Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

02 лютого 2021 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовна заява [PERSON] мотивована тим, що з 26.01.2013 року вона перебувала з відповідачем у шлюбі, який рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 23.01.2018 року, розірвано. За час перебування у шлюбі 29.12.2014 року сторонами придбано житловий будинок з господарськими будівлями за адресою [ADDRESS] за рахунок спільних коштів подружжя, який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Сторонами не досягнуто згоди щодо поділу спільно придбаного майна. Посилаючись на викладені обставини, позивач просила провести поділ спільного майна подружжя, а саме: житлового будинку з господарськими будівлями за адресою [ADDRESS] , визнати за нею право власності на 1/2 частку даного житлового будинку, визнати за відповідачем право власності на 1/2 частку даного житлового будинку, судові витрати просила стягнути з відповідача. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 11 березня 2021 року відкрито провадження по справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву від 27.04.2021 року, в якій позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити та справу розглянути без її участі. Не заперечувала щодо винесення заочного рішення по справі. Судові витрати просила стягнути з відповідача. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, про причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань від останнього не надходило. Відзив на позов суду не подано. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін та враховуючи те, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Судом встановлено, що 26.01.2013 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Козівського районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис №3. Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 23.01.2018 року шлюб між сторонами - розірвано. На підставі договору купівлі-продажу будинку від 29 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Козівського районного нотаріального округу Боднарук В.Б. та зареєстрованого в реєстрі за №882 за [PERSON] 29 грудня 2014 року зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею - 75,7 кв. м., житловою площею - 52,5 кв.м., до будинку примикає сарай цегляний під літерою "Б" площею 48,5 кв.м.. Вказане підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності щодо об`єкта нерухомого майна за №31895601 сформованого 29 грудня 2014 року. Згідно викладених у позові обставин, у добровільному порядку сторони не можуть досягнути згоди з приводу поділу вказаного майна. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності із статтею 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Також, Пленум Верховного Суду України у постанові №11 від 21 грудня 2007 року в п.30 роз`яснив, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст.70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Частиною 3 статті 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Відповідач [PERSON] на спростування наведених у позові обставин не надав суду жодних доказів. З огляду на що, судом не встановлено підстав для відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Проаналізувавши та оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов слід задовольнити та провести поділ спільного майна подружжя, а саме: житлового будинку з господарськими будівлями за адресою [ADDRESS] , яка належить сторонам на праві спільної сумісної власності, визнавши за кожним із них право власності на 1/2 частку спірного майна. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в сумі 2000 (дві тисячі) гривень 00 коп.

Outcome: approved