Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

08.09.2020 року до суду звернувся позивач [PERSON] з позовом про визнання особи втратила право користування жилим приміщенням до відповідача [PERSON] . Згідно заявлених позовних вимог позивач просить усунути перешкоди у здійсненні ним права приватної власності на житлової квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] шляхом визнати відповідача такою, що втратила право користування житловою площею у зазначеній житловій квартирі. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: позивачеві на підставі приватної власності належить однокімнатна житлова квартира площею 30,6 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі Договору дарування квартири, посвідченому 30 вересня 2008 року приватним нотаріусом ХМНО Шуть О.Г., № 11839. В період з 11.04.2009 року по 09.07.2020 року позивач перебував у шлюбі з відповідачкою. В період шлюбу з відповідачкою в них народився син [PERSON] , [INFO] . У 2014 році відповідачка залишила місце проживання за адресою: [ADDRESS] та поїхала до своїх батьків у Росію. З цього часу вона та син у квартирі більше не мешкали. У 2017 році відповідачка приїхала у м. Харків з метою відновити шлюбних відносин. Оскільки квартира позивача потребувала ремонту, вони стали проживати у квартирі матері позивача. У цей період позивач оформив відповідачці дозвіл на тимчасове проживання в Україні та за клопотанням позивача 12.11.2018 була зареєстрована за вищезазначеною квартирою. У період карантину в Україні відповідачка відвезла сина [PERSON] до своїх батьків у Росію, де він знаходиться до теперішнього часу. Місце перебування відповідачки на сьогоднішній день не відоме. Проте відповідачка продовжує бути зареєстрованою в належній позивачу частині домоволодіння, чим створює перешкоди у здійсненні ним права власності, оскільки позивач змушений сплачувати комунальні послуги, які нараховуються на відповідача. Оскільки у добровільному порядку відповідачка не припиняє свою реєстрацію у квартирі, позивач вимушений звернутися до суду із позовом. 09.09.2020 року ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судовому засіданні не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином через оголошення на офіційному сайті судової влади. Відзиву на позовну заяву не надала. Відповідач в судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином, про час та місце розгляду справи, на підтвердження чого в матеріалах справи наявні поштові конверти з відміткою про відсутність адресату за адресою, зазначеною в позовній заяві, що свідчить про належне повідомлення відповідача. Заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи без участі відповідача до суду не надходило. Відповідно до п. 3 ч. 8\~ст. 128 ЦПК України\~днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи. Приймаючи до уваги предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням\~ст.280 ЦПК України, ч.2\~ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності, а саме користування житлом. Судом встановлено, що [PERSON] , є власником однокімнатної ізольованої житлової квартири площею 30,6 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі Договору дарування квартири, посвідченого 30 вересня 2008 року приватним нотаріусом ХМНО Шуть О.Г., р. № 11839. (а.с.9-10) В зазначеній вище квартирі зареєстрована відповідач [PERSON] , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 24.02.2020. (а.с. 13) Позивач зазначає, що відповідач не проживає в належній йому квартирі з травня 2014 року. Даний факт підтверджується актом громадської комісії у Червонозаводському районі м. Харкова від 30.08.2020, в якій вказується, що [PERSON] не проживає в будинку за адресою: [ADDRESS] із травня 2014 року. Також даний факт підтверджується заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.07.2020 року, ухваленому за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яким встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини і ведення спільного господарства з травня 2019 року. Таким чином даний факт є встановленим у відповідності до положень ч. 4\~ст. 82 ЦПК України. Судом також встановлено, що відповідач не є власником зазначеного вище домоволодіння, оскільки право власності на зазначену квартиру виникло у позивача, на підставі Договору дарування квартири, посвідченого 30 вересня 2008 року приватним нотаріусом ХМНО Шуть О.Г., № 11839. Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт не проживання відповідача в квартирі позивача протягом одного року, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування належним позивачеві житловим приміщенням підлягають задоволенню. Будь-яких доказів для підтвердження факту проживання в належному позивачу квартиру, наміру користуватись ним, відповідач суду не надала. Відповідно до ч. 3\~ст. 10 ЦК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, частиною 1\~ст. 383 ЦК України\~визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати приміщення для власного проживання, проживання членів його сім`ї, інших осіб. На підставі\~ст. 391 ЦК України\~закріплено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,\~зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до\~ст. 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: не проживання члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Згідно роз`яснень, наданих в п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша\~статті 405\~ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути\~ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені\~главою 32\~ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення\~статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей\~71,\~72 ЖК УРСР\~застосуванню не підлягають. Судом встановлено, що відповідач не проживає в квартирі позивача понад 1 рік, витрат по утриманню житла та сплати комунальних послуг не несе, ніякої домовленості щодо подальшого користування житлом сторони не укладали, тому право власності позивача підлягає захисту судом у спосіб, що передбачений\~ст. 391 ЦК України, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.1\~ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, так як позовні вимоги задоволені, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн.

Outcome: approved