Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про його виселення за неможливістю спільного проживання без надання іншого житла. Свої вимоги обгрунтовує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Бобровицького районного суду від 30.10.2012 року шлюб був розірваний. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] [INFO] та сина [PERSON] [INFO]. В грудні 2009 року вона отримала ордер, який дав право проживати їй з дітьми та відповідачу [ADDRESS]. Дана квартира перебуває на балансі Бобровицької міської ради. Після розлучення поведінка відповідача стала нестерпною, відповідач систематично порушує правила співжиття, що виражається у вчиненні фізичного та психологічного насильства в сім'ї щодо неї та неповнолітніх дітей, а саме погрози, образи, застосування фізичного насильства. Така поведінка відповідача негативно впливає на виховання неповнолітніх дітей .Бувають випадки коли відповідач з»їдає харчові продукти дітей , крім цього всього не оплачує комунальні послуги. 05.05.2013 року перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння , на грунті неприязних відносин відповідач наніс їй тілесні ушкодження, а також їй та дітям моральну травму. 06.05.2013 року було порушено кримінальне провадження і справа на даний час розглядається в Бобровицькому районному суді. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити та виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] в порядку ст. 116 ЖК України . Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить відмовити, оскільки вони не законні та безпідставні, посилаючись на те , що в 2009 році він разом з позивачкою та їх спільними неповнолітніми дітьми , згідно ордеру на правах наймачів, вселився у квартиру [ADDRESS]. На даний час більшість часу перебуває в м. Києві, так як працює позмінно, тому тривалий час не спілкується з позивачкою. Вважає, що позивачка має на меті скомпроментувати його перед правоохоронними органами для подальшого виселення з житла, постійно звертаючись до Бобровицького РВ УМВС з заявами з надуманих причин щодо його неналежної поведінки за місцем проживання. В даний час проходить процедура приватизації квартири, однак позивачка відмовилась надавати згоду на приватизацію, як того вимагає ч.2 ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» , використовуючи своє право на захист ніби- то порушених її прав та інтересів , подавши заяву до суду про його виселення. В провадженні Бобровицького районного суду знаходиться кримінальне провадження про притягнення його до кримінальної відповідальності за ст.125 ч.1 КК України, за спричинення позивачці легких тілесних ушкоджень , яке на його думку не може слугувати аргументом на підтвердження систематичного порушення ним правил співжиття, оскільки містить в собі лише відомості про факт сварки між ним та позивачкою . А тому, будь-які письмові докази, які-б свідчили про його протиправну поведінку по відношенню до позивачки та членів сім»ї відсутні, а факти, наведені позивачкою у даному позові є надуманими та безпідставними, що спрямовані на її прямий умисел виселити його з даного житлового приміщення, порушуючи таким чином його конституційні права та інтереси. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, просить відмовити в задовленні позовних вимог , оскільки підстави , передбачені в ст. 116 ЖК України для виселення відповідача , відсутні. Третя особа - Бобровицька міська рада в судове засідання не з»явилася, в заяві до суду просить справу розглянути без участі представника ( а.с. 27 ) . Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] , кожний окремо , дали показання про те ,що вони проживають в одному під»їзді з сторонами по справі . Відповідача [PERSON] охарактеризували з негативної сторони, як людину ,яка постійно порушує їх спокій, в під»їзді курить та розпиває спиртні напої . У відсутність позивачки приводить додому сумнівні компанії, які постійно шумлять та порушують їх спокій. Зі слів позивачки знають ,що він постійно перебуваючи в нетверезому стані, погрожує їй та дітям , виражається нецензурними словами , створює неможливі умови для проживання. ЇЇ звернення до правоохоронних органів позитивних результатів не дали. Всі свідки заявили, що його доцільно виселити з квартири за неможливістю спільного проживання з позивачкою. Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до слідуючого . Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України позбавити громадянина житла можна лише на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 109 Житлового кодексу виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Зі змісту положень ст.156 ЖК України вбачається, що у разі припинення сімейних відносин із власником будинку, колишні члени його сім'ї не втрачають права користування займаним ними жилими приміщеннями. Судом встановлено, що 25.12.2009 року [PERSON] разом з відповідачем по справі та неповнолітньою дитиною [PERSON] отримала ордер на квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] ( а. с. 6 ); Відповідно до заочного рішення Бобровицького районного суду від 30 жовтня 2012 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано ( а.с. 7 ) ; Із наданих позивачкою звернень вбачається ,що вона неодноразово зверталася до Бобровицького РВ УМВС України та прокурора Бобровицького району з метою прийняття мір реагування та притягнення до відповідальності відповідача , пов»язаних з його протиправною поведінкою ( а.с. 10 -12 ) ; Ухвалою Бобровицького районного суду від 07 серпня 2013 року підтверджується,що в провадженні Бобровицького районного суду перебуває кримінальне провадження про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за ст. 125 ч.1 КК України ( а.с. 8); Згідно наданих Бобровицьким РВ УМВС України в Чернігівській області висновків за № 218 за 2013 рік та № 198 за 2014 рік вбачається, що позивачка зверталася до Бобровицького РВ УМВС України з заявами про притягнення відповідача по справі до відповідальності за вчинення сварок в сім»ї. Перевіркою за 2013 рік було встановлено ,що конфлікти між позивачкою та відповідачем були короткотривалими, під час яких грубого порушення громадського порядку не було, склад злочину , передбачений ст.. 296 КК України відсутній. Перевіркою за 2014 рік було повторно встановлено відсутність у діях [PERSON] ознак кримінального правопорушення і 24.02.2014 року йому було офіційно винесено попередження щодо його протиправної поведінки . Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім"ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ тощо. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", під час вирішення справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім»ї на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування таких заходів запобігання має підтверджуватися відповідними доказами. В судовому засіданні встановлено ,що між сторонами по справі склалися вкрай негативні стосунки, постійно виникають сварки, однак доказів про те, що до відповідача неодноразово застосовувалися у встановленому порядку відповідними органами заходи впливу позивачкою , не наведено. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що така поведінка відповідача , порушене відносно нього кримінальне провадження за ст. 125 ч.1 КК України , та винесене Бобровицьким РВ УМВС України в Чернігівській області одне офіційне попередження щодо його протиправної поведінки не може розцінюватися судом як , систематичне порушення правил співжиття відповідачем і робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, й не може пов»язуватися з наслідком застосування ст. 116 ЖК України - виселення. Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов»язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте позивачка , звертаючись до суду, не надала достовірності, повноти доказів, які обґрунтовують її вимоги, із заявою про забезпечення доказів не зверталася. Оскільки позивачкою не надані належні докази по справі, суд розцінює доказування позивачки , як такі, що ґрунтуються на припущеннях. Загальними засадами диспозитивності цивільного судочинства, встановленими статтею 11 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Проте всі докази позивачем не обґрунтовані та не доведені, відтак розцінюються як такі, що не містять достатньої та належної інформації про предмет доказування. Обставини справи, відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, оскільки вони взагалі відсутні, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені, тому в задоволенні позову [PERSON] про виселення [PERSON] за неможливістю спільного проживання без надання іншого житла слід відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed