Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив встановити факт його проживання однією сімєю та ведення спільного господарства із [PERSON] в період з 1996 року по 2004 рік та визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку за адресою: Миколаївська область, Вітовський район, с. Зайчевське, вул. Степова, 11. На обґрунтування своїх вимог вказував, що проживав із відповідачкою однією сімєю як чоловік та дружина, але без реєстрації шлюбу; вони вели спільне господарство, піклувалися один про одного, кожен вкладав власну працю та зароблені гроші в спільне майно та господарство. За час їх проживання вони спільно побудували зазначений будинок, який був введений в експлуатацію 01 жовтня 1998 року, а 06 листопада 1998 року виконавчим комітетом Коларівської сільської ради Жовтневого (тепер Вітовського) району Миколаївської області на ім'я відповідачки було оформлено свідоцтво про право власності на будинок. В подальшому у ньому проводився капітальний ремонт із заміною електропроводки, вікон, сантехніки, опалення тощо. А 17 квітня 2004 року вони зареєстрували шлюб, який був розірваний 20 березня 2017 року. Посилаючись на те, що своїми сила та коштами приймав участь у будуванні будинку, тому має право на Ѕ його частину. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити з тих же підстав Відповідачка та її представник заперечували проти задоволення позову, вказуючи, що спільно вони почали проживати однією сім'єю з 1998 року, а до цього часу нею самостійно, за власні кошти, був побудований спірний будинок і введено його в експлуатацію, тому відповідач не має на нього ніяких прав. Крім того, доказів того, що він уніс вклад в його будування ним надано не було. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши докази в справі, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. На час будування будинку та введення його в експлуатацію діяли положення Закону України Про власність та ЦК УРСР. Так, згідно зі статтею 17 ЗУ Про власність майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 ЗУ Про власність, статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України Про власність"), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 ЗУ Про власність вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в зазначених вище постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 та від 22 грудня 1995 року № 29. Саме такі правові висновки неодноразово висловлювались Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13, від 11 березня 2015 року № 6-211цс14. Статтями 12 та 13 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Як вбачається з матеріалів справи сторони перебували у шлюбі із 17 квітня 2004 року по 30 березня 2017 року. Відповідно до відмітки в паспорті позивача він був зареєстрований з 14 квітня 1995 року і до цього часу в с. Зайчевське Жовтневого (тепер Вітовського району Миколаївської області. Відповідно до відмітки в паспорті відповідачки вона зареєстрована в тому ж селі по вул. Степова, 11, з квітня 1999 року. Згідно з державним актом серії МК № 04597, виданого Коларівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області, з 23 листопада 1993 року позивачці було передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,15 га, призначену для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку за адресою: с. Зайчевське, вул. Степова, 11, цього ж району. У тому ж році вона оформила будівельний паспорт на будування житлового будинку на отриманій у власність ділянці та дозвіл на його будівництво. В 1998 році будинок був закінчений і 01 жовтня 1998 року введений в експлуатацію, а 06 листопада 1998 року вона отримала свідоцтво про право власності на нього. Таким чином підтверджується, що будівництво будинку здійснювалося відповідачкою і він належить їй на праві приватної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. За ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників розгляду, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показання свідків (ч. 2 ст. 76 ЦПК України). Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В той же час, будь яких доказів, що для будівництва або ж для його ремонту чи переобладнання спірного нерухомого майно були сплачені особисті кошти [PERSON] або ці кошти були спільно зароблені [PERSON] та [PERSON], в період, коли вони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу матеріали справи не містять. Сам по собі факт проживання без реєстрації шлюбу не є таким доказом. До того ж позивачем не було доведено належними та допустими доказами, що він проживав однією сім'єю і брав участь власними силами чи коштами у будуванні будинку до завершення будівництва в 1998 році. Пояснення свідків, на які він посилався не можуть бути прийняті до уваги, оскільки іншими документальними доказами не підтверджені. Навпаки вони спростовуються відеозаписом, наданим позивачкою. Твердження відповідача про витрати власних зароблених коштів на переобладнання, ремонт та поліпшення спірного будинку, теж не можна взяти до уваги, оскільки належних та переконливих доказів на підтвердження цьому не надано. Крім того, згідно з довідкою державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» від 08 липня 2016 року [PERSON] працювала у цьому підприємстві з 19 вересня 1984 року по 09 жовтня 1998 рік на посадах днювальної, буфетниці на судах підприємства, що підтверджує наявність у неї заробітку та його використання на будування будинку. Посилання позивача на те, що вона не працювала в той період часу спростовується довідкою вказаного підприємства ДСК ЧМП, митною декларацією про перетин кордону у 1996 року та зазначенням у ній валютних цінностей, а також довідкою про атестацію на підприємстві в 1997 році. З врахуванням викладеного,

Outcome: dismissed