Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому зазначили, що вони проживають та зареєстровані в кімнатах 457, 458 загальною площею 48,38 кв.м. в будинку по [ADDRESS]. Вказані кімнати були надані матері позивача [PERSON] - [PERSON] в 1980 році підприємством ХСУ треста «ПЗЕБ», де вона працювала муляром-штукатуром більш 25 років. Мати з 1980 року по день смерті [INFO], проживала в цих кімнатах, позивач проживав у цих кімнатах разом з матір'ю з народження. Перебування матері у трудових відносинах з ВАТ «ПЗЕБ» підтверджується записами в трудовій книжці ХСУ треста «ПЗЕБ», яке було структурним підрозділом тресту «Південнозахіденергобуд». В 1992 році позивач [PERSON] одержав паспорт з реєстрацією відповідно місцю проживання за вищевказаною адресою. З 1996 року, з часу реєстрації шлюбу, за цією адресою мешкає дружина позивача [PERSON] - [PERSON], зареєстрована за цією ж адресою в 2002 році. Після смерті матері, позивач зі своєю дружиною продовжує мешкати в кімнатах 457, 458. На ім'я позивача відкрито особовий рахунок, за яким він сплачує комунальні послуги. 01.07.2005 року між позивачем та балансоутримувачем ВАТ «ТРЕСТ ПЗЕБ» через підприємця [PERSON] укладено безстроковий договір найму жилого приміщення. Відповідно ст. 1.1 договору на утримання жилого приміщення в малосімейному гуртожитку житловою площею 29,87 кв.м. передаються кімнати 457-458. Відповідно до рішення Харківської міської ради від 19.12.2007 р. р.№1278 будинок [ADDRESS], виключений з балансу балансоутримувача, як гуртожиток та набув статусу житлового будинку. Пунктом 2 цього ж рішення дозволено балансоутримувачу та Московському райвиконкому закріпити за мешканцями займану ними площу в цьому будинку. Рішення про прийняття будинку на баланс територіальної громади не існує й до цього часу. Позивачі вважають, що мають право отримати кімнати [ADDRESS] у власність, але вони не можуть вимагати цього щодо кімнат у гуртожитку, таким чином, їх право на приватизацію житла на цей час звужується до єдиної можливості: одержання у власність на інших підставах. Однією з цих підстав і є рішення Третьої особи про закріплення за мешканцями займаних ними приміщень. Іншою правовою підставою є підстава визнання права власності на кімнати [ADDRESS], яка полягає в тому, що з 1978 року позивач [PERSON], а з 1996 року, з часу реєстрації шлюбу, [PERSON] постійно, відкрито та безперервно володіють та користуються цим майном, в зв'язку з чим вважають, що мають право набувальної власності на вказане майне. Кімнати, в яких вони мешкають значаться під №108, але внести зміни в особисті паспорти і інші документи позивачам відмовляють. Коли позивачі відповідно до рішення виконкому Харківської міськради Харківської області № 1278 від 19.12.2007 р. хотіли закріпити за собою займану житлову площу у встановленому законом порядку, то виявилось, що право власності оскаржуваними рішеннями судових інстанцій закріплено за іншою особою, яка ніколи не мешкала у цих кімнатах. Просять позов задовольнити та визнати за ними право власності на кімнати № 457,458 5-го поверху 4 блоку в житловому будинку по [ADDRESS]. Представники позивачів в судовому засіданні позов підтримали у повному, дали пояснення, відповідні обставинам, викладеним у позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що дійсно, мати позивачів перебувала у трудових відносинах із ВАТ «Трест ПЗЕБ», позивачі проживають та зареєстровані у спірних кімнатах, на даний час спірний будинок знаходиться на балансі підприємства та не прийнятий на баланс міста, щодо визнання права власності спочатку позов визнав, в подальшому покладався на розсуду суду. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, направив суду заперечення, в яких просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Судом встановлено, що позивачі зареєстровані та мешкають у кімнатах [ADDRESS] (а.с. 14). Рішенням виконкому Харківської міської ради Харківської області № від 19.12.2007 р. вказану будівлю виключено з числа гуртожитків та присвоєно статус будинку, а мешканцям дозволено закріпити за собою займану житлову площу та відкрити особові рахунки у встановленому законом порядку. Так, Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей. Дія вказаного Закону не поширюється на гуртожитки, що знаходяться у приватній власності, крім гуртожитків, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації). Статті 2 та 4 передбачають, що громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло або шляхом приватизації житла у гуртожитку (у випадках, передбачених цим Законом), або шляхом отримання соціального житла (відповідно до цього Закону та Закону України "Про житловий фонд соціального призначення"), або шляхом самостійного(на власний розсуд, за власні чи залучені кошти) вирішення свого (своєї сім'ї) житлового питання (відповідно до цивільного законодавства України). Громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Таким чином, вирішення питання щодо приватизації житлових приміщень відноситься до компетенції територіальної громади після передачі гуртожитку до комунальної власності. Отже судом встановлено, що на час звернення позивачів до суду з позовом про визнання за ними права власності на займану квартиру, вказаний гуртожиток не переданий до комунальної власності. Згідно ч. 1, 2 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року за №5, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Таким чином, при вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, враховується наступне: право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред'явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. На підставі викладеного судом встановлено, що на час звернення позивачів до суду з позовом про визнання за ними права власності на займану квартиру, вказаний гуртожиток не переданий до комунальної власності, а положення ст. 344 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки позивачі не володіють, а користуються зі згоди власника, який їм відомий, житловим приміщенням, а саме кімнатами гуртожитку, якому в 2007 року наданий статус житлового будинку, але до цього часу будинок не прийнятий на баланс відповідною міською радою, тобто відсутній сам об'єкт права власності у вигляді квартири, яким позивачі відкрито заволоділи, в зв'язку з чим суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed