Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

Позивач звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності. Позовні вимоги мотивовані тим, що 11.11.2007 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.02.2017 року вказаний шлюб було розірвано. В період шлюбу подружжям придбано автомобіль Volkswagen Caddy, 2006 року випуску номер кузова [NUMBER], який було зареєстровано на [PERSON], однак автомобіль був придбаний за 7500 євро які належали [PERSON] 11.02.2017 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу транспортного засобу із [PERSON] без згоди позивача. Кошти від вчиненого правочину [PERSON] використав у власних потребах, внаслідок чого порушив права та законні інтереси позивача. У зв'язку з вищевикладеним позивачка просить суд визнати договір-купівлі продажу транспортного засобу від 11.02.2017 року № 0541/2017/328670, який було укладено між відповідачами - недійсним, а також визнати за нею право власності на транспортний засіб Volkswagen Caddy, 2006 року випуску номер кузова [NUMBER]. Судові витрати по справі [PERSON] просила суд стягнути з відповідачів на її користь. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з підстав викладених в позовній заяві просили суд задовольнити позов в повному обсязі, вказали, що автомобіль було придбано за кошти позивача, які їй надсилав її батько для потреб молодої сім"ї. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти позову просила суд відмовити в його задоволенні, вказала, що син переоформив на неї автомобіль оскільки вона доклала 55000 грн на момент його придбання. Згоду дружини при переоформленні автомобіля не вимагали. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився про причини неявки до суду не повідомив, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлявся належним чином. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, вважав, що позивач не довела придбання транспортного засобу свої кошти. Так, згідно банківських документів, депозитні кошти позивач знімала після придбання автомобіля. Доказів отримання грошей в дарунок позивач не надала. Представник третьої особи до судового засідання не з'явився про причини неявки до суду не повідомив, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлявся належним чином. В поданих раніше поясненнях 3-я особа заперечувала порушення прав позивача з вини 3- особи. Допитана у якості свідка відповідач [PERSON] показала, що спірний автомобіль придбаний під час шлюбу її сина [PERSON] та позивача, був у спільній власності та користуванні подружжя. Оскільки грошей на купівлю було не достатньо, вона надала 55 000 гр-н. Автомобіль було переоформлено на неї через те, що вона надала гроші при його купівлі. Вказала, що згоду позивача при оформленні автомобіля на неї не питали. Вивчивши докази, суд критично відноситься до закордонного паспорта позивача ( на а.с. 55-59, договору про навчання на комерційній основі ( на а.с. 161) довідок про доходи [PERSON] ( на а.с. 162- 179,-) як до неналежних доказів, до заяви батька позивачки [PERSON] (на 122 а.с.) як до недостовірного доказу і не приймає їх. Решту доказів суд вважає належними, допустимим та приймає . Судом встановлено, що 11.11.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.02.2017 року був розірваний ( рішення на 121 а.с.). Сторонами визнано факт придбання автомобіля Volkswagen Caddy, 2006 року випуску під час шлюбу - 05.05.2015 року та продаж вказаного автомобіля [PERSON] [PERSON] без згоди позивача [PERSON] Судом встановлено, що позивач [PERSON] мала заощадження у вигляді депозитних вкладів до вступу у шлюб з [PERSON] При цьому депозитні договори укладались на певний час, переоформлювалися в різних банках на різний період. Про те, доказів зняття коштів і чи закриття депозитних вкладів на момент придбання автомобіля - 05.05.2015 року позивач та її представник не надали. В судовому засіданні позивач пояснила, що її батько неодноразово надавав їй грошові кошти для потреб сім"ї. Відповідач [PERSON], допитана як свідок, пояснила, що 55000 гр- вона надала сину і невістці для придбання автомобіля. Отже гроші надавались для потреб сім"ї, тому придбаний 05.05.2015 року транспортний засіб - Volkswagen Caddy, 2006 року випуску є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] [PERSON] Відповідно до змісту ст. 60 СК України , майно, набуте за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 368 ЦК України спільна сумісна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено законом або договором. Суд встановив, що 11.02.2017 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу автомобіля Volkswagen Caddy, 2006 року випуску д.н.з. [NUMBER] із своєю матір'ю [PERSON], внаслідок якого право власності на транспортний засіб було зареєстровано за [PERSON] (на 140 а.с.). Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою; при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя; дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Отже, оспорюваний договір, який, з огляду на його предмет, не є дрібним побутовим, було укладено між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] під час шлюбу останнього з позивачем [PERSON] За змістом ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою усіх співвласників. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимога, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами ), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд встановив, що ні усної, ні письмової (у тому числі, нотаріальної) згоди позивач (дружина) на відчуження спірного транспортного засобу не надавала, їй взагалі не було відомо про це. Як пояснила відповідач [PERSON] на момент оформлення договору купівлі-продажу транспортного засобу між нею та [PERSON] відповідач [PERSON] не проживав і не вів спільне господарство з позивачем [PERSON] Отже, при оформленні договору купівлі-продажу шляхом перереєстрації транспортного засобу на нового власника не було дотримано загальних умов, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України - відповідач [PERSON] не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності - діяти від свого іменті та від імені співвласника [PERSON] Тому вказаний договір належить визнати недійсним. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У даному провадженні жодна із сторін не порушувала питання про поділ автомобіля, як майна, набутого в період шлюбу, про визначення своєї частки у спільній сумісній власності подружжя та виділу в натурі з підстав передбачених главою 8 СК України. Отже вимог позивача про визнання за нею права власності на автомобіль є недоведеними і не підлягають задовленню. При розподілі судових витрат суд керується ст. 141 ЦПК згідно якої якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у зв'язку з цим з відповідачів на користь позивача підлягає стягнення 640,00 грн. оскільки судом задоволено тільки немайнову позовну вимогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial