Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

14.07.2016 [PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовними вимогами до Ширяївської районної державної адміністрації Одеської області, [PERSON], третьої особи відділу Держгеокадастру у Ширяївському районі Одеської області, Малігонівської сільської ради Ширяївського району Одеської області про скасування розпорядження Ширяївської районної державної адміністрації Одеської області та визнання недійсного державного акта на право власності на земельну ділянку. Мотивуючи його тим, що на підставі рішення ХУІ сесії ХХІІ скликання Малігонівської сільської ради Ширяївського району Одеської області від 28.09.2001 року № 129 на його ім'я видано державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] площею 7,99 га, яка розташована на території Малігонівської сільської ради Ширяївського району Одеської області і який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № [NUMBER]. В 2015 році він звернувся до відділу Держгеокадастру у Ширяївському районі Одеської області з наміром оформити кадастровий номер на належну йому земельну ділянку з існуючим державним актом без кадастрового номеру. Але відповідно до відповіді відділу Держгеокадастру у Ширяївському районі Одеської області від 07.10.2015 року № 19-28-99.12-255/15-15, йому було повідомлено, що присвоїти кадастровий номер не можливо, так як в Державний земельний кадастр було внесено іншого власника на цю ж саму земельну ділянку та видано правовстановлюючий документ на ім'я [PERSON] на підставі розпорядження Ширяївської районної державної адміністрації Одеської області від 07.06.2004 року № 373 про передачу в натурі земельних часток (паїв) та видачу державних актів на право власності на земельну ділянку. Оскільки в місці зазначеному в кадастровому плані знаходиться земельна ділянка позивача, існує накладення на земельну ділянку позивача і тим самим, унеможливлюють використання позивачем земельної ділянки, присвоєння їй кадастрового номера, у зв'язку із чим позивач був змушений звернутися з даною заявою до суду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві і просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Представник відповідача Ширяївської районної державної адміністрації Одеської області в судовому засідання позов визнала, оскільки дійсно існує накладка на земельну ділянку позивача. Представник третьої особи відділ Держгеокадастру у Ширяївському районі Одеської області в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечив. Представник третьої особи Малігонівської сільської ради Ширяївського району Одеської області в судовому засіданні не з'явилась, надала на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності з позовними вимогами згодна та не заперечує проти їх задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши сторони, представників, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Частинами першою, другою статті 116 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час видачі позивачу державного акта на право власності на земельну ділянку) (надалі ЗК України), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами (ч. 1 ст. 126 ЗК України). Судом встановлено, що на підставі рішення ХУІ сесії ХХІІ скликання Малігонівської сільської ради Ширяївського району Одеської області від 28.09.2001 року №129 на ім'я позивача видано державний акт на право приватної власності на землю для ведення товарного сільськогосподарського виробництва серії [NUMBER] площею 7,99 га, яка розташована на території Малігонівської сільської ради Ширяївського району Одеської області і який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № [NUMBER]. Відповідно до ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Отже, з моменту державної реєстрації зазначеного вище державного акту на право власності на земельну ділянку позивач набув права власника земельної ділянки, тобто права володіти, користуватись та розпоряджатися своєю власністю. Згідно до відповіді відділу Держгеокадастру у Ширяївському районі Одеської області від 07.10.2015 року № 19-28-99.12-255/15-15, позивачу було повідомлено, що присвоїти кадастровий номер не можливо, так як в Державний земельний кадастр було внесено іншого власника на цю ж саму земельну ділянку та видано правовстановлюючий документ. Таким чином, в повній мірі реалізувати своє право власності на земельну ділянку позивач не може, оскільки встановлено, що на підставі розпорядження Ширяївської районної державної адміністрації Одеської області від 07.06.2004 року № 373 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 30.07.2004 року [PERSON] на земельну ділянку площею 7,99 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Малігонівської сільської ради Ширяївського району Одеської області і який зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 102. Статтею 198 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) передбачено, що кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: а) геодезичне встановлення меж земельної ділянки; б) погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; в) відновлення меж земельної ділянки на місцевості; г) встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; ґ) виготовлення кадастрового плану. Згідно ч. 3 ст. 103 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення), власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Таким чином, погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами є обов'язковою складовою технічної документації на конкретну земельну ділянку і без такого погодження, технічна документації не може бути затверджена, зокрема, органом місцевого самоврядування. Проте, затверджуючи відповідачу технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на вищезазначені земельні ділянки, розташовані на території Малігонівської сільської ради Ширяївського району Одеської області відповідач, Ширяївська районна державна адміністрація Одеської області та працівники відділу Держкомзему (нині Держгеокадастру) в Ширяївському районі Одеської області належним чином не перевірили технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, що є однією із причин ухвалення протиправних рішень. Суд вважає, що зазначені вище порушення прав позивача сталися через невідповідність технічної документації, що виразилось у неправильному визначенні проектною організацією суміжних землевласників, з якими слід погоджувати межі земельної ділянки. Згідно ст.ст. 19, 55 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтями 152, 155 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно із ч.3 ст. 152 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України,статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, державний акт на право власності на земельну ділянку є документам, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Таким чином, усе зазначене вище переконує суд у тому, що ухвалюючи розпорядження Ширяївська районна державна адміністрації Одеської області від 07.06.2004 року № 373 про виділення у власність [PERSON], земельної ділянки площею 7,99 га, яка розташована на території Малігонівської сільської ради Ширяївського району Одеської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, відповідач Ширяївська районна державна адміністрація Одеської області діяла не у спосіб та не в порядку, визначеному Конституцією та законами України, а відтак, наслідком таких рішень відповідача є порушення права власності позивача на землю. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 30.07.2004 року, виданий [PERSON], на земельну ділянку площею 7,99 га Ширяївською районною державною адміністрацією Одеської області і який зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 102, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Малігонівської сільської ради Ширяївського району Одеської області, порушує права позивача, унеможливлює використання земельної ділянки за призначенням, присвоєння земельній ділянці кадастрового номера, а тому суд вважає, що заявлений позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved