Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

03 липня 2020 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідно до договору про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивач є власником квартири [ADDRESS] . В даній квартирі проживає позивач, та двоє малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 05 серпня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області. З часу розірвання шлюбу, тобто із серпня місяця 2014 року відповідач зібрав свої речі із вказаної квартири та добровільно виселився із квартири [ADDRESS] . Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав повністю, просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позов не подавав. Зважаючи на те, що позивач не заперечував проти заочного розгляду, суд на підставі ст. 280 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, показання свідків, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, дійшов наступних висновків. Позивач [PERSON] має у приватній особистій власності квартиру [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджується копією договору про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя укладеного між сторонами 30 грудня 2014 року. В результаті укладення даного договору зазначена квартира вважатиметься такою, що належить на праві приватної особистої власності для [PERSON] , копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №31963520 від 30.12.2014 року, а також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.08.2020 року. З копії рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 05.08.2014 року в справі №565/1029/14-ц встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно з довідкою відділу реєстрації Виконавчого комітету Вараської міської ради №2229-03 від 02.07.2020 року, відповідач [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS] станом на 02.07.2020 року. Свідок [PERSON] у судовому засідання показала, що знає позивачку з 2014 року, дома в неї буває періодично приблизно 3 рази на місяць, відповідача знає лише візуально але офіційно не знайомились. З весни 2015 року в квартирі позивачки речі відповідача відсутні, в квартирі проживає лише позивачка [PERSON] і двоє її малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Відповідач працює на Рівненській АЕС, проживає в місті Вараш, де саме свідку не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є мамою позивача [PERSON] . Ніяких відносин з відповідачем немає. Пояснила, що відповідач з 2014 року не проживає ні одного дня в квартирі, оскільки вона кожного дня ходить до дочки в квартиру та запевнила, що ніяких речей відповідача в квартирі взагалі немає. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.96 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відносини, які склались між позивачкою та відповідачем є відносинами між власником квартири [ADDRESS] та колишнім членом сім`ї власника цієї квартири, а тому не підлягають застосуванню до виниклих між сторонами правовідносин норми ст. 405 ЦК України. Аналіз положень Глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядженням щодо цього майна. Відповідно до ч.2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Частиною 1 ст. 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст.ст. 316, 317, 319 та 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідач спільним побутом сімейними відносинами з позивачем не пов`язаний, тому його право користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Суд визнає, що сплата позивачем комунальних послуг за відповідача, а також відсутність у неї можливості розпоряджатись своєю квартирою на власний розсуд через обставину реєстрації відповідача у його квартирі, мають істотне значення. Враховуючи наведене позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки судові витрати у виді судового збору у сумі 840,80 грн.

Outcome: approved