Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

Представник позивача звернувся до Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини. Рішенням №77дванадцятої сесії двадцять третього скликання Приютівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області від 24 грудня 1999 року «Про приватизацію земельних ділянок із земель резервного фонду» було вирішено передати у приватну власність 69 громадянам земельну ділянку площею 529,5 га сільгоспугідь з земель резервного фонду, згідно додатку. 17.05.2000 року рішенням п`ятнадцятої сесії двадцять третього скликання Приютівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області було прийнято рішення №125 «Про розпорядження сільського голови «Про призупинення рішення сільської ради №77 від 24.12.1999 року «Про приватизацію земельних ділянок із земель резервного фонду», яким відмінено рішення сільської ради №77 від 24.12.1999 року як таке, що прийняте з порушенням законодавства. Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 03.12.2018 року у справі №396/1728/18 з посиланням на Рішення Коституційного Суду від 16.04.2009 року №7-рп/2009 було визначено, що Приютівська сільська рада самостійно не мала права визнати незаконним та скасувати власне попередньо прийняте рішення, тому судом визнано незаконним та скасовано рішення Приютівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області 17.05.2000 року №125 «Про розпорядження сільського голови «Про зупинення рішення сільської ради №77 від 24.12.1999 року «Про приватизацію земельних ділянок з земель резервного фонду». Таким чином зазначеним вище рішенням Новоукраїнського районного суду було відновлено дію рішення Приютівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області від 24 грудня 1999 року №77 «Про приватизацію земельних ділянок з земель резервного фонду». Вказане рішення суду набрало законної сили 10.01.2019 року. Приютівська сільська рада вважає Рішення №77 від 24.12.1999 року незаконним, таким, що порушує право комунальної громади на розпорядження земельними ділянками резервного фонду в порядку, визначеному законом. Згідно з інформацією відділу ГУ Держгеокадастру у Новоукраїнському район Кіровоградської області №338/119-19 від 01.10.2019 року - в період 2002-2005 років із зазначених у оскаржуваному рішенні 69 осіб, 18 осіб в різний спосіб довели право на отримання земельних часток (паїв) у власність і оформили право власності на землю. Своє право вказані особи як члени КСП «Дружба» реалізували з дотриманням земельного законодавства і не використовуючи рішення Приютівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області №77 від 24 грудня 1999 року. Тому зазначені 18 осіб не вказуються в якості учасників даного судового процесу. Позивачем зазначено лише 38 осіб в якості відповідачів, 10 осіб на даний час вже померли (щодо правонаступництва позивачу нічого не відомо), 3 осіб взагалі не значаться за адресними даними ВОМІР. [PERSON] значилась в Додатку під №51, на даний час носить прізвище [PERSON]. [PERSON] зазначено відповідачем в якості спадкоємця [PERSON] .. Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області 03.12.2018 року у справі №396/1728/18 визнано незаконним та скасовано рішення Приютівської сільської ради №125 від «Про розпорядження сільського голови «Про призупинення рішення сільської ради» від 17.05.2000 року. На виконання рішення Приютівської сільської ради Новоукраїнського району про передачу у приватну власність земельної ділянки № 77 від 24.12.1999 року, в 2019 році частина осіб, зазначених у додатку до Рішення №77, почали звертатись до Приютівської сільської ради з проханням виділити на місцевості (в натурі) належну кожному з них земельну ділянку з земель резервного фонду. Приютівська сільська рада на даний час не має підстав задовольнити заяви зазначених у Додатку до Рішення № 77 громадян, оскільки рішення № 77 було прийняте з порушенням закону, громадяни не підтвердили своє право на земельну частку (пай) належними документами, і позивач під час розгляду даних заяв має керуватись положеннями діючого законодавства, зокрема Земельним кодексом України, Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», якими не визначено відповідного порядку для передачі сільською радою у приватну власність окремим громадянам земельних ділянок з підстав пропущення їх у списку-додатку до державного акта колективної власності КСП «Дружба» . Жоден з указаних в Додатку до Рішення № 77 осіб починаючи з 1999 року не здійснювали на підставі цього рішення жодних дій для реалізації свого права на земельну частку (пай). На підставі Рішення № 77 від 24.12.1999 року 19 осіб в поточному році звернулись до Новоукраїнського районного суду з позовами про виділення в натурі на місцевості земельної ділянки (об`єднана цивільна справа № 396/1283/19, провадження №2/396/472/19). Рішення Приютівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області №77 від 24 грудня 1999 року «Про приватизацію земельнич ділянок із земель резервного фонду» приймалось з метою реалізувати право фізичних осіб на отримання землі. З назви рішення вбачається, що мова йде про приватизацію земельних ділянок, а в преамбулі рішення йде посилання на нормативні акти які регулюють оформлення право на земельну частку (пай). Тобто, в одному рішенні Приютівська сільська рада поєднала два різні і взаємовиключні порядки оформлення права на землю. Під час арифметичного поділу площі сільгоспугідь, які мали бути передані у приватну власність Рішенням №77 від 24.12.1999 року, на кількість громадян у Додатку№1, виявилось, що середній розмір земельної частки (паю) не відповідає тому, який було визначено під час паювання земель КСП «Дружба». Пунктом 2 Указу Президента України №720/95 від 08.08.1995 року передбачено: «Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, а тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і запишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акти на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.» Паюванню підлягали згідно з п.1 Указу лише землі колективної власності, а не землі резерву. В подальшому затвердження розмірів земельного паю, видача сертифікатів здійснювалось основі п.п.4,5 Указу №720/95. Згідно з п.7 Указу резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійно проживання. Фактично Рішенням №77 від 24.12.1999 року визначено право конкретних осіб на земельну частку (пай), що суперечить вимогам пунктів 3,4 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N720/95, оскільки рішення про право громадян на земельну частку (пай) мало бути прийняте комісією по розпаюванню КСП «Дружба» та затверджено загальними зборами член КСП «Дружба». Сільська рада станом на 1999 рік і на даний час не має повноважень щодо визнання громадянами права на земельну частку (пай), тому Рішення №77 від 24.12.1999 року позивач вважає прийняте з порушенням власних повноважень органу місцевого самоврядування. Всупереч вказаному рішенням сесії №77 від 24.12.1999 року передано не у колективну, а у приватну власність земельні ділянки з числа земель резервного фонду, що суперечить передбаченому порядку. За повідомленням архівного відділу Новоукраїнської РДА №01-20 від 22.03.2019 року в рішеннях сесії Приютівської сільської ради за 1999 - 2001 роки відомості про передачу земель резервного фонду в землі колективної власності КСП «Дружба» не виявлено. Також не утворювалась комісія по перерозподілу земель резервного фонду в 1998-1999 роках Приютівською сільською радою, що підтверджується повідомленням архівного відділу Новоукраїнської РДА №01-20/127 від 03.06.2019 року. Приютівська сільська рада вважає Рішення №77 від 24.12.1999 року незаконним, таким, що порушує право комунальної громади на розпорядження земельними ділянками резервного фонду в порядку, визначеному законом, у зв`язку з чим просить його скасувати. Ухвалою судді Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 26.12.2019 року відкрито загальне позовне провадження по даній цивільній справі та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 04.02.2020 року, за клопотанням відповідачів та представників відповідачів підготовче судове засідання відкладено на 20.02.2020 року, 20.02.2020 року ухвалою суду вирішено питання щодо клопотання про залишення позовної заяви без розгляду та ухвалою від 20.02.2020 року залучено третіх осіб, підготовче судове засідання відкладено на 19.03.2020 року, ухвалою суду від 19.03.2020 року продовжено підготовче провадження на 30 днів у зв`язку з неповідомленням про розгляд справи третьої особи на 16.04.2020 року, 16.04.2020 року за клопотанням представника позивача відкладено підготовче судове засідання на 13.05.2020 року. 13.05.2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.06.2020 року, 01.06.2020 року оголошено перерву до 11.06.2020 року. 20.02.2020 року від представників відповідачів адвокатів Березовської І.А. та Ковальової Г.К. в інтересах відповідачів подано заяву про застосування строків позовної давності, свою заяву мотивують тим, що оскільки позивачу було відомо про оскаржуване рішення з моменту його прийняття, проте позов до суду про його скасування подано через 20 років, тому просять відмовити в позові, застосувавши строки позовної давності, передбачені ст.257 ЦК України. 11.03.2020 року через канцелярію суду надійшли пояснення від третьої особи - представника Новоукраїнської районної державної адміністрації Кіровоградської області, зі змісту яких вбачається, що третя особа просить відмовити у позові, посилаючись на ч.ч.1,9,10,11 ст.25, ч.1, 7 ст.122 Земельного Кодексу України, п.7 УказуПрезидента України №720/95 від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», вважає, що громадяни України мають право на одерження земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації відповідно до ст.116 ЗК та на підставі рішення Приютівської сільської ради №77 від 24.12.1999 року. Крім того, вважає, що всі особи, які зазначені у додатку до рішення №77 повинні бути учасниками справи, так як невідомо чи на підставі вищезазначеного рішення громадяни отримали у власність земельні ділянки чи у інший спосіб. Крім того, вважає, що іншою підставою для відмови в задоволенні цього позову являється пропуск позивачем строку позовної давності. 13.05.2020 року від представника відповідача - адвоката Гури К.В. в інтересах [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву Приютіської сільської ради, відповідно до якого відповідач та представник вважають, що позов є безпідставним та необгрунтованим і задоволенню не підлягає. У відзиві представник зазначає, що згідно оскаржуваного рішення у приватну власність громадян передано земельньну ділянку площею 529,5 га - 69 громадянам. Але з позовом Приютівська сільська рада Новоукраїнського району Кіровоградської області звернулась лише до 38 громадян. Фактично Приютівська сільська рада Новоукраїнського району Кіровоградської області, хоче скасувати право власності лише 38 громадян, а за іншими 31 громадянином визнає право власності, яке надано оскаржуваним рішенням. Тобто Позивач, обмежує інтереси тих громадян, які є відповідачами по даній справі. Вважає, що відповідач є не належним, оскільки не має на оскаржуване рішення жодного впливу і відповідно не має ні повноважень, ні обов`язків щодо винесення оскаржуванного рішення та його визнання недійсним. 01.06.2020 року від представника відповідача адвоката Замедянської Н.М. в інтересах відповідача [PERSON] надійшли пояснення відповідно до яких, в позові просить відмовити, свої пояснення мотивує тим, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Але позивач обмежився лише твердженнями про незаконність Рішення № 77 від 24 грудня 1999 року «Про приватизацію земельних ділянок із земель резервного фонду» Приютівської сільської ради Дванадцятої сесії двадцять третього скликання, обґрунтовуючи це відсутністю в архівах певних документів станом на 2020-й рік. Вважають, що належних доказів не надав позивач. Вважають, що Рішення № 77 від 24 грудня 1999 року прийнято відповідно до чинного на той час Земельного Кодексу України від 18.12.1990 року, Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих в приватну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», а також інших нормативних документів та за клопотанням комісії по перерозподілу земель резервного фонду, про що зазначено в Рішенні № 77 від 24.12.1999 р. Відповідач вважає, що він як член Колективного сільськогосподарського підприємства «Дружба» був обгрунтовано включений до списку на отримання земельної ділянки (паю) в середньому розмірі земельної частки (паю) по КСП «Дружба» Приютівської сільської ради Новоукраїнського району 6,9 га умовних кадастрових гектарів сільгоспугідь, яка має бути виділена з земель резервного фонду Приютівської сільської ради. Про прийняте рішення йому не було повідомлено, сертифікат не видавався. На той час він не проживав у селі Приют, так як навчався у технікумі та проживав у смт. Компаніївка. Про прийняте рішення №77 від 24.12.1999 року він дізнався лише у кінці 2018 року, тому вважає вищевказане рішення чинним та таким що підлягає виконанню. Вважають, що позов Приютівської сільради не може бути задоволений також у зв`язку з тим, що він суперечить висновку Конституційного суду України, що зроблений ним в Рішенні від 16.04.2009 року № 7-рп/2009, в мотивувальної частини якого зазначено: «органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами...». Висновок Конституційного суду: орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, вважає, що Стаття 152 Земельного Кодексу України, на яку посилається позивач не передбачає повноважень місцевих органів здійснювати самозахист. Відповідно до ст.393 Цивільного Кодексу України орган місцевого самоврядування також не є суб`єктом звернення до суду за захистом своїх прав, а, напроти, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом місцевого самоврядування, має право вимагати визнання даного акту незаконним та скасування. Повноваження органів місцевого самоврядування в галузі земельних відносин, які визначені ст.9, 122 ЗК України, також не передбачають самозахист цих органів, а тільки право розпорядження землями комунальної власності відповідних територіальних громад «для всіх потреб» (ч.1 ст.122 ЗК України). Статті 144,145 ЗК України, на які посилається позивач як на підставу позову, не регулюють правові відносини, які є предметом позову. Представник позивача - адвокат Руденко Г.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити посилаючись на позовну заяву. 01.06.2020 року в судовому засіданні пояснила, що Приютівська сільська рада в оскаржуваному рішенні вирішила поєднати і право на приватизацію та право на земельний пай. Однак в наявності були лише землі колективної власності, а в рішенні №77 вказали про землі резервного фонду, всупереч Указу Президента п2.3, не сільська рада повинна рішення видавати, а загальними зборами комісії потрібно було приймати рішення, тому вважає що вийшли за межі повноважень, у позивача була відсутня правова підстава для розпорядження землями резервного фонду та передавати їх у приватну власність. Землі з резервного фонду надаються громадянам, які мають підтверджене право на землю - сертифікат на землю. Підставою звернення до суду, стало те що рішенням суду в 2019 році було скасовано рішення Приютівської сільської ради від 1999 року про призупинення рішення №77. З 1999 по 2018 рік ніхто з відповідачів не звертався щодо виконання рішення, оскільки воно було зупинене. Після скасування рішення, громадяни, зазначені у списку почали звертатися з вимогами про виділення в натурі земельної ділянки, однак правової підстави для цього відсутні. Представник відповідачів Руденко М.В., [PERSON]., [PERSON], [PERSON]., [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] , [PERSON] - адвокат Березовська І.А. в судовому засіданні просила відмовити в позові повністю. 01.06.2020 року в судовому засіданні пояснила, що кожний реалізовує свої повноваження в межах закону. В рішенні №77 від 24.12.1999 року позивач передав у приватну власність громадянам земельну ділянку з земель резервного фонду. Вважає, що позивач, звернувшись до фізичних осіб із вказаним позовом не навів жодних правових норм, які були порушені останніми, а навпаки відповідачі наполягають на виконанні вказаного рішення. Також вказує на те, що жодним нормативним документом не передбачено право на звернення до суду про скасування власного рішення органом місцевого самоврядування, тобто сільська рада не може звертатися до суду з позовом про скасування свого ж рішення. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON]., [PERSON], - адвокат Ковальова Г.К. в судовому засіданні 01.06.2020 року просила відмовити в позові, посилаючить на позовну давність, строки якої сплинули. Також вказала, що відповідачами не вірно вказано громадян, які зазначені в списку, яким передано земельну ділянку у приватну власність, вони не є відповідачами, оскільки жодним чином не порушили право позивача, вважає, що останні можуть приймати участь у справі лише як треті особи. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - адвокат Гура К.В. в судовому засідані просив відмовити в позові посилаючить на поданий відзив. 01.06.2020 року в судовому засіданні зазначив, що дана справа не підсудна місцевому загальному суду, оскільки Конституційний Суд в своєму рішенні від 01.04.2010 року зазначив, що вирішення земельних спорів належить до юрисдикції адміністративних судів, підвідомчість вибрана не вірно. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Замедянська Н.В. в судовому засіданні просила відмовити в позові повністю, посилаючись на подані пояснення. 01.06.2020 року в судовому засіданні пояснила, що відповідно до рішення Конституційного Суду від 16.04.2009 року оскарження рішення має право, однак в межах повноважень, спосіб повинен бути визначений законами, адже Земельним кодексом не передбачено самозахист органів місцевого самоврядування, тобто вони не можуть звертатися до суду з позовом про скасування свого ж рішення. Орган місцевого самоврядування у відповідності до ст.393 ЦК не є суб`єктом оскарження. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином. Представник третьої особи Новоукраїнської районної державної адміністрації Кіровоградської області в судове засідання не з`явився, подано заяву про розгляд справи без участі представника. Представник Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області в судове засідання не з`явився, по невідомим суду причинам, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи та подані докази, з"ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що рішенням №77 дванадцятої сесії двадцять третього скликання Приютівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області від 24 грудня 1999 року «Про приватизацію земельних ділянок із земель резервного фонду» було вирішено передати у приватну власність 69 громадянам земельну ділянку площею 529,5 га сільгоспугідь з земель резервного фонду, згідно додатку (Т.1 а.с.7-9). 17.05.2000 року рішенням п`ятнадцятої сесії двадцять третього скликання Приютівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області було прийнято рішення №125 «Про розпорядження сільського голови «Про призупинення рішення сільської ради №77 від 24.12.1999 року «Про приватизацію земельних ділянок із земель резервного фонду», яким відмінено рішення сільської ради №77 від 24.12.1999 року як таке, що прийняте з порушенням законодавства (Т.1 а.с.10). Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 03.12.2018 року у справі №396/1728/18 з посиланням на Рішення Коституційного Суду від 16.04.2009 року №7-рп/2009 було визначено, що Приютівська сільська рада самостійно не мала права визнати незаконним та скасувати власне попередньо прийняте рішення, тому судом визнано незаконним та скасовано рішення Приютівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області 17.05.2000 року №125 «Про розпорядження сільського голови «Про зупинення рішення сільської ради №77 від 24.12.1999 року «Про приватизацію земельних ділянок з земель резервного фонду». Рішення не оскаржувалося та набрало чинності 10.01.2019 року (Т.1 а.с.11-13). Згідно з інформацією відділу ГУ Держгеокадастру у Новоукраїнському район Кіровоградської області №338/119-19 від 01.10.2019 року 18 осіб, які зазначені в додатку №1 до рішення №77 від 24.12.1999 року, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] отримали земельні частки (паї) та в подальшому земельні ділянки на підставі розпорядження голови Новоукраїнської районної державної адміністрації №1222-р від 11.11.2005р. та розпорядження голови Новоукраїнської районної державної адміністрації №227-р від 29.03.2002 року (Т.1 а.