Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - позивач) звернулось до Шевченківського районного суду м.Києва з позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач-1), [PERSON] (далі - відповідач-2) про стягнення заборгованості. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно умов кредитного договору № К2V4AE00003417 від 28.12.2008 року відповідачу [PERSON] було надано кредит у розмірі 38417,25 доларів США на строк до 24.12.2009 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в строк та порядок, встановлених кредитним договором. Відповідно до умов договору погашення боргу має відбуватися щомісяця із сплатою процентів з кожного місяця. При цьому, в забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов`язань за Кредитним договором, позивачем укладено з [PERSON] Договір поруки. Однак, вказані зобов`язання за кредитним договором відповідачами не виконуються, внаслідок чого, станом на 11.10.2016 року за відповідачами обліковується заборгованість, яка в загальному розмірі складає 12915,04 доларів США, що за курсом 25.82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 11.10.2016 року складає 333466,33 грн., у зв`язку з чим, позивач просить солідарно стягнути з відповідачів вказану суму заборгованості та понесені ним судові витрати. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2017 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570, рах. № [NUMBER] , МФО 305299, адреса: 49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50) заборгованість за кредитним договором №К2V4AE00003417 від 28.12.2008 року в сумі 12915,04 доларів США, що за курсом 25.82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 11.10.2016 року складає 333466,33 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 5001,99 грн. Ухвалою суду від 01.06.2020 року, скасовано заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16.02.2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості і призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У відзиві на позовну заяву від 17.06.2020 року, позивачем зазначено, що позивачем не доведено отримання відповідачем-1 грошових коштів за кредитним договором № К2V4AE00003417 від 28.12.2008 року, а відповідно і існування заборгованості, що є підставою для відмовити у позові. Позивачем не направлялась поручителю, відповідачу-2, вимоги про виконання зобов`язань за договором поруки протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто до 25.06.2010 року. Таким чином, внаслідок не направлення вимоги поручителю в строк до 25.06.2010 року, договорі поруки припинився, що є підставою для відмови у позові до поручителя. 17.06.2020 року представником відповідача-1 подано до суду заяву про застосування позовної давності. Заява обґрунтована тим, що за умовами кредитного договору № К2V4AE00003417 від 28.12.2008 року строку повернення кредиту - 24.12.2009 року. Отже перебіг строку позовної давності розпочався 25.12.2009 року і закінчився 25.12.2012 року, в той час як позивач звернувся до суду з позовом лише у жовтні 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності. 17.07.2020 року позивачем надано відповідь на заяву про застосування строків позовної давності, в якій зазначили, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч. 1 ст. 259 ЦК України). Відповідно до п. 5.1. даний договір діє в обсязі виданих позичальником коштів до повного виконання сторонами зобов`язань за договором, тому позивачем при зверненні до суду дотримано вимог щодо строку позовної давності. У відповідні на відзив від 17.07.2020 року, позивачем вказано, що відповідачу-1 були надані кошти для покупки автомобіля, що підтверджується заявою на видачу готівки від 29.12.2006 року та видатковим ордером. Твердження відповідача-1 про неотримання коштів є безпідставними, оскільки, отримавши кошти, відповідач-1 протягом тривалого часу сплачував чергові платежі по кредиту. Щодо договору поруки позивачем зазначено, що у відповідності д о п. 5 Договору поруки, позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за кредитного договору № К2V4AE00003417 від 28.12.2008 року. Порука вважається дійсною до моменту , коли судом не буде встановлено факт припинення договору. У запереченнях на відповідь на відзив та на відповідь на заяву про застосування позовної давності від 31.08.2020 року, стороною відповідача вказано, що позивачем пропущено строк подання відповіді на відзив, тому відповідь на відзив та додані документи повинні бути залишені судом без розгляду. Також, вказали, що твердження позивача про збільшення строку позовної давності за домовленістю сторін не відповідають дійсності. Ні кредитний договір ні договір поруки не містять положень про збільшення строку позовної давності. У поясненнях від 19.10.2020 року позивач посилається на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX, яким розділ XII "Прикінцеві положення" доповнено пунктом 3 такого змісту: Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину", тому надані позивачем відповідь на відзив та відповідь на заяву про застосування строків позовної давності подані вчасно, в строк, що передбачений законодавством. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги, підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача-1, просила відмовити у позові на підстав того, що закінчився строк позовної давності. