Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

11.11.2019 року до Овідіопольського районного суду Одеської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог зазначається, що позивач перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON] з 15.10.2005 р. У лютому 2008 р. батько позивача [PERSON] вирішив подарувати [PERSON] квартиру у м.Одесі, позивач та її батько домовилися, що він придбає на ім`я [PERSON] майнові права на квартиру, 20.02.2008 р. укладено договір дарування майнових прав з передачою подарунку у майбутньому. 19.02.2008 р. [PERSON] оформила довіреність на свого батька [PERSON] , який 22.02.2008 р. склав договір №69/Б/6/169/Б купівлі-продажу майнових прав з ТОВ «Руніком-Стройінвест» на квартиру. 25.02.2008 р. [PERSON] сплатив свої грошові кошти у розмірі 253164,00 грн. [PERSON] вказує, що 19.03.2011 р. повторно надала батьку довіреність. 08.07.2011 р. [PERSON] надано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме, квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує, що [PERSON] визнавав її право власності на квартиру, однак у серпні 2019 р. [PERSON] заявив, що вищевказана квартира належить йому та [PERSON] у рівних частках. Враховуючи зазначене [PERSON] звернулася до суду за захистом своїх прав. Позивач, просить суд визнати її особистою приватною власністю квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 03.12.2019 р. на адресу суду надійшов відзив третьої особи [PERSON] , в якому він вказує, що згоден з позовними вимогами, та зазначає, що гроші за які придбана квартира в інтересах [PERSON] , дійсно належали йому. 23.12.2019 р. до канцелярії суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання права власності. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 15.10.2005 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. [INFO] у шлюбі у сторін народилася донька [PERSON] . [PERSON] вказує, що з моменту народження доньки його дружина не працювала, у його власності до укладення шлюбу були грошові кошти у розмірі 5000 дол. США, також від реалізації належного йому автомобіля було отримано грошові кошти у розмірі 4000 дол. США. У листопаді 2006 р. [PERSON] позичив у сестри та матері грошові кошти у розмірі 15000 дол. США. Загалом 24000 дол. США були передані батьку дружини [PERSON] з метою придбання квартири у м.Одесі. [PERSON] про наявність договору дарування майнових прав від 20.02.2008 р. взагалі не знав, вважає, що договір підписаний у 2019 р., грошових коштів, що зазначені в договорі [PERSON] не мав. У 2011 р. [PERSON] та [PERSON] переїхали до м.Одеси, [PERSON] в 2011 р. почав самостійно робити ремонт у квартирі за свої кошти, меблі та всю побутову техніку придбано за його рахунок. В грудні 2011 р. позивач та відповідач разом з донькою переїхали до квартири, де і зараз спільно проживають. З 2011 р. [PERSON] сплачував та сплачує витрати за комунальні послуги. Просить суд визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 21.02.2020 року до канцелярії суду від [PERSON] , надійшов відзив на зустрічний позов, відповідно до якого, вважає, що позовні вмоги безпідставні, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Представник позивача за первісним позовом адвокат Попов В.Б. у судовому засіданні наполягав на задоволенні первісного позову, у задоволенні зустрічного просив відмовити у повному обсязі. Представник відповідача за первісним позовом адвокат Кулинич К.С. первісний позов не визнав, просив суд відмовити у його задоволенні, наполягав на задоволенні зустрічного позову. Третя особа [PERSON] , просив задовольнити первісний позов, у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом просив відмовити. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, третю особу, дослідивши письмові матеріали справи, давши оцінку добутим доказам в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Частиною 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»\~роз`яснено, що відповідно до статей\~55,124 Конституції України\~та\~статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до статей\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до\~статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права». Правилами\~статті 12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі\~статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог\~статті 77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до частини першої\~статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до частин п`ятої, шостої, сьомої\~статті 81 ЦПК України\~докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 15.10.2005 року виданного відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 15.10.2005 року. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] до цього часу перебувають у шлюбі. Відповідно до витягу про державну реєстрацію власником квартири розташованої за адресою\~: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 08.07.2011 р., видано на підставі рішення Виконкому Таїровської селищної ради від 31.05.2011 р. за №684 є [PERSON] . Відповідно до вимог ч.3\~ст.368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2\~ст.372 ЦК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За загальним правилом\~ст.60 СК, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина й чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1\~ст.69 СК). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1\~ст.70 СК). Майно, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка, визначено в\~ст.57 цього кодексу. Виходячи з аналізу наведених вище норм законодавства, обов`язок довести ті обставини, що майно, придбане в шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього. Відповідно до ч.1\~ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. У відповідності до ч. 6\~ст. 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON] заявлено вимоги про визнання квартири її особистою власністю, посилаючись на те, що її батько [PERSON] подарував майнові права на квартиру позивачу з передачою дарунку у майбутньому. Суд приходить до висновку, що позивачем за первісним позовом не надано належних, допустимих та достовірних доказів дарування її батьком їй майнових прав на квартиру з передачою дарунку у майбутньому. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для визнання квартири розташованої за адресою\~: [ADDRESS] , особистою приватною власністю дружини [PERSON] , що є підставою для відмови у задоволенні заявлених нею вимог про це. Відповідно до ч.2 ст.355 ЦК України, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 3 ст.368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.2 ст.370 ЦК України, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Отже судом встановлено, що квартира, що розташована за адресою\~: [ADDRESS] , набута під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] . Отже, враховуючи зазначене суд вважає за необхідне зустрічний позов [PERSON] задовольнити та визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved