Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

09 квітня 2021 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачки про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог вказувала, що відповідач зареєстрована в кв. [ADDRESS] та має подвійне громадянство, постійно проживає в Федеративній Республіці Німеччина. Періодично їздила до України, останній раз була три роки назад. Позивач є пенсіонеркою та отримує невелику пенсію, тому їй складно оплачувати комунальні послуги. Просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . 23 червня 2021 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Клопотання позивачки про зменшення судового збору задоволено. 26 жовтня 2021 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси залучено в якості третьої особи [PERSON] , закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Відповідач та третя особа у судове засідання не з`явились, причини неявки суду невідомі. Про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином шляхом надіслання судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, а також надіслання судового доручення про вручення документів компетентному органу Федеративної Республіки Німеччини відповідно умов Конвенції про вручення за кордоном судових і позасудових документів у цивільних або комерційних справа від 15 листопада 1965 року. Відзиву на позов не відповідач не подавала, хоч вручення їй копії позовної заяви з додатками підтверджується поштовим повідомленням в матеріалах справи. Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку позивачки, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.07.2021 року № 268056303 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за такими особами: - [PERSON] (частка 2/5) на підставі дубліката свідоцтва про право власності від 14.08.2017р., договору обміну квартирами від 15.05.1998р., свідоцтва про право на спадщину 16.07.1999р., технічного паспорту від 01.08.2014р., розрахунку часток від 30.08.2016р.; - [PERSON] (частка 2/5) на підставі дубліката свідоцтва про право власності від 14.08.2017р., технічного паспорту від 01.08.2014р., розрахунку часток від 30.08.2016р.; - [PERSON] (частка 1/5) на підставі дубліката свідоцтва про право власності від 14.08.2017р., технічного паспорту від 01.08.2014р., розрахунку часток від 30.08.2016р. Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого органом РАЦС м.Гамбург, [PERSON] помер [INFO] . Згідно пояснення позовикачки, спадкоємцем після його смерті є [PERSON] , яка є власником в зв`язку з цим 3/5 частини квартири [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та онукою позивачки [PERSON] , зареєстрована у квартирі [ADDRESS] з 03.11.1999р. відповідно до довідки відділу реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 24.05.2021р. Згідно з актом опитування від 05.11.2020р. № 6133 підтверджено, що [PERSON] з дня народження по теперішній час мешкає у Федеративній Республіці Німеччина. Періодично приїздила в Україну, останній раз була в Україні три роки назад. Підписи мешканців будинку по [ADDRESS] завірені головою комітету самоорганізації населення мікрорайону "Центральний". Спірні правовідносини регулюються норамами цивільного та житлового законодавства. Згідно з положеннями ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Положеннями ч. 1 ст. 383 ЦК України і ст. 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. На підставі ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із усталеною практикою ЄСПЛ термін «житло» означає насамперед місце, де особа є «вдома». Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло єпорушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (п. 43 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (п. 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). При вирішенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» втрати членом сім`ї власника житла права на його користування, слід керуватися принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й з урахуванням виду спірних правовідносин, іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. В силу ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до норм ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Розглядаючи право користування житлом члена сім`ї власника урозумінні ст. 1 Протоколу 1 Конвенції як право на майно, слід виходити з того, що воно не є абсолютним і законом встановлені умови його чинності. На підставі ст. 29 ЦК України, ч. 1 і ч. 3 ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України такими умовами, зокрема є проживання у житлі користувачем, здійснення витрат на його утримання, зберігання речей (майна). У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин є ч. 2 ст. 405 ЦК України, приписами якої визначено підстави втрати права користування житлом члена сім`ї власника у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Гарантією дотримання справедливого балансу між майновими правами власника житла та правом користування житлом члена сім`ї є позбавлення члена сім`ї - користувача такого права лише за рішенням суду про визнання його таким, що втратив право на користування житлом. Із аналізу наведених вище норм слідує, що з вимогою про вирішення у судовому порядку спору про визнання члена сім`ї - користувача житла таким, що втратив право користування ним має право власник або співвласник житла, членом сім`ї якого є користувач житла. А при вирішенні спору встановленню підлягає доведеність на підставі ст.ст. 12, 81 ЦПК України відсутності користування членом сім`ї власника житлом протягом визначеного законом строку без поважних причин, у тому числі нездійснення витрат на утримання житла, відсутність у житлі майна користувача, що означає втрату інтересу у особи як до житла. З огляду на викладене, позбавлення особи згідно із законом права користування житлом, до якого вона втратила інтерес відповідатиме легітимній меті здійснення власником своїх прав, не буде непропорційним втручанням у право на житло, що забезпечить справедливий баланс між правами власника у розумінні ст.1 Протоколу 1 та правом особи на повагу до житла за замістом ст. 8 Конвенції. Як роз`яснено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року, вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. (ст.ст. 71, 72, 116, 156, ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Право на реєстрацію у житловому приміщенні є похідним від наявності права на користування житлом. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки зібраними у справі доказами підтверджено, що відповідач [PERSON] понад рік не проживала в належній на праві спільної часткової власності позивачці квартирі без зняття з реєстрації, участі в оплаті комунальних послуг не бере, реєстрація відповідачки створює перешкоди позивачці у користуванні належним їй майном, збільшуючи витрати по утриманню житла позивача, яка змушена оплачувати самостійно комунальні послуги за рахунок своєї пенсії, що третьої особою не спростовано та не заперечено, тому порушені права позивача як співвласника, які підлягають до поновлення та судового захисту. У зв`язку з тим, що ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси клопотання позивачки про зменшення судового збору з 908 грн. до 50 грн. було задоволено, у відповідності до ст.. 141 ЦПК України недоплачена частина судового збору покладається на відповідача в розмірі 858 грн. на користь держави. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що передбачено ст.280 ЦПК України.

Outcome: approved