Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

12 лютого 2018 року позивач - [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог, вказує на те, що вона не перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, сторони проживали в цивільному шлюбі. Мають спільну дитину - [PERSON], [INFO], який проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач не цікавиться про життя сина, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, в добровільному порядку грошових коштів на утримання дитини не надає, спілкуватися з сином не бажає. Таким чином, з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просить суд: позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно його малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. У судове засідання позивач не з'явилася, але до суду від її представника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, доводи наведені в обґрунтування позовних вимог підтримав, просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. У судове засідання відповідач не з'явився, але до суду надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач не бажає приймати участь при розгляді даної справи та просить суд: розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги визнає повністю (а.с. 53). Крім того, в матеріалах справи міститься заява [PERSON], посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрована в реєстрі за № 569 від 27.11.2017 року, про те, що [PERSON] не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього сина - [PERSON] (а.с. 22). У судове засідання представник третьої особи - районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування, не з'явився, але до суду від представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. До заяви було долучено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28.02.2018 року провадження у цій справі відкрито, справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні. Одночасно вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 44). Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, взявши до уваги заяву позивача, відповідача та представника третьої особи, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 21.04.2011 року народився [PERSON], батьками якого є: матір - [PERSON] та батько - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 463, що додане до матеріалів справи (а.с. 17). На теперішній час малолітній - [PERSON], [INFO], мешкає з матір'ю та знаходиться на її утриманні. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ч.1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року, яку було ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та яка набула чинності для України 27.09.1991 року., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих та адміністративних заходів. Відповідно до ст.. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Крім того, відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року: «Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402 зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 цього ж Закону передбачено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно статті 12 цього Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу та своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, а відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, орган опіки та піклування, а також інші особи. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав та призначення опікуна (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом випливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Згідно роз'яснень п. 16 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Згідно висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина - [PERSON], [INFO], № 0687/01-37/05 від 10.04.2018 року, складеного заступником голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському районі як органу опіки та піклування, [PERSON], який не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON], [INFO], ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не цікавиться фізичним, духовним та психічним розвитком дитини, матеріально не допомагає, зі святами та днем народженням дитину не вітає. Згідно довідки від 14.12.2017 року [PERSON] відвідує заняття з вивчення англійської мови у школі англійського для дітей та підлітків Helen Doron з вересня 2017 року. За час навчання [PERSON], батька хлопчика працівники організації не бачили. Вихованням дитини займається мати малолітнього [PERSON] (а.с. 21). Також дитина відвідує заняття з ментальної арифметики (а.с. 20). Згідно висновку спеціаліста-психолога, завідуючого кафедри психології Запорізького національного університету [PERSON] від 25.01.2018 р., індивідуальний розвиток [PERSON] відповідає віковій нормі, в емоційній сфері спостерігається тісний зв'язок [PERSON] з матір'ю. До батька [PERSON] відноситься нейтрально, як до чужої людини, яка не приймає участі у процесі його розвитку та вихованні, тому в розмові з психологом свого батька він називає просто [PERSON] (а.с. 6-11). Згідно з актом обстеження умов проживання відділу по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 23.02.2018 року, дитина мешкає разом з матір'ю, яка займається його вихованням, утриманням та розвитком. Зі слів малолітнього [PERSON], батька він пам'ятає, але бачить його дуже рідко і з ним не спілкується. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, не піклується про її здоров'я, фізичний, духовний, і моральний розвиток, не готує до самостійного життя, не бере участь у навчально-виховному процесі. Вирішуючи даний спір, суд враховує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України»). Враховуючи вищевикладене, виходячи з інтересів малолітньої дитини, беручи до уваги той факт, що відповідач визнав позов, суд приходить до висновку про необхідність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Суд дійшов висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наявність підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову судом не встановлено. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пп.1 п. 1 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на час звернення позивача до суду з позовною заявою про стягнення аліментів складало 708,40 грн. При подачі позовної заяви до суду позивач по справі сплатила судові витрати при розгляді справи, а саме: судовий збір у сумі 704, 80 грн. (а.с. 1). Відповідно до ч. 1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову. Враховуючи, що відповідач визнав позов, суд дійшов висновку про необхідність поверненню позивачу з державного бюджету судового збору в розмірі 352,40 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Позивачем зазначена вимога не заявлена, тому суд вважає за можливе не стягувати з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved