Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить суд усунути перешкоди у користуванні належними їй 2/6 частинами квартири [ADDRESS], які створила їй [PERSON], вселити [PERSON] до належної їй частини вказаної квартири. Позивачка в обґрунтування своїх вимог за позовом зазначила, що вона зареєстрована в [ADDRESS], в якій 2/6 частини квартири належить їй на підставі свідоцтва про право власності від 28 жовтня 2002 року та свідоцтва про право на спадщину від 27 серпня 2008 року. 31 березня 2014 року Ізюмським міськрайонним судом Харківської області винесено ухвалу про визнання мирової угоди між [PERSON], [PERSON] та нею, [PERSON], [PERSON], [PERSON], якою встановлено порядок користування сторонами вказаною квартирою. В КЖРЕП вона оформила окремі особові рахунки з визначенням площі. В квартирі мешкають лише позивачка та [PERSON], яка є її донькою. Позивачка намагалась домовитись з відповідачем про користування квартирою, але остання змінила замок і не віддає їй ключі. В даний час позивачка не має можливості вселитися в належну їй на праві власності частину квартири, позбавлена можливості користуватися належним їй майном, оскільки відповідач перешкоджає її доступу до квартири, тому вона змушена звернутись до суду за захистом порушених прав. Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позивачка позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить суд позов задовольнити, стягнути на її користь судові витрати. Проти розгляду справи у заочному порядку позивачка не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з'явилась без поважних причин, про час і місце судового засідання повідомлена належним чином в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України через оголошення у пресі «Слобідський край» від 06.10.2014 року № 120 (а.с. 39). Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статей 169, 224 ЦПК України. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін у заочному порядку та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України. Перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Позивачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 28 жовтня 2002 року та свідоцтва про право на спадщину від 27 серпня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Живолуп І.В., зареєстровано в реєстрі за №3-2723, належить 2/6 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 5-7). Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Ізюмського БТІ №20467767 від 06.10.2008 року право власності на 4/6 частини вказаної квартири зареєстровано за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 8) Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 31 березня 2014 року визнано мирову угоду між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], та встановлено порядок користування сторонами вказаною квартирою (а.с. 14). Позивачем було оформлено окремі особові рахунки з визначенням площі. На даний час позивачка не має можливості вселитися в належну їй на праві приватної власності частину квартири, користуватися належним їй майном, оскільки відповідач перешкоджає доступу до спірної квартири - замінила замок, не віддає позивачці ключі. Відповідно до ст. ст. 11, 31, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири, визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач чинить позивачці перешкоди у користуванні власністю, а саме 2/6 частинами квартири [ADDRESS] що належить їй на праві приватної власності, то слід зобов'язати відповідача усунути такі перешкоди шляхом вселення позивача у спірне житло. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав у зв'язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі і інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадянського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У відповідності до ст. 1167 ЦК України та роз'яснень, викладених в п. п. 7, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року) „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується у повному обсязі тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені противоправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Своїми діями відповідач завдала позивачці моральну шкоду, оскільки своєю протиправною поведінкою порушує її право власності. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно статті 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивачки судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 243,60 грн. (а.с. 1) та витрат на публікацію в пресі оголошення в сумі 224,10 грн. (а.с. 41). На підставі викладеного,

Outcome: approved