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, згідно умов кредитного договору № К2V4AE00003417 від 28.12.2008 року відповідачу [PERSON] було надано кредит у розмірі 38 417,25 доларів США на строк до 24.12.2009 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в строк та порядок, встановлених кредитним договором. Згідно договору ПАТ «КБ «Приватбанк» зобов`язався надати Відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 38 417,25 доларів США на строк до 24.12.2009 року, а Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати [PERSON] повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Кредитним договором передбачено, що у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором [PERSON] сплачує Банк відсотки нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідно до умов договору погашення боргу має відбуватися щомісяця із сплатою процентів з кожного місяця. Долученою до позовної заяви довідкою розрахунком підтверджено, що отриманий кредит відповідач не виплачує за умовами договору. Згідно до ст. 1054 ЦК за кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як встановлено судом, позивач виконав свої зобов`язання у повному обсязі, а саме в порядку передбаченому Кредитним договором надав відповідачу кредитні кошти в сумі 38417,25 доларів США на умовах визначених договором. Так, станом на 11.10.2016 року сума заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) становить 12915,04 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язання за договором №К2V4AE00003417 від 28.12.2008 року було укладено договір поруки з поручителям [PERSON] . Відповідно до умов договору поруки, а саме п. 5 Позивачем було направлено на адресу Відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором №К2V4AE00003417. Згідно п. 6 Договору поруки, поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту її тримання. Вимога, що була пред`явлена до поручителя щодо виконання забезпеченого зобов`язання залишилась без задоволення. В свою чергу, Позичальник зобов`язався погасити кредит, сплатити проценти на умовах та в порядку, визначеному Кредитним договором. Відповідно до розрахунку заборгованості, що додано до позовної заяви, прострочена заборгованість не сплачена. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк ( ч. 1 ст. 530 ЦК України ). Відповідно до ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завданні простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства Так, відповідно до ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В свою чергу приписами ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до положень ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України). За змістом ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність становить три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 цього Кодексу, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Із наданих до суду доказів на обґрунтування своїх вимог, позивачем не наведено відомостей коли саме права ПАТ КБ «ПриватБанк» були порушені відповідачем. Відповідно до умов кредитного договору № К2V4AE00003417 від 28.12.2008 року, строк повернення кредиту - 24.12.2009 року. Згідно з п. 12 договору поруки, порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Так порука за кредитним договором № К2V4AE00003417 від 28.12.2008 року припинилась 24.12.2014 року. Останнє погашення кредиту, згідно із розрахунком заборгованості, було здійснено відповідачем 22.12.2008 року. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі за N 6-522цс17: у силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. Із матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду із даним позовом у 21.10.2016 року, тобто зі спливом строку позовної давності. За положеннями ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Натомість за положеннями ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд не приймає до уваги твердження позивача про договірне збільшення строку позовної давності, оскільки ні кредитний договір ні договір поруки не містять положень про збільшення строку позовної давності. Крім того в матеріалах справи відсутні докази укладання сторонами договору про збільшення позовної давності. Згідно із ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Так, з аналізу норм законодавства вбачається, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. Вказане також підтверджується Правовим висновком Верховного Суду України від 29.03.2017 року по справі № 6-1996цс16, в якому зазначено, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Оскільки після здійснення відповідачем платежу по кредитному договору 22.12.2008 року, трирічний строк позовної давності сплинув 22.12.2011 року, вчинення відповідачем подальших дій щодо визнання боргу поза межами цього строку не має правового значення. Відповідно до ч. 1 ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). З огляду на викладене та беручи до уваги, що з метою захисту прав, порушених [PERSON] та [PERSON] позивач звернувся до суду у жовтні 2016 року, зважаючи на відсутність поважних причин не звернення за захистом своїх інтересів протягом встановлених законом 3 років та заяви сторони спору щодо застосування наслідків пропущення строку позовної давності, суд вважає за можливе з цих обставин відмовити у задоволенні вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк». Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed