Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

У липні 2016 р. [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що [INFO] померла її мати - [PERSON] Після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається з житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до заповіту від 25.02.1998 р. все своє майно, що належало їй на момент смерті, де б воно не знаходилось та с чого б воно не складалося заповідала їй - [PERSON] Інших спадкоємців за законом не має. 05.07.2016 р. вона звернулась із заявою до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Арнаут О.В. щодо прийняття спадщини, проте нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку із тим, що право власності не було зареєстровано належним чином. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. Згідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] згідно свідоцтву про смерть серії [NUMBER], виданому 17.04.2015 р., [PERSON] померла (а.с.12). Після її смерті відкрилася спадщина на наступне майно - житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до заповіту від 25.02.1998 р. все своє майно, що належало їй на момент смерті, де б воно не знаходилось та с чого б воно не складалося заповідала позивачу [PERSON] (а.с.11). Чоловік померлої - [PERSON] помер [INFO], що вбачається з копії свідоцтва про смерть [NUMBER] від [INFO] Згідно рішенню Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.06.2006 р. за [PERSON] (померлою) визнано право власності на будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] після померлого [PERSON] (а.с. 17). Право власності належним чином на нерухоме майно зареєстровано не було. 05.07.2016 р. позивач - [PERSON] шляхом подачі письмової заяви нотаріусу прийняла спадщину після померлої [PERSON] (а.с.7). Приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Арнаут О.В. листом № 256/02-14 від 05.07.2016 р. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю реєстрації права власності на будинок у встановленому законом порядку (а.с.6). Згідно технічному паспорту, складеному станом на 29.08.1997 р., будинок із надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] збудовано у 1966 році та внесено такі господарські і надвірні споруди: «Б»» - літня кухня, «В», «Г» - сарай, «Д» - вбиральня, «Е» - вхід у підвал, 1-5 - надвірні споруди. Як вбачається з витягу з рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради депутатів працівників № 406/9 від 15.07.1966 р., земельна ділянка по [ADDRESS] надана [PERSON] під забудову на праві безстрокового користування. Відповідно до ч.1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з'ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. У 1956 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) (визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ), і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку такими правовстановлюючими документами про право власності на жилий будинок є нотаріально посвідчені договори про право забудови,складені до видання Указу Президії Верховної Ради УРСР від 14 травня 1949 року "Про внесення змін у законодавство Української РСР у зв'язку з виданням Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних жилих будинків" та затверджений виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. За п. 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Аналіз вищенаведених норм закону свідчить про те, що право власності на такі будинки у порядку спадкування можуть визнаватися лише у разі, якщо будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво, тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні ст.105 ЦК Української РСР. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved