Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Комунального закладу «Центр соціально - психологічної реабілітації дітей в м. Словянську Донецької області» про стягнення заробітної плати, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона з 30 жовтня 2015 року працювала у відповідача на посаді чергової з режиму. 11 серпня 2018 року її звільнено із займаної посади за власним бажанням. При звільненні їй не були виплачені усі суми, що належали до виплати, а саме матеріальна допомога на оздоровлення. У 2018 році їй надавалася щорічна відпустка з 19 травня 2018 року терміном на 14 календарних днів, однак матеріальна допомога відповідно до п.39 розділу 4 колективного договору не виплачувалася. Відповідно до п.39 розділу 4 «Оплата праці» колективного договору укладеного між відповідачем та трудовим колективом КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов'янську Донецької області» адміністрація зобовязується виплачувати допомогу на оздоровлення у розмірі місячного окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати й інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Відповідно до ч.5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів, генеральної угоди на національному рівні, галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів. Вважає, що матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі місячного окладу складовою заробітної плати та має бути виплачена їй при звільнені. Просить суд стягнути з Комунального закладу «Центр соціально - психологічної реабілітації дітей в м. Словянську Донецької області», код ЄДРПОУ 26480635, на її, [PERSON], користь заборгованість по заробітній платі у сумі 3048,00 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн. Відповідно до ч.5\~ст.279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. 29 жовтня 2018 року директор Комунального закладу «Центр соціально - психологічної реабілітації дітей в м. Словянську Донецької області», [PERSON], до суду надала Відзив на позовну заяву про стягнення заробітної плати, у якому зазначила, що заперечує проти задоволення вимог позовної заяви [PERSON] з тих підстав, що згідно абз. 3 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України № 524 від 11 травня 2011 року та абз. 10 п. 1 ст. 57 Закону України «Про освіту» заклад повинен в обовязковому порядку надати допомогу на оздоровлення медичним і педагогічним працівникам. [PERSON] займала посаду чергового з режиму яка не підпадає під обовязкове надання допомоги на оздоровлення. Іншим працівникам закладу, які не обіймають посади педагогічних та медичних працівників, виплата матеріальної допомоги на оздоровлення не є гарантованою. Керівник закладу, має право надавати матеріальну допомогу в межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах. Матеріальна допомога надається в сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік (п.п. «б» п. 4 постанови КМУ № 1298 від 30.08.2002р.; п.п. З п. 2 Наказ Минсоцполітики України № 526 від 18.05.2015р.). Позивач, посилаючись на п. 39 Колективного договору, не бере до уваги п. 38 цього договору, згідно якого, матеріальна допомога в тому числі на оздоровлення, надається згідно кошторису. На 2018 рік згідно Кошторису та лімітної довідки про бюджетні асигнування та кредитування, сума на оплату праці складає 1 850 400,00 грн. Коштів на оздоровлення не передбачено, але в колективному договорі прописано умови вищезазначених виплат. Тому адміністрація закладу надала матеріальну допомогу на оздоровлення двом вихователям та директору закладу з фонду економії заробітної плати, про що і повідомив [PERSON] міський голова [PERSON] листом № 1-0-1953-2 від 03 вересня 2018 року. Крім того, у випадку поділу основної щорічної відпустки на частини, матеріальна допомога на оздоровлення може виплачуватися працівникові один раз на рік при наданні будь-якої з частин щорічної основної відпустки за заявою працівника. [PERSON] частину основної щорічної відпустки отримала з 19 травня 2018 року терміном 14 календарних днів, заяву на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення на імя директора закладу не надавала. Також при звільненні, отримала матеріальну компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку 4 календарних дня, Наказ № 30-к від 10серпня 2018 року. Просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Комунального закладу «Центр соціально - психологічної реабілітації дітей в м. Словянську Донецької області» про стягнення заробітної плати, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Основним Законом України\~статтею 43 Конституції\~передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зі змісту ч.7 ст.43 Конституції України, ч.1ст.115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата- це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно- правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата». Згідно з ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці ( норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обовязки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок ( окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст.115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлено колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництва трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати й інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Відповідно до ч.5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів, генеральної угоди на національному рівні, галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів. Відповідно до п.39 розділу 4 «Оплата праці» колективного договору укладеного між адміністрацією і профспілковим комітетом комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов'янську Донецької області» адміністрація зобовязується виплатити допомогу на оздоровлення у розмірі місячного окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. Виплату проводять за місцем основної роботи при наданні їм щорічної відпустки, при цьому розмір виплати на оздоровлення від фактичного відпрацьованого часу не залежить. Але при у випадках виплати компенсації за невикористану відпустку допомога на оздоровлення не виплачується. Але якщо при звільненні робітника, за його бажанням, йому надається невикористана відпустка з подальшим звільненням, право на виплату допомоги на оздоровлення він не лишається (а.с. 8-9). Так, в судовому засіданні встановлено та підтверджено копією Трудової книжки, що [PERSON] працювала в комунальному закладі «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов'янську Донецької області» на посаді чергового з режиму центру з 04 листопада 2015 року та звільнилася з роботи 11 вересня 2018 року на підставі ст. 38 КЗпП за власним бажанням (а.с. 6). З Довідки №529 від 05 жовтня 2018року, виданої комунальним закладом «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов'янську Донецької області», вбачається, що [PERSON] комунальним закладом «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов'янську Донецької області» була виплачена допомога на оздоровлення у розмірі 2464,00 грн. за 2017 рік. Востаннє основна щорічна відпустка надавалася з 19 травня 2018 року терміном на 14 календарних дня за період роботи з 04 листопада 2017 року по 03 листопада 2018 року. Ставка заробітної плати складає 3048 грн. Матеріальна допомоги на оздоровлення за цей період не надавалася (а.с. 7). Також з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зверталася до Словянської міської ради Донецької області з питанням щодо виплати їй матеріальної допомоги на оздоровлення, однак 03 вересня 2018 року за № 1-0-1953-2 отримала відповідь, де зазначено, що Комунальний заклад «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в місті Словянську Донецької області» фінансується шляхом субвенції з обласного бюджету. Адміністрацією закладу складається річний кошторис. Начальником служби у справах дітей Словянської міської ради затверджено кошторис закладу на 2018 рік. Кошти на оздоровлення не закладено. Але в колективному договорі прописано умови вищезазначених виплат. Тому адміністрація закладу надала допомогу на оздоровлення двом вихователям та директору закладу, з фонду економії заробітної плати. [PERSON] була звільнена з посади 11 серпня 2018 року у звязку з переїздом з виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку 4 календарних дня за період роботи з 04 листопада 2017 року по 11 серпня 2018 року, допомога на оздоровлення не виплачена (а.с. 12). Позивач зазначає, що відповідач по теперішній час не виплатив їй матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 3048,00 грн за 2018 рік. Вказані обставини визнані і відповідачем, що підтверджується Довідкою №529 від 05 жовтня 2018 року, виданої комунальним закладом «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов'янську Донецької області», з якої вбачається, що [PERSON] комунальним закладом «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов'янську Донецької області» основна щорічна відпустка надавалася з 19 травня 2018 року терміном на 14 календарних дня за період роботи з 04 листопада 2017 року по 03 листопада 2018 року, а також Відповіддю Словянської міської ради Донецької області від 03 вересня 2018 року за № 1-0-1953-2, де зазначено, що Комунальним закладом «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в місті Словянську Донецької області» затверджено кошторис закладу на 2018 рік у якому кошти на оздоровлення не закладено, але в колективному договорі прописано умови вищезазначених виплат. Тому адміністрація закладу надала допомогу на оздоровлення двом вихователям та директору закладу, з фонду економії заробітної плати. [PERSON] була звільнена з посади 11 серпня 2018 року, в звязку з переїздом, з виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку 4 календарних дня за період роботи з 04 листопада 2017 року по 11 серпня 2018 року, допомога на оздоровлення їй не виплачена (а.с. 7,12). Відповідно до ч.5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів, генеральної угоди на національному рівні, галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів. Відповідно до п.39 розділу 4 «Оплата праці» колективного договору укладеного між адміністрацією і профспілковим комітетом комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов'янську Донецької області» адміністрація зобовязується виплатити допомогу на оздоровлення у розмірі місячного окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. Виплату проводять за місцем основної роботи при наданні їм щорічної відпустки, при цьому розмір виплати на оздоровлення від фактичного відпрацьованого часу не залежить. Але при у випадках виплати компенсації за невикористану відпустку допомога на оздоровлення не виплачується. Але якщо при звільненні робітника, за його бажанням, йому надається невикористана відпустка з подальшим звільненням, право на виплату допомоги на оздоровлення він не лишається (а.с. 8-9). Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на ті підстави, що матеріальна допомога на оздоровлення в обовязковому порядку надається лише медичним та педагогічним працівникам, та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення іншим працівникам закладу не є гарантованою, керівник закладу має право надавати матеріальну допомогу в межах фонду заробітної плати, оскільки такі посилання відповідача спростовуються абзацом 3 пункту 2 Наказу Міністерства соціальної політики України № 526 від 18 травня 2015 року «Про умови оплати праці працівників закладів соціального захисту дітей, закладів соціального обслуговування і центрів соціальних служб для сімї, дітей та молоді» , в якому наказано, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року\~№ 1298\~„Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери (зі змінами) та з метою упорядкування умов оплати праці працівників притулків для дітей служб у справах дітей, центрів соціально-психологічної реабілітації дітей, соціально-психологічної допомоги, соціально-психологічної реабілітації дітей та молоді з функціональними обмеженнями, соціальних гуртожитків для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, соціальних центрів матері та дитини, центрів для ВІЛ-інфікованих дітей та молоді, центрів ресоціалізації наркозалежної молоді, центрів соціальних служб для сімї, дітей та молоді, надано керівникам закладів соціального захисту дітей, закладів соціального обслуговування і центрів соціальних служб для сімї, дітей та молоді в межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах, право надавати працівникам матеріальну допомогу, в тому числі на оздоровлення, в сумі не більшій, ніж один посадовий оклад (одна ставка заробітної плати, тарифна ставка) на рік, крім матеріальної допомоги на поховання. Таким чином Наказ Міністерства соціальної політики України № 526 від 18 травня 2015 року «Про умови оплати праці працівників закладів соціального захисту дітей, закладів соціального обслуговування і центрів соціальних служб для сімї, дітей та молоді» та Постанова Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року\~№ 1298\~„Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери не містять обмежень щодо обовязкового надання допомоги на оздоровлення лише медичним та педагогічним працівникам, а навпаки закріплюють право працівників, які працюють у закладах соціального захисту дітей, закладах соціального обслуговування і центрах соціальних служб для сімї, дітей та молоді, на отримання ними матеріальну допомогу на оздоровлення, в сумі не більшій, ніж один посадовий оклад. Також у Колективному договорі не передбачено, що матеріальна допомога на оздоровлення надається обовязково лише медичним та педагогічним працівникам, а іншим працівникам закладу лише на підставі складеної ними заяви, тому суд вважає, що такі посилання відповідача є надуманими та не підтвердженими належним чином. Також суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що у кошторисі комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов'янську Донецької області» на 2018 рік кошти на оздоровлення не закладено, та вважає їх безпідставними, оскільки реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України»). Отже, матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі місячного окладу є складовою заробітної плати та має бути виплачена [PERSON] при звільнені, не залежно від прописаних статей видатків кошторису комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов'янську Донецької області», оскільки в п. 39 розділу 4 Колективного договору комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов'янську Донецької області» прописані умови виплати матеріальної допомоги на оздоровлення. Крім того, відповідно до п. 40 розділу 4 Колективного договору комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов'янську Донецької області», допомога на оздоровлення при наданні щорічної відпустки гарантовані державою і її виплата є обовязковою. Кошти на цю допомогу передбачаються кошторисом закладу, згідно з Постановою Кабінету міністрів України від 30 серпня 2002 року № 1298 (а.с. 8-11). Таким чином з відповідача комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов'янську Донецької області» підлягає до стягнення заборгованість по заробітній платі [PERSON] яка складає 3048,00 грн. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність». Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу №1. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення). Частиною 2\~ст.2 Закону України «Про оплату праці»\~визначено, що до структури заробітної плати входить додаткова заробітна плата, яка включає, в тому числі, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством. У відповідності до п. 6\~\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13\~"Про практику застосування судами законодавства про оплату праці": "Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення." З огляду на вищезазначене, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги до комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов'янську Донецької області» про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 3048,00 грн. підлягають задоволенню, а тому з відповідача - комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов'янську Донецької області» на користь позивача слід стягнути суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 3048,00 грн. з якої підлягають утриманню податки і обовязкові платежі. Згідно із частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Відповідно до п.п.1,2 ч. 3, ч.8\~ст. 141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов'язані ці витрати з розглядом справи;\~\~чи є розмір таких витрат обґрунтованим. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів. Відповідно до\~ст. 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до\~\~п.48 Постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.14 р.\~\~Витрати на правову допомогу, мають бути документально підтверджені та доведені.\~\~Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, склад та розмір витрат на правничу допомогу, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинен бути наданий детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги і документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому\~законом\~порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати. З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та адвокатом [PERSON] було укладено Договір про надання правничої допомоги від 10 вересня 2018 року щодо надання правничої допомоги щодо підготування позовної заяви від імені [PERSON] до комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов'янську Донецької області» про стягнення заробітної плати (а.с. 14), надано Опис виконаних адвокатом послуг на загальну суму 1000,00 грн. (а.с. 15), а також Квитанцію від 11 жовтня 2018 року, з якої вбачається, що [PERSON] сплатила адвокату [PERSON] послуги з правничої допомоги у розмірі 1000,00 грн. (а.с. 2). Таким чином з комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов'янську Донецької області» на користь [PERSON] підлягає до стягнення понесені нею та документально підтверджені судові витрати по справі у розмірі 1000,00 грн. Також, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ст.4 Закону України Про судовий збір, за подання позовних заяв в порядку цивільного судочинства майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі один відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, за подання позовної заяви немайнового характеру 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Однак, відповідно до п. 1 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно з ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 3048,00 грн. Виходячи з цього, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов'янську Донецької області» на користь держави судовий збір за вимоги майнового характеру у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved