Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

Позивач, в інтересах якої діє представник Рупс В.О. , звернулась до суду з позовом до відповідача, який в подальшому уточнила, зазначивши, що з 10.08.2002 року по 13.03.2018 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі, за спільні кошти, в 2017 році придбали автомобіль марки "OPEL Zafira" 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , право власності на який було зареєстровано в установленому законом порядку за відповідачем. Оскільки, автомобіль є неподільною річчю, спільне користування ним неможливе, просила поділити вказане майно, стягнувши з відповідача на її користь 91035,00 грн. вартості 1/2 частки вказаного автомобіля. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на автомобіль та просив визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль марки "OPEL Zafira" 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , оскільки вказаний автомобіль був придбаний ним за власні особисті кошти, які він отримав в борг у свого друга в травні 2017 року, а в даний час суму боргу повернув лише частково. Крім того, в період придбання ним автомобіля вони з дружиною разом не проживали, шлюбні відносини не підтримувати та спільного господарства не вели. До того ж автомобіль ним відчужено на підставі договору купівілі-продажу від 02.02.2021 року. В судовому засіданні [PERSON] та її представник Рупс В.О. вимоги первісного позову підтримали з вищезазначених підстав та просили їх задовольнити. Зустрічний позов не визнали, просили в його задоволенні відмовити за необґрунтованістю. Представник відповідача за первісним позовом - Дубенчук М.В. в судовому засіданні позов не визнав, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідка та проаналізувавши їх в сукупності з дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, суд приходить до висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.08.2002 року, який рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13.03.2018 року було розірвано. Під час перебування у шлюбі, сторони у справі за спільні кошти купили автомобіль марки "OPEL Zafira" 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , право власності на який було зареєстровано 12.05.2017 р. за відповідачем. Після припинення шлюбних відносин спірний автомобіль залишився у користуванні та розпорядженні відповідача, який 02.02.2021 року було перереєстровано на нового власника за договором купівлі-продажу, за умовами якого вартість автомобіля складає 49500,00 гривень. Вказаний договір жодних відміток про надання позивачем згоди на відчуження цього автомобіля не містить. Відповідно до висновку №26 експертного автотоварознавчого дослідження від 15.03.2021 року, середньостатистична ринкова вартість автомобіля марки "OPEL Zafira" 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] на момент перереєстрації на нового власника, а саме 02.02.2021 року, складає 182070,00 гривень. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення закріплене у статті 368 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до положень частини першої статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом статей 69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Посилаючись на те, що кошти на купівлю автомобіля були особистою приватною власністю відповідача за первісним позовом [PERSON] , останній послався на покази свідка [PERSON] та надав суду розписку про отримання гр. [PERSON] від нього коштів в розмірі 700 доларів США в якості часткового повернення суми позики. При цьому вказана розписка не містить відомостей про те, що [PERSON] позичив вказані кошти саме на придбання спірного автомобіля, яка до того ж видана 02.09.2020 року, в той час як автомобіль сторонами було придбано в 2017 році. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] свідчив про те, що він позичив на весні 2017 року своєму другу [PERSON] кошти в розмірі 6200 доларів США на придбання автомобіля, які він віддає йому й досі, про що на прохання [PERSON] написав розписку. Для нього це значні кошти, але писати розписку не є принциповим. Кравець із дружиною в той час вже проживали окремо. [PERSON] (позивач за первісним позовом) заперечила проти показань свідка, зазначивши, що про позику коштів її чоловіком [PERSON] їй нічого не відомо. До показань свідка [PERSON] суд відноситься критично, оскільки останній перебуває у дружніх відносинах із [PERSON] та таким чином намагається сприяти йому. Показання даного свідка свідчать про його суб`єктивне переконання в тому, що спірний автомобіль належить лише [PERSON] , суд враховує й те, що розписки про передачу коштів для придбання автомобіля [PERSON] свідку не писав, будь-яких коштів протягом 2017-2020 років не повертав, незважаючи на значну суму зазначену в розписці (6200 доларів США) і продажу у 2021 року відповідачем автомобіля за 49500,00 грн.. За змістом ст.ст. 316, 317, 318, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Із матеріалів справи вбачається, що автомобіль марки "OPEL Zafira" 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , був придбаний на ім`я відповідача в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. За змістом п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, надана [PERSON] розписка не є належним доказом у справі, яка б спростувала доводи позивача, відтак згідно ст.61 СК України майно у виді автомобіля марки "OPEL Zafira" 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] є спільною сумісною власністю подружжя, тож безпідставними є посилання відповідача на придбання автомобіля за кошти, що належали йому особисто із посиланням на зазначені докази. Будь-яких інших доказів, які б підтверджували наявність у відповідача особистих коштів для придбання автомобіля, і що саме ці кошти були витрачені на купівлю транспортного засобу, матеріали справи не містять. За таких умов суд дійшов висновку, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був набутий за час шлюбу. Суд не приймає до уваги дані договору купівлі-продажу спірного автомобіля при відчуженні відповідачем цього транспортного засобу в частині визначення ціни його продажу 49500,00 грн., оскільки вказана вартість автомобіля визначена за домовленістю сторін, тобто є договірною ціною придбання та продажу, а не його дійсною вартістю. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, встановивши, що спірний автомобіль сторони придбали під час перебування у зареєстрованому шлюбі, відповідач здійснив продаж автомобіля без повідомлення про це [PERSON] та без отримання її згоди і під час розгляду справи не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на вказане рухоме майно, кошти від його продажу використані не в інтересах сім`ї, суд дійшов висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] - 91035,00 гривень в рахунок компенсації вартості 1/2 частини спірного автомобіля виходячи з його вартості на час розгляду справи, а відтак позовні вимоги за первісним позовом обґрунтовані та підлягають задоволенню. Зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає, як необґрунтований, оскільки відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що спірний автомобіль він придбав за кошти, що належали йому особисто. Судові витрати підлягають вирішенню згідно положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved