Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про поділ рухомого майна придбаного в шлюбі мотивуючи свої вимоги тим, що 05.08.2006 року у виконавчому комітеті Спаської сільської ради Коломийського району, Івано-Франківської області, актовий запис № 12. Внаслідок сімейних негараздів їх шлюб із відповідачем було розірвано 30.03.2016 року рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області. За час їх спільного проживання в шлюбі ними було придбано рухоме майно, а саме: автомобіль марки Mercedes-Benz Vito 111 CDI пасажирський - В номер шасі [NUMBER], номерний знак [NUMBER], 2004 рік випуску. Даний автомобіль зареєстрований на право приватної власності за відповідачем і знаходиться на обліку в Центрі надання послуг, пов'язаних з виконанням автотранспортних засобівз обслуговування м. Коломиї, Коломийського району, Городенківського та Снятинського районів при ГУНПУ в Івано-Франківській області на праві власності за відповідачем. Оскільки транспортний засіб знаходиться у користуванні відповідача,вона не може витребувати для оцінки його у відповідача, відповідно вказує його вартість 210043 грн.14 коп. Оскільки сторони не дійшли згоди, щодо поділу цього майна, просить вимоги позову задовольнити, поділити майно,придбане сторонами у шлюбі,а саме автомобіль марки Mercedes-Benz Vito 111 CDI пасажирський - В номер шасі [NUMBER], номерний знак [NUMBER], 2004 рік випуску,вартість якого становить 210 043 грн.14 коп., стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію Ѕ вартості автомобіля,а також всі судові витрати. В судовому засіданні 5 березня 2019 року позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, 23 квітня 2019 року позивачка в судове засідання не з'явилась без поважної причини, була належним чином повідомлена про день,час та місце слухання справи, представник позивачки надав суду письмове клопотання про слухання справи у їх відсутність. Відповідач в зустрічному позові зазначив,що сторонами під час шлюбу був придбаний автомобіль марки ВАЗ 21099, 2005 року випуску номер кузова [NUMBER] номерний знак [NUMBER] ,2005 року випуску,який був зареєстрований на позивачку і знаходиться у її користуванні. Витребувати це майно він не може,відповідно вважає,що його вартість становить 79261 грн. Крім цього, вказує,що сторонами в шлюбі було придбане майно, телевізор марки САМСУНГ вартістю 5500 грн.,посудомиюча машина марки LG вартістю 3400 грн.,холодильник марки LG вартістю 6000 грн., морозильна камера вартістю 4200 грн.,пральна машинка марки ВІРПУЛ вартістю 3600 грн., всього майна придбано на суму 22700 грн. Крім цього вказує,що він придбав перекриття даху алюцинком на суму 24000 грн., вікна металопластикові на суму 28500 грн.,встановив нові ворота вартістю 19000 грн., всього на загальну суму 101961 грн. Просить постановити рішення,яким визнати спільною сумісною власністю подружжя майно придбане в шлюбі,а саме автомобіль марки Mercedes-Benz Vito 111 CDI пасажирський - В номер шасі [NUMBER], номерний знак [NUMBER], 2004 рік випуску, автомобіль марки ВАЗ 21099, 2005 року випуску номер кузова [NUMBER] номерний знак [NUMBER] ,2005 року випуску, телевізор марки САМСУНГ вартістю 5500 грн.,посудомиюча машина марки LG вартістю 3400 грн.,холодильник марки LG вартістю 6000 грн., морозильна камера вартістю 4200 грн.,пральна машинка марки ВІРПУЛ вартістю 3600 грн., всього майна придбано на суму 22700 грн. Поділити рухоме майно набуте сторонами під час шлюбу,стягнувши на його користь половину вартості автомобіля ВАЗ21099, Ѕ вартості придбаного майна на суму 50980,5 грн., та половину коштів, витрачених ним на покращення стану будинковолодіння на суму 35750 грн.,а також стягнути судові витрати. Позивачка заперечила позовні вимоги в частині спільного придбання майна, вказавши,що було придбано інше майно за кошти,які надсилала її мати з Польщі і в переліку цього майна відсутнє майно,яке в своєму позові зазначив відповідач. Крім цього, надала суду рахунки і довідки з банку, якими підтверджується те,що кошти пересилались з Польщі її матір'ю, так само надала рахунки,які підтверджують,що ремонтні роботи по встановленню вікон та облаштуванню будинку проводились за кошти її матір'ю. Суд,заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, вивчивши матеріали справи вважає, приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Ст.81 цього Кодексу визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони в справі зареєстрували шлюб 05.08.2006 року у виконавчому комітеті Спаської сільської ради Коломийського району, Івано-Франківської області, актовий запис № 12. Внаслідок сімейних негараздів їх шлюб із відповідачем було розірвано 30.03.2016 року рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області (а.с. 16-17). Позивачка вдруге вийшла заміж і змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] від 27 березня 2018 року (а.с. 6). За час їх спільного проживання в шлюбі сторонами було придбано рухоме майно, а саме: автомобіль марки Mercedes-Benz Vito 111 CDI пасажирський - В номер шасі [NUMBER], номерний знак [NUMBER], 2004 рік випуску (а.с. 7). Автомобіль зі слів позивачки перебуває в користуванні останнього, тому немає змоги надати спеціалісту з оцінки транспортних засобів доступ до нього, для його огляду і оцінки. Згідно звіта експерта судової-авто товарознавчої експертизи вартість автомобіля марки Mercedes-Benz Vito 111 CDI пасажирський - В номер шасі [NUMBER], номерний знак [NUMBER], 2004 рік випуску становить 210 043,14 грн., а вартість 1/2 його частини становить 105021,57 грн. Наведені позивачкою вищевказані факти, не спростовано відповідачем а тому є беззаперечним доказом їх спільного проживання та ведення господарства. Однак, як вбачається з довідки Територіально-сервісного центру МВС в Івано-Франківській області №2643 від 28.12.2018 року №31/9/1113, згідно баз даних Єдиного державного реєстру МВС України за гр.[PERSON],[INFO],жителем [ADDRESS] транспортні засоби у територіальних сервісних центрах не зареєстровані. Крім цього, як вбачається з довідки від Територіального сервісного центру №2643 в Івано-Франківській області від 16.03.2019 року №31/9/201 - за позивачкою [PERSON] 23.10.2009 року був зареєстрований транспортний засіб марки ВАЗ 21099, 2005 року випуску, номерний знак [NUMBER], однак 22.01.2016 року даний засіб був перереєстрований на нового власника. За відповідачем [PERSON] 2308.2013 року був зареєстрований транспортний засіб марки Мерседес Бенц, 2004 року випуску, номерний знак [NUMBER], який 16.03.2016 року був перереєстрований на нового власника. Шлюб між сторонами було розірвано 30.03.2016 року. На підставі Ухвали Коломийського міськрайонного суду від 13 липня 2018 року № 346/3283/18 заяву [PERSON] про забезпечення позову по даній цивільній справі задоволено та накладено арешт на рухоме майно, а саме автомобіля марки Mercedes-Benz Vito 111 CDI пасажирський - В номер шасі [NUMBER], номерний знак [NUMBER], 2004 рік випуску, який зареєстрований на відповідача [PERSON] Відповідно до вимог ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ч. 1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А в силу вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази , які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи , які входять до предмета доказування. Виходячи із приписів ст.60 СК України, факт реєстрації шлюбу в державних органах РАЦС тягне за собою встановлення презумпції виникнення спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час дії зареєстрованого шлюбу. Дана презумпція може бути спростована законом або договором. Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року,вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно з'ясовувати, коли саме сторони припинили ведення спільного господарства, обсяг спільного майна, нажитого на час припинення ведення спільного господарства, джерела придбання цього майна, наявність боргів подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Згідно зі ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4ст.65 СК України) . За вищенаведених підстав суд вважає, що придбаний колишнім подружжям за час їх перебування в шлюбі автомобілі, відносяться до об'єктів спільної сумісної власності колишнього подружжя. На підставі долучених до матеріалів справи доказів періодом перебування сторін в шлюбі є саме з 05.08.2006 року по 30.03.2016 року. У відповідності до п.1 ст. 70 СК України вбачається , що у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними , якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором . Окрім того як передбачено п.3 ст.368 ЦК України , майно , набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю п.2 ст. 372 ЦК України передбачено , що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. №11: «22. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 -72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. 23. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох». Крім цього, згідно п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. №11: «Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності». Постановою Судової палати в цивільних справах ВСУ від 12.10.2016 року по справі №6-646цс16 зазначено,що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом набуття під час шлюбу,але і спільною участю подружжя своїми коштами в чи працею в набутті цього майна. Застосовуючи норму ст.60 СК,і визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно,суд повинен встановити не тільки факт набуття майна,але й той факт,що джерелом його отримання були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. В випадку набуття майна,хоча і в шлюбі, але на особисті кошти подружжя, це майно не може рахуватись об'єктом спільної сумісної власності пождружжя,а є приватною власністю того з подружжя, якийна особисті кошти його придбав. Сам по собі факт придбання спірного майна під час щлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Верховний Суд України в своїй правовій позиції від 25.11.2015 року,розглянувши справу №6-2333цс15, зазначив наступне. Ст. 60 СК України визначено,що майно придбане подружжям під час шлюбу,належить дружині і чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того чи мав він самостійний заробіток дохід).У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК майном ,яке є особистою власністю дружини чи чоловіка, є майно,яке придбано ним за час шлюбу за кошти ,які належать саме йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя є не тільки фактом набуття його під час шлюбу,але і спільними участю подружжя засобами та працею в набутті майна. Застосовуючи ст.60 СК України і признаваючи право спільної сумісної власності подружжя на майно,суд повинен встановити факт набуття майна під час шлюбу,але і факт,що джерелом його отримання були спільні кошти або спільна праця подружжя. Такими критеріями є- 1)час набуття такого майна, 2) засоби,за які це майно було набуте (джерело набуття) 3) мета придбання майна,яка надає йому правовий статус спільної власності подружжя. Так само, ВСУ визначив умови виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало особисто одному з подружжя. ВСУ роз'яснив, що стаття 57 Сімейного кодексу України визначає правила віднесення майна до об'єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких об'єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані об'єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування встановлених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою має бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення. При цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта. Крім того, у правовому висновку ВСУ зазначив, що суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю (постанова ВСУ від 08.11.2017 у справі № 6-1447цс17). Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю (постанова ВС від 19.12.2018 у справі № 206/7058/13-ц). Автомобіль придбаний у шлюбі навіть і за кредитні кошти є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу зазначив Верховний суд в справі № 35/9895/15-ц від 06.02.2018 року. В обґрунтування своєї позиці ВС зауважив, що до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Нормами ч. 2 ст. 60 СК України визначено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя незалежно від того яким чином виконувались кредитні зобов'язання за договором укладеним в інтересах сім'ї. ВС зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. ВС зауважив, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 зазначено, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. ВС звернув увагу, що суди встановили, що під час шлюбу відповідно до договору купівлі-продажу, відповідачем придбано квартиру, право власності на яку зареєстровано за ним. При відмові у задоволенні позову про поділ квартири, суди зробили висновок, що спірна квартира не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки була придбана за кошти, отримані від продажу попередньої квартири, належної відповідачу на праві власності ще до реєстрації шлюбу з позивачем. Але Верховний Суд визнав такий висновок судів передчасним, оскільки аналіз змісту договору купівлі-продажу квартири свідчить, що він укладений відповідачем за згодою дружини (постанова від 07.11.2018 у справі № 405/2391/15-ц). Обов'язок довести, що майно, придбане в шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього. Такий висновок зробив ВС в постанові №654/5243/14-ц в постанові від 7 лютого 2018 року. У відповідності до ст.411 ч.5 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічне твердження закріплене і в ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів". Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Позивачкою ставиться питання про поділ автомобіля Мерседес бенц, відповідачем ставиться питання про поділ придбаного майна в шлюбі,в тому числі і проведених ремонтних робіт по будинку та автомобіля ВАЗ 21099. У відповідності до довідки,що надійшла на запит суду від Територіального сервісного центру №2643 в Івано-Франківській області від 16.03.2019 року №31/9/201 - за позивачкою [PERSON] 23.10.2009 року був зареєстрований транспортний засіб марки ВАЗ 21099, 2005 року випуску, номерний знак [NUMBER], однак 22.01.2016 року даний засіб був перереєстрований на нового власника. За відповідачем [PERSON] 2308.2013 року був зареєстрований транспортний засіб марки Мерседес Бенц, 2004 року випуску, номерний знак [NUMBER], який 16.03.2016 року був перереєстрований на нового власника. Шлюб між сторонами було розірвано 30.03.2016 року. Суд зазначає,що сторони погоджуються з тим,що у них у спільній власності під час шлюбу було придбано автомобілі Мерседес бенц та ВАЗ 21099,однак обидва автомобіля були відчужені під час шлюбу, відповідно за згоди обох сторін. Жодна з сторін не навела доказів того,що вона не надавала згоди на відчуження автомобіля,який їй належав. Більше того, на пропозицію головуючого в судовому засіданні 5 березня 2019 року, провести відповідну експертизу обох автомобілів,щоб встановити їх реальну власність і здійснити поділ майна, обидві сторони відповіли негативно, не виявили такого бажання, оскільки автомобілі були відчужені обома сторонами ще в шлюбі. Щодо половини майна,на яке претендує відповідач, то суд зазначає,що останній не зміг довести суду будь-яких доказів того,що взагалі майно,яке ним було визначено в позові існує і реально придбано. Так само відповідач не навів суду доказів того, що вікна для будинку придбавав саме він за свої кошти, так само не довів ,що саме він придбавав матеріали для заміну даху та ремонту огорожі біля будинку. Позивачка надала суду ряд документів,які підтверджують,що вона отримувала від своєї матері кошти на придбання речей ,так і для встановлення вікон і проведення ремонтних робіт. За таких обставин вимоги відповідача в цій частині задоволенню не підлягають. За таких обставин суд приходить до висновку, що оскільки спірне майно - придбані речі побутового вжитку,зазначені відповідачем в зустрічній позовній заяві, вартість проведених ремонтів по установці вікон та ремонту даху та огорожі - хоч і набуті сторонами у шлюбі,але відповідач не надав суду належних та допустимих доказів того,що він своєю працею чи коштами приймав участь в їх набутті та проведенні, то відповідно дане майно згідно з ст.60 Сімейного кодексу, ст.368 ЦК України не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя. При поділі майна суд виходить із того, що діючий кодекс передбачає, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні. За вищенаведених підстав суд вважає позовні вимоги позивачки [PERSON] такими, що не підлягають задоволенню, а позовні вимоги зустрічної позовної заяви відповідача [PERSON] такими,що так само такими,що не підлягають до задоволення, оскільки сторони будучи власниками майна- автомобілів, відчужили їх під час сумісного спільного проживання,за згоди кожної з сторін, та не надали суду належних і допустимих доказів зворотнього твердження. На підставі наведеного, ст. ст. 57, 60, 71 СК України, ст.ст. 368-372, 520, 521, 523, 627, 629 ЦК України, Постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року,правовими позиціями ВСУ від 12.10.2016 року справа №6-646цс16, від 25.11.2015 року справа №6-2333 цс15, від 8.11.2017 року, справа №6-1447цс17, від 24.05.2017 року справа №6-843цс17, від 18.01.2017 року справа №6-2565цс16, правовими позиціями Верховного Суду від 19.12.2018 року справа №206/7058/13, від 7.11.2018 року справа №405/2391/15, від 7.02.2018 року справа №654/5243/14 та

Outcome: dismissed