Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним вище позовом, який мотивовано тим, що 24 вересня 2016 року близько 23 год. 15 хв. по вул. 50-річчя Жовтня в смт. Вендичани Могилів-Подільського району Вінницької області, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «КАМАЗ 53212», д.н.з. [NUMBER] , причепа «СЗАП 8356», з номерним знаком [NUMBER] , яким керував водій [PERSON] та неповнолітнім пішоходом [PERSON] . В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події. За фактом ДТП було відкрито кримінальне провадження за №12016020000000310 від 25.09.2016 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Постановою від 28.11.2016 кримінальне провадження було закрите у зв`язку з відсутністю у діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. В результаті вказаної вище події та наслідків від неї, позивачу було завдано матеріальної та моральної шкоди. Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] , якому належить транспортний засіб марки «КАМАЗ 53212», д.н.з. [NUMBER] , причепа «СЗАП 8356», з номерним знаком [NUMBER] була застрахована у ПАТ «СК «Країна» відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, поліс АІ 9526837. Позивач через свого представника звернулась до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, в якій просила відшкодувати їй 8700 грн. моральної шкоди та витрати на поховання і спорудження надгробного пам`ятника в загальному розмірі 37552 грн. (ліміт виплати - 17400 грн.) й надала усі необхідні документи, які відповідач отримав 24.01.2018. Відповідач здійснив виплату страхового відшкодування лише 27.06.2018, однак виплачена відповідачем сума не відповідала вимогам заявленим у заяві про виплату страхового відшкодування. Так, моральну шкоду було відшкодовано лише в розмірі лише 4350,00 грн. На поховання та спорудження надгробного пам`ятника було виплачено 6026,00 грн. і 29.10.2018 доплачено ще 11 374 грн. Крім того, мало місце прострочення виплати страхового відшкодування починаючи з 25.04.2018. Зважаючи на викладене, позивач звернулась до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача на її користь 4350,00 грн. невиплаченого страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю сина [PERSON] ; 4116,73 грн. - пені, 880,85 грн. - інфляційних витрат, 354 грн. - 3% річних за прострочення виплати моральної шкоди та витрат на поховання і спорудження надгробного пам`ятника, та судові витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн. 24.05.2019 до суду надійшов відзив на позов, мотивований тим, що відповідачем було отримано заяву представника позивача про виплату [PERSON] моральної шкоди згідно п.27.3 ст. 27 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у розмірі 8700,00 грн. та витрати на поховання і спорудження надгробного пам`ятника згідно п. 27.4 ст. 27 Закону у розмірі 17400 грн. Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 28.11.2016 водій [PERSON] не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода [PERSON] Саме недотримання пішоходом вимог Розділу 4 «Обов`язки і права пішохода» Правил дорожнього руху України стало умовою та причиною виникнення та настання даної дорожньо-транспортної пригоди. Посилаючи на положення ч. 5 ст. 1187 ЦК України та п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідачем було здійснено виплату страхового відшкодування в неповному розмірі, оскільки винуватим в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди був [PERSON] , а відтак відшкодуванню підлягає лише половина суми завданої шкоди. Крім того, відповідач зазначає, що строки виплати страхового відшкодування ним не було порушено, оскільки на підтвердження встановлення надгробного пам`ятника документи надійшли лише 11.07.2018, а відповідь на запит надісланий до Вендичанської селищної ради лише 07.06.2018. Також відповідач зазначив, що адвокат Мелех Д.О. не має права на представництво інтересів позивача, оскільки [PERSON] уклала договір про надання правничої допомоги з ТОВ «Автопоміч», тоді як Мелех Д.О. , який є директором ТОВ «Автопоміч» діє на підставі своєї адвокатської ліцензії. 21.06.2019 до суду надійшла відповідь на відзив, мотивована тим, що відповідачем неправильно було застосовано положення п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки шкоду позивачу було завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а не взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки. Тобто відповідальним за заподіяну шкоду є лише особа, яка здійснювала діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Крім того, позивач звернулась з заявою на виплату страхового відшкодування 24.01.2018, проте запит заявнику щодо підтвердження повноважень посадової особи органу місцевого самоврядування, яка посвідчила довіреність на представництво інтересів, відповідач направив лише 12.02.2018, а до Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області відповідний запит відповідач направив лише 22.05.2018, що підтверджує недотримання дводенного строку, протягом якого відповідач зобов`язаний здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Щодо посилання відповідача на необхідність отримання інформації про факт спорудження надгробного пам`ятника потерпілому в розумні строки встановлення, як на підставу для прострочення виплати страхового відшкодування, то позивач зазначає, що відповідачу були надані оригінали накладної та розрахункові квитанції при зверненні з заявою на виплату страхового відшкодування, що й необхідно для перерахунку такої виплати. Крім того, відповідач не надав жодних доказів про наявність в померлого [PERSON] умислу на вчинення ДТП. Також, представник позивача зазначив, що здійснює представництво інтересів позивача на підставі ордеру, що був виданий відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». 11.07.2019 до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив на позовну заяву, мотивовані тим, що на підставі ч. 5 ст. 1187 ЦК України та п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір страхового відшкодування має бути розраховано шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на два, оскільки у виникненні страхового випадку, який мав місце 24.09.2016 за участю водія [PERSON] та пішохода [PERSON] стався з вини останнього. Крім того, відповідач зазначає, що строки виплати страхового відшкодування ним не було порушено, оскільки на підтвердження встановлення надгробного пам`ятника документи надійшли лише 11.07.2018, а відповідь на запит надісланий до Вендичанської селищної ради лише 07.06.2018. Також представник відповідача зазначає, що адвокат Мелех Д.О., який виписав ордер серії ЛВ № 1650402 від 22.12.2017, як адвокат, що здійснює адвокатську діяльність індивідуально, не мав на це правових підстав, оскільки ним не укладалася вказана вище угода як самозайнятою особою, а згідно до реквізитів він є лише директором ТОВ «Автопоміч». Позивач та її представник в судове засідання не з`явились. В позові позивач просила розгляд справи проводити без її участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Подав до суду відзив в якому позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Розглянувши позов, дослідивши матеріали справи, відзив, відповідь на відзив, заперечення на відповідь на відзив, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, враховуючи таке. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.14). 24 вересня 2016 року близько 23 год. 15 хв. водій [PERSON] , керуючи технічно справним автопоїздом у складі автомобіля «КАМАЗ 53212», д.н.з. [NUMBER] , та причепа «СЗАП 8356», д.н.з. [NUMBER] , рухаючись по вул. 50-річчя Жовтня в смт. Вендичани Могилів-Подільського району Вінницької області, неподалік магазину «Престиж», допустив наїзд на неповнолітнього пішохода [PERSON] , 2002 року народження, який не виділивши себе в темну пору доби, раптово вибіг на проїзну частину та перетинав її з права на ліво по ходу руху автопоїзда. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події. Обставина смерті [PERSON] підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.6). За наслідками вказаної дорожньо-транспортної пригоди було відкрито кримінальне провадження № 12016020000000310 від 25.09.2016. Постановою слідчого СУ ГУНП у Вінницькій області Данилюка В.С. від 28.11.2016 вказане кримінальне провадження було закрито за відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с.7,8). Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] , який на законних підставах здійснював експлуатацію транспортного засобу марки «КАМАЗ 353212», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована в ПАТ «СК «Країна», відповідно до поліса серії [NUMBER] (а.с.13). Як вказує позивач у позовній заяві в результаті вказаного вище зіткнення та наслідків від нього, їй було завдано матеріальної та моральної шкоди. З позову слідує, що матеріальна шкода складається з витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника в загальному розмірі 37 552,00 грн., що підтверджується товарними чеками № 1 від 25.09.2016 та накладною № 35 від 22.11.2017 ( а.с.10-12) Моральну шкоду позивач оцінила в сумі 8 700,00 грн. Позивач, через свого представника по довіреності Мелеха Д.О. звернулась до відповідача, в порядку визначеному ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV), із заявою та доданими до неї документами про виплату страхового відшкодування в загальному розмірі 26 100,00 грн. Оскільки загальний розмір страхового відшкодування матеріальної коди згідно п. 27.4 ст. 27 Закону № 1961- IV не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, що станови на 2016 рік становило 17 400,00 грн., позивач просила в заяві відшкодувати матеріальну шкоду саме в розмірі 17 400,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 8 700,00 грн. Така заява отримана відповідачем 24.01.2018, що підтверджується відміткою та підписом представника відповідача на вказаній заяві (а.с.15). Статтею 35 Закону №1961-IV передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Відповідно до ст. 22 Закону №1961-IV при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Пунктами 27.3 ст. 27 Закону №1961-IV встановлено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами . Аналогічні положення викладені в п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, з якого слідує, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини, зокрема, фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки Крім того, п. 27.4 ст. 27 Закону №1961-IV передбачено, що страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Кодексом законів про працю України визначено, що мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень. Отже, станом на дату ДТП розмір мінімальної заробітної плати дорівнював 1450.00 грн., а ліміт страхового відшкодування моральної шкоди та витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника становив 17400,00 грн. Відповідач, здійснив виплату страхового відшкодування 27.06.2018 лише в розмірі 10 376 грн., з яких: 4350 грн. - моральна шкода та 6026 грн. - витрати на поховання (а.с.16). Крім того, 29.10.2018 відповідачем було доплачено позивачу 11374,00 грн. страхового відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника (а.с.17). Позивач вказує, що, сума недоплаченого страхового відшкодування моральної шкоди становить 4350,00 грн. (8700-4350=4350). З відзиву на позов слідує, що 24.01.2018 до ПАТ "СК "Країна" дійсно надійшла заява представника позивача про виплату страхового відшкодування в загальному розмірі 26 100,00 грн., яке складається з: 37 552,00 грн. - відшкодування витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника (17 400,00 грн. - ліміт виплати); 8 700,00 грн. - відшкодування пов`язане із заподіяної моральної шкоди. Як зазначено у відзиві на позов, відповідач керувався положеннями ч. 5 ст. 1187 ЦК України, яким передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Також за змістом пункту 36.3 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Зважаючи на положення вказаних норм, відповідачем було виплачено лише половину страхового відшкодування моральної та матеріальної шкоди, оскільки з постанови слідчого СУ ГУНП у Вінницькій області від 28.11.2016 про закриття кримінального провадження слідує, що дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 24.09.2016 за участю водія [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] сталась з вини останнього. Разом з тим, суд вважає безпідставним такі доводи відповідача зважаючи на таке. Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Так, Верховний суд України в постанові від 10.01.2019 у цивільній справі № 274/4882/17-ц висловив правову позицію, що відповідно до положень частини другої статті 1188 ЦК України іншим особам (які не є власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода, наприклад пасажир транспортного засобу) шкода відшкодовується власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, які спільно завдали шкоду, незалежно від їх вини. Тобто, за змістом цієї норми, обов`язок по відшкодуванню шкоди в такому випадку покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного із них, якщо не доведуть, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини. За змістом пункту 36.3 статті 36 Закону №1961-IV у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Відтак, положення пункту 36.3 Закону №1961-IV застосування не підлягають, оскільки у ній йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, а цивільно-правова відповідальність пішохода [PERSON] не була і не може бути застрахована відповідно до вимог цього Закону. Таким чином, неправильне застосування відповідачем норм Закону №1961-IV призвело до порушення прав позивача на отримання відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок смерті сина [PERSON] , а тому суд вважає, що позовна вимога позивача про стягнення з відповідача невиплаченої моральної шкоди в розмірі 4350 грн. підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до вимог пункту 36.1. статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ),

Outcome: approved