожитку мають право користуватися спірними підсобними приміщеннями, а не позивач При цьому, суд враховує, що згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 67/19 від 15.05.2019 року по цивільній справі № 522/938/19, виконаної судовим експертом Сікорською О.А., приміщення [ADDRESS] , приміщення, які розташовані на восьмому поверсі 3-ї секції житлового блоку гуртожитку (житлового будинку) по [ADDRESS], знаходяться у власності (користуванні) власників (користувачів) часток житлового блоку у секції гуртожитку під [ADDRESS] Таким чином, оскільки позивач [PERSON] мешкає у іншому житловому блоку 2 секції гуртожитку, вона не має жодного відношення до спірних підсобних приміщень, переданих сім`ї відповідача [PERSON] та отримувати згоду позивача під час надання їх та подальшої приватизації вона не мала необхідності. Крім того, суд також враховує, що Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 07.04.2014 року по справі № 522/1985/14-а, залишеного без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2015 року, був задоволений позов [PERSON] та [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження, та було визнано протиправним та скасовано Розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 19.11.2012 року № 716 «Про скасування пунктів 3.7. та 3.8 розпорядження голови Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 11.11.2011 року № 986 «Про прийняття на квартирний облік та надання житлової площі громадянам», тобто було підтверджено правомірність винесеного органом місцевого самоврядування розпорядження про прийняття на квартирний облік та надання житлової площі [PERSON] та [PERSON] , в тому числі спірних підсобних приміщень, що увійшли до житлового блоку у секції гуртожитку кімнати [ADDRESS] Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зі змісту цієї статті вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа. Виходячи з п.7 Аналізу ВССУ окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові ПВС України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику цивільних справ про визнання правочинів недійсними» ЦК не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому судам слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Отже, вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. Наслідками недійсності правочину є повернення однією стороною другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (реституція). Відповідно до ч. 4-5 ст. 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Факти, які відповідно до закону вважаються встановленими" не доводяться при розгляді справи. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності установлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. (Постанова Вищого господарського суду України (далі - ВГСУ) від 17.12.2015 у справі №923/694/15). Між тим необхідно вказати, що преюдиційним може бути судове рішення, навіть для учасників провадження, де суб`єктний склад сторін не є повністю тотожнім, однак чітко стосується конкретного учасника або встановлює певну обставину (Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 серпня 2017 року у справі № 6-490цс17). Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Відповідно до преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99р. у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. В силу статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду. Частиною 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 13 Конвенції, передбачено: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження». У розвиток положень цієї статті Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також наголошує на необхідності оцінки ефективності обраного зацікавленою особою способу захисту. Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v . the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, котрий вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Так, статті 16 ЦК України, 20 ГК України, 4 ЦПК України передбачають можливість застосування лише тих способів захисту права, котрі заздалегідь визначені в законі, договорі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (абз.2 частини другої статті 16 ЦКУ). Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються … іншими способами, передбаченими законом (абз. 12 частини другої статті 20 ГКУ). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. (ст. 5 ЦПК). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відтак, позивач не є заінтересованою особою, тому що не є стороною оспорюваного договору дарування і жодних законних прав у разі визнання його недійсним і застосування наслідків недійсності у нього не виникає. З приводу посилань позивача на наявність обставин щодо навмисного замовчування [PERSON] обставин, що вона вже не є власником квартири та введення в оману обдаровувану особу щодо таких обставин, що є наслідком визнання оспорюваного договору дарування недійсним на підставі ч.1 ст. 230 ЦК України, то суд зазначає про відсутність жодних доказів на підтвердження таких тверджень позивача. Щодо вимог позивача про стягнення з [PERSON] на її користь моральної шкоди у розмірі 1 500,00 гривень, то суд зазначає, що оскільки первісні позовні вимоги позивача не є обґрунтованими, то у задоволенні таких вимог суд також відмовляє за недоведеністю. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволені позовних вимог.

Outcome: dismissed