Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

02 березня 2021 року [PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , за участю органу опіки та піклування Черкаської селищної ради, залученого в порядку ст. 56 ЦПК України, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що їй на підставі договору купівлі-продажу належить житловий будинок [ADDRESS] . До укладення договору купівлі-продажу у будинку були зареєстровані відповідачі і при підписанні договору обіцяли знятися з реєстрації. З моменту добровільної зміни відповідачами із дитиною свого місця проживання та до цього часу позивачка зверталася до відповідачів з вимогою знятися з реєстраційного обліку у її будинку, однак до теперішнього часу відповідачі з реєстрації не знялася, хоча фактично в будинку тривалий час не мешкають. За наведених обставин, враховуючи, що відповідачі разом із дитиною не проживають у вказаному житловому приміщенні, добровільно знятися з реєстрації бажання не виявляють, а реєстрація зазначених осіб в будинку який належить позивачці, створює перешкоди в реалізації ним своїх прав як власника майна, вона вимушена була звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким визнати [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] права користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] . Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі ордеру АН № 1025917 від 01 березня 2021 року, свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю № 4400 від 04 липня 2012 року виданого на підставі рішення Донецької обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури № 69 та договору щодо надання правової допомоги та представництва інтересів від 01 березня 2021 року, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності, позов задовольнити. Представник органу опіки та піклування Черкаської селищної ради в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, надав на виконання обов`язку, визначеного СК України, висновок щодо вирішення спору. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачів про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки та виклики за останньою відомою адресою місця реєстрації [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , однак в жодне із призначених судових засідань вони так і не з`явились. У зв`язку із цим, про місце, дату та час розгляду справи їм було повідомлено через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Втім, [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах свого сина [PERSON] не використали наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явились у судове засідання без повідомлення причин своєї неявки, не подали відзивів, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у їх відсутності від них до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, оскільки відповідачі, будучи повідомленими належним чиномпро дату, час і місце судового засідання повторно не з`явились у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подали відзивів у встановлений судом строк без поважних причин, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди позивачки, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів із постановленням заочного рішення. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 13 квітня 2021 року, позовну заяву [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням залишено без руху. Ухвалою суду від 17 травня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 20 грудня 2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 20 грудня 2021 року прийнято рішення про розгляд справи у заочному порядку. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. Як встановлено у судовому засіданні, між позивачкою та [PERSON] (надалі представник продавця), діючої від імені та в інтересах громадянки РФ [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] (на далі продавець) укладено договір купівлі-продажу будинку від 03 лютого 2021 року, який посвідчений приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Панченком А. В. та зареєстрований в реєстрі № 293, на підставі якого [PERSON] придбала у власність житловий будинок з господарськими та побутовими будовами та спорудами [ADDRESS] . Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 242927611 від 03 лютого 2021 року, зареєстровано приватну власність 1/1 частки житлового будинку [ADDRESS] за [PERSON] .. Згідно із домовою книгою для реєстрації громадян, які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за вказаною адресою з 16 лютого 2005 року, [PERSON] , [INFO] зареєстрований за вказаною адресою з 15 вересня 2010 року. Згідно із актуальною інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 259053888 сформованого на запит суду 31 травня 2021 року, відомості про власника житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] зазначені за позивачкою [PERSON] .. Згідно із довідкою КП «БТІ» № 2046-2/0.45/01 від 22 липня 2021 року, право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , за станом на 31 грудня 2012 року зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою Слов`янською державною нотаріальною конторою 27 грудня 2002 року реєстраційний №1113. У висновку органу опіки та піклування Черкаської селищної ради 307 від 08грудня 2021 року, зокрема зазначено, що орган опіки і піклування Черкаської селищної ради вважає за можливе визнати таким, що втратив право на користування будинком [ADDRESS] , малолітнього [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження [NUMBER] , видане Олександрійською сільською радою. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. У сенсі ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно із ст. ст. 379, 382 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом осіб, які проживали з попереднім власником(членів його сімей тощо). За ч. 4 ст. 156 ЖК, збереження такого права користування житлом існує лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із таких положень. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] у судове засідання не з`явились, не скористались своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надали належних доказів, які спростовують доводи позивача. Так в судовому засіданні достовірно встановлено, що 1/1 частки житлового будинку [ADDRESS] належать на праві власності позивачці. Аналізуючи фактичні обставини по справі і надані докази, судом достовірно встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] не є членами сім`ї позивачки. Договірні відносини між позивачкою як новим власником та відповідачами щодо винаймання спірного житла - відсутні. Тому слід вважати, що у зв`язку із припиненням права власності на житловий будинок [ADDRESS] [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] у зв`язку із його продажем, то [PERSON] , як член сім`ї колишнього власника втратила право користування цим житловим приміщенням, оскільки його право є похідним від права власника на вказане майно. Враховуючи, що добровільно знятися з реєстрації у вказаному будинку відповідачі не бажають, а їх реєстрація створює перешкоди в реалізації позивачкою права користування та розпоряджання своїм майном як власником, суд приходить до висновку, що слід визнати [PERSON] та [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] . Вирішуючи питання про визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням, суд виходить з таких міркувань. Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За приписами ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. В судовому засіданні достовірно встановлено, що малолітній [PERSON] , 2010 року народження, має повних 11 років, не є родичем позивачки, а є рідним сином відповідачки [PERSON] .. Судом встановлено, що дитина [PERSON] , 2010 року народження, залишила місце проживання разом із своєю матір`ю, позивачка не є опікуном дитини. У зв`язку із вказаними встановленими обставинами та відповідними ним нормами чинного законодавства, суд дійшов до висновку, що оскільки мати малолітнього [PERSON] , 2010 року народження, втратила право користування житловим приміщенням 1/1 частки квартири будинку [ADDRESS] , то малолітній [PERSON] , 2010 року народження, також втратив право користування вказаним житловим приміщенням. При цьому, суд виходить з того, що діти за своїм віком не можуть залишатися за місцем проживання окремо від батьків, що в такому разі буде суперечити наведеним вище вимогам ст. 29 ЦК України. Права малолітніх осіб, на користування житловим приміщенням є також похідним від права їх батьків на яких у відповідності до норм чинного сімейного законодавства покладається обов`язок щодо утримання, піклування та створення належних умов існування малолітньої дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення малолітнього [PERSON] , 2010 року народження, права користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] , також підлягають задоволенню. Суд приймає до уваги висновок органу опіки та піклування щодо можливості визнання дитини, такою, що втратила право користування житлом, зважаючи на норми ст. 29 ЦК України, оскільки в даному випадку, дитина виїхала разом із матір`ю, яка є її законним представником, отже самостійно визначає місце проживання дитини, а позивачка не є батьком дитини, або її опікуном, і в даному конкретному випадку не має відношення до дитини. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. За приписами п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов судом повністю задоволений, з відповідачів на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору, які понесені позивачем (а.с. 3). На підставі наведеного,

Outcome: approved