Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] у листопаді 2014 року звернулася до Першотравневого районного суду м.Чернівці з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на неповнолітню дитину та дружину. Посилалась на те, що з відповідачем вони перебувають у шлюбі, який між ними зареєстровано 24 квітня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис за №382. Від шлюбу у них [INFO] народилася дочка - [PERSON]. Разом з тим, спільне життя з відповідачем не склалось через несумісність характерів, різні погляди на сімейне життя та обов'язки, а також систематичним зловживання відповідачем алкогольних напоїв. Внаслідок цього, між ними часто виникали непорозуміння та суперечки, свідком яких нерідко була їхня малолітня донька. Крім того, відповідач, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, неодноразово застосовував до неї фізичну силу. На даний час вони не підтримують шлюбних відносин та проживають окремо. Неодноразові спроби налагодити подружні стосунки не дали бажаного результату. Після фактичного припинення сімейних відносин дитина проживає та знаходиться на її утриманні, а відповідач жодних коштів на утримання доньки не надає та не приймає участі у її вихованні. Зазначає, що вона працює в Чернівецькому військово-спортивному ліцеї-інтернаті Чернівецької міської ради на посаді секретаря, однак на даний час не має змоги працювати, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у зв'язку із чим отримує допомогу в розмірі 130 грн. на місяць. Відповідач [PERSON] на даний час не має постійного місця роботи та постійно її змінює, при цьому їй достовірно відомо, що його щомісячні доходи становлять щонайменше 2000 грн. Стан здоров»я у нього задовільний, непрацездатних батьків та інших неповнолітніх дітей у нього на утриманні немає. Просила позов задовольнити: розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем. Стягувати з [PERSON] на її користь на утримання дочки аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн. щомісяця; стягувати з відповідача аліменти на її утримання в сумі 300 грн. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, незважаючи на те, що належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Від неї через канцелярію суду надійшла заява, в якій вона позов підтримала та просила його задовольнити. Крім того, просила слухати справу у її відсутність. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково: не заперечував щодо розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання доньки. Однак заперечував щодо стягнення аліментів на утримання дружини, посилаючись на те, що на даний час не має можливості сплачувати їй аліменти, так як сам не працює, має нерегулярний дохід. Вказував, що у разі присудження йому аліментів на дружину, він не зможе в повній мірі сплачувати аліменти на дитину. Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані, однак підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який між ними зареєстровано 24 квітня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис за №382 (а.с.9). Від вказаного шлюбу у сторін [INFO] народилася дочка [PERSON] (а.с.10). Спільне життя сторін склалось невдало через несумісність характерів, різні погляди на сімейне життя та обов'язки, внаслідок чого, між ними часто виникали непорозуміння та суперечки. На даний час вони не підтримують шлюбних відносин та проживають окремо. Таким чином, суд вважає, що збереження сім"ї неможливе, оскільки сім"я сторін розпалася остаточно, на даний час їх шлюб носить формальний характер. Шлюбні відносини між ними фактично припинені. Враховуючи наведені вище обставини та фактичні взаємини сторін, суд приходить до висновку, що сім"я у сторін остаточно розпалась і зберегти її уже неможливо. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, спільне небажання сторін зберігати сім'ю, суд вважає, що шлюб між сторонами необхідно розірвати. Відповідно до чч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Одним із найголовніших та найважливіших обов'язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це зокрема, виявляється у забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Отже, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обов'язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). Так, згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як передбачено нормами ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При призначенні аліментів суд враховує те, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою, обов'язком як матері, так і батька. Причому обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Як було встановлено судом, після фактичного припинення подружніх стосунків малолітня [PERSON] проживає разом із матір'ю [PERSON] та знаходиться на її утриманні (а.с.10-11). Відповідач [PERSON] на даний час не працює, а тільки проходить стажування у службі по перевезенню пасажирів. Таким чином, враховуючи зазначені вище вимоги закону та наведені вище обставини, підтверджені дослідженими судом доказами, а також з урахуванням стану здоров'я та матеріального становища сторін і їх малолітньої дитини, відсутності на утриманні відповідача інших дітей, суд вважає, що на підставі ст.184 СК України з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивачки [PERSON] на утримання малолітньої доньки аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн. щомісячно. При цьому, суд виходить з розумності та достатності вказаного розміру стягуваних аліментів, необхідних для задоволення потреб позивачки на утримання малолітньої доньки, а також з реальної можливості відповідача вказаний розмір аліментів сплачувати щомісячно, не порушуючи прав останнього. Разом з тим, на погляд суду, позовна вимога щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьохрічного віку задоволенню не підлягає, виходячи з наступного: Так, відповідно до вимог ч.2 ст.75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, для покладення на одного з подружжя обов'язку про утримання іншого необхідно наявність декілька умов: щоб подружжя знаходилося в зареєстрованому шлюбі; непрацездатність одного з подружжя; якщо одного із подружжя не забезпечують його доходи до рівня прожиткового мінімуму, що встановлений законом; спроможність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. Частиною 2 ст.84 СК України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Аліменти стягуються за умови, що той з подружжя, до кого пред'явлені вимоги щодо утримання, спроможний його надати. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] працює в Чернівецькому військово-спортивному ліцеї-інтернаті Чернівецької міської ради на посаді секретаря. Згідно наказу Чернівецького військово-спортивного ліцею-інтернату Чернівецької міської ради від 27.11.2012 року, [PERSON] з 18.12.2012 року по 08.09.2015 року надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трьох річного віку (а.с.12). Як вбачається із довідки Управління праці та соціального захисту населення Першотравневої районної у місті Чернівці ради, [PERSON] отримує щомісячно допомогу у вигляді грошових виплат у формі допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі 130 грн. (а.с.14). При цьому, як зазначалось вище, відповідач [PERSON] на даний час не працює та не має постійного, регулярного доходу. Згідно вимог ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Разом з тим, позивачкою [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що щомісячний дохід відповідача становить щонайменше 2 000 грн. Таким чином, враховуючи матеріальне становище відповідача, його реальну можливість сплачувати аліменти, суд вважає, що на даний час відсутні підстави для задоволення позову [PERSON] щодо стягнення з відповідача коштів на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку, однак вона не позбавлена права в подальшому звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів у разі такої потреби, якщо доведе, що доходи чоловіка збільшились. Крім того, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки також підлягають стягненню і судові витрати, понесені нею у зв'язку із зверненням до суду з даним позовом. Так, згідно вимог ч.ч.1,2 ст.88 України стороні, на користь якої ухвало рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли.

Outcome: partial