Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Виробничо-Комерційної фірми «ЮНА-СЕРВІС» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення майнової шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що в червні 2015 року ним було здійснено замовлення на бронювання номеру на базі відпочинку «Орбіта», що розташована за адресою: Миколаївська обл., с. Коблєво, пр-т Курортний, 7. Після отримання замовлення на його адресу надійшов рахунок № 61 від 03 червня 2015 року на суму 8 242 грн., постачальником послуг було зазначено Виробничо-Комерційну фірму «ЮНА-СЕРВІС» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю, авансовий платіж по даному рахунку було сплачено 09 червня 2015 року у розмірі 4 212 грн. Вказав, що у період з 14 серпня 2015 року по 22 серпня 2015 року він разом з сім'єю відпочивав на базі відпочинку «Орбіта». У день заселення він повністю розрахувався за проживання та сплатив залишок по рахунку. В той же день адміністратор бази зобов'язав його внести гарантійний платіж у розмірі 900 грн. за міні-бар, який розміщений у холодильнику в номері, хоча про вказаний гарантійний платіж йому не повідомляли при оформленні замовлення. Ним було внесено даний платіж, однак розрахункових документів підтверджуючих оплату надано не було. У позовній заяві позивач зазначає, що після закінчення терміну проживання, ним було передано адміністратору ключі від номеру та він звернувся з вимогою про повернення йому гарантійного платежу у розмірі 900 грн., однак адміністратор зазначив, що ними ніби-то було зіпсовано рушник і з даної суми ними було відраховано 250 грн., решту суми йому було повернуто. Посилаючись на те, що відповідачем було незаконно та безпідставно утримано без його згоди 250 грн., позивач просить стягнути з відповідача на свою користь дану суму та стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 800 грн. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов з викладених у ньому підстав та просили його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини поважності неявки, суду не повідомив. Відповідно до ч. 4 ст. 169 та ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заочний розгляд справи відбувається за відсутності представника відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, на підставі ухвали про заочний розгляд справи. Суд, вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, свідка, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково, виходячи з наступного. Судом установлено, що в червні 2015 року [PERSON] було здійснено замовлення на бронювання номеру на базі відпочинку «Орбіта», що розташована за адресою: Миколаївська обл., с. Коблєво, пр-т Курортний, 7. Після отримання замовлення на його адресу надійшов рахунок № 61 від 03 червня 2015 року за послуги проживання на б/в «Орбіта» за період з 14.08.-22.08. 2016 року на суму 8 242 грн. (а.с. 9), постачальником послуг зазначено Виробничо-Комерційну фірму «ЮНА-СЕРВІС» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю. Авансовий платіж по даному рахунку було сплачено 09 червня 2015 року у розмірі 4 212 грн. У судовому засіданні позивач пояснив, що у період з 14 серпня 2015 року по 22 серпня 2015 року він разом з сім'єю відпочивав на базі відпочинку «Орбіта». У день заселення він повністю розрахувався за проживання та сплатив залишок по рахунку у сумі 4 212 грн. (а.с. 9-10). В той же день адміністратор бази зобов'язав його внести гарантійний платіж у розмірі 900 грн. за міні-бар, який розміщений у холодильнику в номері, хоча про вказаний гарантійний платіж йому не повідомляли при оформленні замовлення. Ним було внесено даний платіж, однак розрахункових документів підтверджуючих оплату надано не було. Після закінчення терміну проживання, позивач передав адміністратору ключі від номеру та звернувся з вимогою про повернення йому гарантійного платежу у розмірі 900 грн., однак адміністратор зазначив, що ними ніби-то було зіпсовано рушник і з даної суми ними було відраховано 250 грн., решту суми йому було повернуто. На суму 250 грн. було видано касовий чек (а.с. 9). Позивач вказував, що представник бази «Орбіта» вимагала від нього підписати Акт про відшкодування збитків (а.с. 11), однак він відмовився його підписувати, оскільки ним та його сім'єю базі не було завдано ніяких збитків. Матеріали справи свідчать, що 26 серпня 2015 року ним було направлено на адресу відповідача скаргу (а.с. 12-13), однак відповіді до цього часу не надано. Відповідно до п. 7, 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ). Послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; Наявність чека про оплату вартості проживання на базі відпочинку «Орбіта» на суму 4 212 грн. свідчить про те, що між сторонами було укладено усний договір про надання послуг. Згідно ч. 2 ст. 13 даного Закону перед укладенням договорів на відстані продавець (виконавець) повинен надати споживачеві інформацію про: 1) найменування продавця (виконавця), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії; 2) основні характеристики продукції; 3) ціну, включаючи плату за доставку, та умови оплати; 4) гарантійні зобов'язання та інші послуги, пов'язані з утриманням чи ремонтом продукції; 5) інші умови поставки або виконання договору; 6) мінімальну тривалість договору, якщо він передбачає періодичні поставки продукції або послуг; 7) вартість телекомунікаційних послуг, якщо вона відрізняється від граничного тарифу; 8) період прийняття пропозицій; 9) порядок розірвання договору. У разі ненадання такої інформації суб'єкт господарювання несе відповідальність згідно із статтями 15 і 23 цього Закону. У ст. 15 Закону зазначено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Інформація про продукцію повинна містити, зокрема, дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції. Судом було встановлено, що перед укладенням договору позивачу відповідачем не було надано повної інформації про послугу, що ним надається, зокрема про наявність та розмір гарантійного платежу, що повинен був бути внесений [PERSON] пере заселенням за міні-бар. Отже, відповідачем були порушені права позивача, як споживача, які передбачені ст. 13, 15 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, яка особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Як встановлено у судовому засіданні, при виселенні з готелю з позивача було стягнуто 250 грн. як збитки. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Оскільки відсутні докази того, що позивачем було пошкоджено речі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача коштів у розмірі 250 грн. 00 коп. відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на чинному законодавстві, а тому пілягають задоволенню. Однак, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу, з огляду на наступне. Статтею 12 ЦПК України передбачається, що особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Згідно ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Виходячи з аналізу ст. ст. 84 та 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. У п.п. 47,48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року по справі №13-рп/2000, Рішення від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, Рішення від 11 липня 2013 року по справі №6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід врахувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України). Стягненню підлягають лише документально підтверджені судові витрати (ст. 88 ЦПК України). На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), фінансові документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 17.10.2014, № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах"). Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було укладено договір № 180116 про надання правової допомоги з ФОП [PERSON] ( а.с. 14-15), з ним же підписано акт приймання-здачі робіт (а.с. 16), однак дані документи не є тими документами, які підтверджують понесення витрат саме на правову допомогу адвоката або іншого фахівця в галузі права у зв'язку з розглядом цієї справи, оскільки жодним чином не свідчить про надання цих послуг особою, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання такої допомоги. Крім того, у судовому засіданні приймав участь адвокат Купченко В.В., а кошти були сплачені на рахунок ФОП [PERSON] (а.с. 17). Оскільки, у матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про понесення позивачем витрат, пов'язаних із отриманням за правилами ст. 56 ЦПК України правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення витрат на правову допомогу. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача в дохід держави підлягає судовий збір у сумі 551 грн. 20 коп. На підставі наведеного,

Outcome: partial