Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, мотивуючи позов по тим підставам, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , 27 липня 1998 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований у Калінінському відділі реєстрації актів громадянського стану м.\~Донецька,\~актовий запис\~№254\~від 27\~липня 1998\~року.В подальшому\~Відповідач змінив\~прізвище на\~« [PERSON] ».Подружнє життя\~між сторонами\~не склалося.Рішенням Ірпінського міського суду Київської області по справ: 367/8144/19 від 28 лютого 2020 року шлюб було розірвано. За час сумісного життя сторонами по справі було набуто спільне майно вартістю 64364 грн., а саме, 21 липня 2006 року придбано однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 48,5 кв.м, з яких житлова 21,4 кв.м. Вказане підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №216703876 від 17 липня 2020р. Оригінал Договору купівлі-продажу знаходиться у Відповідача. Квартира за договором купівлі-продажу оформлялась на ім`я Відповідача. Стверджує, що оскільки майно придбано сторонами під час перебування у шлюбі, враховуючи те, що квартира не є особистою приватною власністю Відповідача, та те, що після розірвання шлюбу Відповідач відмовляється поділити спільно набуте майно, Позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав з позовом про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Просить суд визнати однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 48,5 кв.м, з яких житлова 21,4 кв.м спільною сумісною власністю подружжя. Провести поділ вказаної квартири та виділити сторонам із спільної власності по Ѕ частини квартири. До суду\~представником відповідача\~за первісним\~позовом та\~позивача за\~зустрічною позовною\~заявою подано\~зустрічний позов\~про визнання\~особистою власністю\~майна,\~набутого під\~час шлюбу,\~який мотивовано\~тим,\~що між\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~та [PERSON] ,)\~ [INFO] ,\~було укладено\~шлюб 27.07.1998\~року,\~який бувзареєстрований Калінінським\~відділом реєстрації\~актів громадянського\~стану м.\~Донецька,\~про що\~було зроблено\~актовий запис\~за №\~254\~від 27.07.1998\~року.Згодом,\~23.04.2019\~року [PERSON] \~змінив прізвище\~на [PERSON] ,\~про що\~Бучанським міським\~відділом державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~Головного територіального\~управління юстиції\~у Київській\~області було\~видано свідоцтво\~про зміну\~імені серії\~ [NUMBER] \~від 23.04.2019\~року.Однак,\~спільне життя\~у подружжя\~не склалося\~і рішенням\~Ірпінського міського\~суду Київської\~області у\~справі №\~367/8144/19\~від 28.02.2020\~ шлюб\~між сторонами\~розірвано.Від даного\~шлюбу сторони\~дітей не\~мають.\~Зауважує,\~що майна,\~яке б\~можна було\~визнати об`єктом\~спільної сумісної\~власності подружжя\~та,\~яке підлягало\~б поділу\~у новому\~порядку,\~вказуючи наступне.Під час перебування у шлюбі, 05.03.2000 року [PERSON] було подаровано трикімнатну квартиру загальною площею 60 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування квартири від 03.2000 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої донецької державної нотаріальної контори Радкевич Т.С. (зареєстровано в реєстрі за 3-340). Відповідно до ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в акції на момент посвідчення договору дарування квартири) було визначено, що: Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Отже, вказує, що дана квартира була набута [PERSON] під час шлюбу на підставі договору дарування та була його особистою приватною власністю. Згодом, у 2006 році, [PERSON] було прийнято рішення продати подаровану йому квартиру у м. Донецьку. 03.04.2006року між, [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено угоду про передачу завдатку (частини грошових коштів) за квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Також, сторони даної згоди визначили вартість квартири (46500 доларів СІЛА), строк для оформлення договору купівлі-продажу квартири та інші умови укладення договору. Отже, за своєю суттю дана угода про завдаток підтверджує факт передачі грошових коштів за квартиру. 15.06.2006 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , який посвідчений приватним \~ \~ \~ \~нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Кобєлєвою Я.О. (зареєстровано в реєстрі за № 1903). Сторонами даного договору купівлі-продажу квартири був [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець). Квартиру було продано за суму 46500 доларів США, що становило за офіційним курсом НБУ станом на момент продажу квартири (з розрахунку 1 долар США = 5,05 української гривні) 234 825 гривень. Викладене підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, грошові кошти у розмірі 46500 доларів США (234 825 гривень), від продажу подарованої квартири були особистою приватною власністю [PERSON] . За особисті грошові кошти, отримані від продажу подарованої квартири, [PERSON] 22.06.2006 року придбав однокімнатну квартиру загальною площею 48,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 22.06.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Тонконог Л.М. (зареєстровано в реєстрі за № 2332). Фактична вартість квартири за адресою: [ADDRESS] станом на день придбання була 217150 гривень, що становило за офіційним курсом НБУ (з розрахунку 1 долар США = 5,05 української гривні) 43000 доларів США.На даний час ринкова вартість цієї квартири становить 941960 гривень, відповідно до звіту №1037 про експертну грошову оцінку квартири. Таким чином, за особисті грошові кошти, які було отримано від продажу (16.05.2006 року) подарованої квартири у м. Донецьку було придбано (22.06.2006 року) квартиру за адресою: [ADDRESS] . Отже, квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана у 2006 році за особисті кошти [PERSON] , які він отримав від продажу подарованої йому квартири, тобто від продажу свого особистого майна, яке ніколи не мало статусу спільно набутого за час шлюбу, оскільки в даруванні квартири відповідачка не приймала жодної участі і не могла приймати, оскільки не була власником майна. Таким чином, квартира за адресою: [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON] та не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зазначає про те, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, стверджує, що відповідач за даним позовом не працювала офіційно та не мала таких походів, які б могли свідчити про її реальну участь в придбанні квартири. Просить визнати особистою приватною власністю [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ) нерухоме майно: квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відмовити повністю у задоволенні позовних вимог [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) до [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) справа № 367/4418/20. Судові витрати стягнути з відповідача за даним позовом. В судовому засіданні позивач та представник позивача просили позовні вимоги задовольнити. Відповідач та представник відповідача просили в задоволенні позовних вимог відмовити, зустрічний позов задовольнити. Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши думку сторін, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , 27 липня 1998 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований у Калінінському відділі реєстрації актів громадянського стану м.\~Донецька,\~актовий запис\~№254\~від 27\~липня 1998\~року.В подальшому\~Відповідач змінив\~прізвище на\~« [PERSON] ». Рішенням Ірпінського міського суду Київської області по справ: 367/8144/19 від 28 лютого 2020 року шлюб було розірвано. Під час перебування у шлюбі, 05.03.2000 року [PERSON] було подаровано трикімнатну квартиру загальною площею 60 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування квартири від 03.2000 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої Донецької державної нотаріальної контори Радкевич Т.С. (зареєстровано в реєстрі за 3-340). Половина коштів від проданої квартири [PERSON] витратила на ремонт квартири за адресою: [ADDRESS] . Даний факт відповідачем не оспорювався. 15.06.2006 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Кобєлєвою Я.О. (зареєстровано в реєстрі за № 1903). Сторонами вказаного договору купівлі-продажу було визначено вартість квартири в розмірі 46500 доларів США. Викладене підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 21 липня 2006 року під час перебування сторін у шлюбі придбано однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 48,5 кв.м, з яких житлова 21,4 кв.м. Право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] . Вказане підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №216703876 від 17 липня 2020р. Як встановлено в судовому засіданні, позивачем було відчужено належну їй частину квартири та кошти, отримані за продаж такого нерухомого майна були витрачені подружжям на спільні сімейні потреби. Крім того, сторони в період купівлі спірної квартири вели спільний побут, проживали однією сім`єю, вели спільно сімейний бюджет. Позивач в судовому засіданні наголошувала на тому, що кошти, виручені від продажу належного їй нерухомого майна були також витрачені на ведення спільного бізнесу. Відповідно до ч. 1\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1, 2\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках(ч.1\~ст. 13 ЦПК України). Частина 3\~ст. 12 ЦПК України\~передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог абозаперечень, крімвипадків, встановленихцим Кодексом. Відповідно ч.1\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішеннясправи. Згідно з положеннями ч. ч. 1-4\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, щопідтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частина 1\~ст. 81 ЦПК України\~передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6\~ст. 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, щоґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів(ч.1\~ст. 89 ЦПК України). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз`яснено в пунктах 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, частина третя\~статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої\~статті 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Частиною 1 ст. 61СК Українив становлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Частиною 1\~статті 57 СК України\~встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Згідно із правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі №771/2302/18 «статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. В якості доказу виникнення права спільної сумісної власності на квартиру позивач надала витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якого право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем 21.07.2006 року на підставі договору купівлі-продажу. Вказана обставина має безпосереднє значення для визначення питання про режим права власності на квартиру (спільна сумісна або особиста приватна власність) та прямо впливає на вирішення цієї справи. Зазначені вище норми закону, а також встановлені судом факти, насамперед, участі обох сторін по справі в здійсненні ремонту квартири, її утриманні, проживання сторін по справі у зареєстрованому шлюбі та введені спільного сімейного бюджету, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження №14-325цс18). Відповідно до частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, враховуючи викладене, суд, вбачає достатньо підстав для задовольняє позовних вимог позивача за первісним позовом в повному обсязі та визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісною власністі подружжя.

Outcome: approved