с.16). Відповідно до довідки, виданої архівним відділом Новоукраїнської районної державної адміністрації від 03.06.2019 року за №01-20/127 Архівний відділ повідомляє, що в рішеннях сесій Приютівської сільської ради за 1998-1999 роки відомостей про утворення комісії про перерозподіл землі резервного фонду не виявлено (Т.1 а.с.17). Відповідно до довідки виданої архівним відділом Новоукраїнської районної державної адміністрації від 22.03.2019 року за №01-20/100 Архівний відділ повідомляє,що в рішеннях сесій Приютівської сільської ради за 1999-2001 роки відомостей про передачу земель резервного фонду в землі колективної власності КСП «Дружба» не виявлено (Т.1 а.с.18). Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Як передбачено ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Частиною 1 статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; представницький орган місцевого самоврядування - виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення; загальний склад ради - кількісний склад депутатів ради, визначений радою відповідно до закону; склад ради - кількість депутатів, обраних до відповідної ради, повноваження яких визнано і не припинено в установленому законом порядку; правомочний склад ради - кількість депутатів, обраних до відповідної ради, повноваження яких визнано і не припинено в установленному законом порядку, яка становить не менш як дві третини від загального складу ради. Відповідно до ч.2 ст. 2 даного закону місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Як зазначено в ч.1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. А згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 вказаного закону виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради здійснюється вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Як встановлено судом та вбачається з рішення №77 дванадцятої сесії двадцять третього скликання Приютівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області від 24 грудня 1999 року «Про приватизацію земельних ділянок із земель резервного фонду» було вирішено передати у приватну власність 69 громадянам земельну ділянку площею 529,5 га сільгоспугідь з земель резервного фонду, в додатку до рішення зазначено прізвища імена та по батькові громадян, хто саме має право на отримання земельних ділянок. Дане рішення було призупинене рішенням №125 від 17.05.2000 року п`ятнадцятої сесії двадцять третього скликання Приютівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, яке було скасоване лише Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 03.12.2018 року у справі №396/1728/18, яке вступило в законну силу 10.01.2019 року. Тобто на даний час рішення №77 дванадцятої сесії двадцять третього скликання Приютівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області від 24 грудня 1999 року чинне. У пункті 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» установлено, що створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання. Статтею 5 ЗК України 2002 року передбачено, що сільські і селищні Ради народних депутатів створюють на своїй території резервний фонд земель за погодженням місцерозташування з землекористувачем. Згідно з частинами 1, 10, 11 статті 25 ЗК України 2002 року при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині 1 цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій. Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням. Аналогічні норми містила стаття 5 ЗК України 1990 року, чинна на момент прийняття рішення Новоукраїнського району Кіровоградської області від 24 грудня 1999 року «Про приватизацію земельних ділянок із земель резервного фонду». Однак, як вбачається з матеріалів справи за 1998-1999 роки не створювалася комісія про перерозподіл землі резервоного фонду та не відбулася передача земель резервного фонду в землі колективної власності КСП «Дружба». Резервний фонд формується на підставі рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування. Таке рішення у матеріалах справи відсутнє. Відповідно до ст.393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Устатті 6 Конвенції, закріплено принцип доступу до правосуддя. Згідно із частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Частиною першою статті 19 ЦПКУкраїни визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (правовий висновок Верховного Суду України № 6-84цс14 від 03 вереня 2014 року). Разом з тим визначення предмета, підстав позову та відповідача у спорі - це право, яке належить позивачу (стаття 13 ЦПК України). Установлення обґрунтованості позову - це обов`язок суду, який здійснюється під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (статті 89, 263, 264 ЦПК України). Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 607/6092/18 (провадження № 14-483цс18) та від 06 лютого 2019 року у справі № 607/6079/18 (провадження № 14-485цс18). З огляду на наведені положення норм ЦПК України спір, що виник між сторонами, де позивачем є орган місцевого самоврядування, а відповідачами - фізичні особи, за суб`єктним складом є цивільно-правовим, а юрисдикція щодо його розгляду належить суду загальної юрисдикції. За приписами ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування», місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. В силу ч.ч.3, 5 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Враховуючи наведене вище, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод органів місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування у визначених законом випадках є рівними за статусом носіями державної влади як і державні органи (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі 4/166"Б"). Частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон про місцеве самоврядування) передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органом місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншим законами. Статтею 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад Відповідно до ст.18 Закону України «Про місцеве самоврядування» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. При цьому, відповідно до положень ст.4 вищевказаного Закону одним із принципів місцевого самоврядування є судовий захист прав місцевого самоврядування. Згідно із положеннями, зокрема, ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів. З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором. За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга ст. 78 ЦПК України). За положеннями ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог. Тобто, відповідно до вимог ст.12, 13 ЦПК України позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 78-80 ЦПК України, зазначені ним обставини. Оскільки позивачем не надано жодного доказу в обгрунтування позову, суд позбавлений можливості встановити факт порушення рішенням прав та законних інтересів позивача відповідачами. Якщо за результатами розгляду справи факт такого порушення не встановлено, суд не має підстав для задоволення позову. Аналізуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про визнання незаконним та скасування рішенняПриютівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області від 24 грудня 1999 року «Про приватизацію земельних ділянок із земель резервного фонду», оскільки позивачем не доведено, які саме права або інтереси порушено, в чому воно полягає, ким не визнається або оспорюється. Звертаючись до суду, позивачем не доведено факту протиправної поведінки відповідачів, не вказано, чим саме відповідачами порушено права позивача, та останній обрав неефективний спосіб захисту прав, та не доведено це у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України. Згідно з частиною першою, другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Згідно з положеннями статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України (2004 р.), норми якої кореспондуються зі статтею 51 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIІІ, чинній з 15.12.2017 р.). Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. Всупереч цих вимог, позивачем пред`явлено позов до відповідачів, які є неналежними відповідачами у справі, оскільки відповідачі - громадяни, які долучені до списку, яким передано в приватну власність земельні ділянки з земель резервного фонду Рішенням, яке виніс сам позивач. Відповідачі не мають на оскаржуване рішення жодного впливу і відповідно не мають ні повноважень, ні обов`язків щодо винесення оскаржуванного рішення та його визнання недійсним. Відповідачі ніяким чином не можуть порушити права Приютівської сільської ради, навпаки позивач порушує права громадян просячи скасувате оскаржуване рішення. До закінчення підготовчого провадження представник позивача не подав до суду клопотання про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідача. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не взмозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача). Між тим, позивачем не доведено та не надано належних і допустимих доказів на підтвердження порушення його прав чи законних інтересів відповідачами по справі при винесенні самим позивачем Рішення №77 від 24 грудня 1999 року «Про приватизацію земельних ділянок із земель резервного фонду». Представниками відповідачів Березовською І.А. та Ковальовою Г.К. 20.02.2020 року подано заяву про застосування строків позовної давності, яка була підтримана і в судовому засіданні. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права. Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил статті 261 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності, відповідно до ст.264 ЦК України, переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Тобто після переривання перебіг позовної давності починається спочатку. Приютівська сільська рада винесла своє рішення №77 на дванадцятій сесії двадцять третього скликання 24 грудня 1999 року, однак оскаржуване рішення було призупинене рішенням №125 від 17.05.2000 року п`ятнадцятої сесії двадцять третього скликання Приютівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області. Таким чином на період зупинення Рішення №77 від 24 грудня 1999 року, останнє не було чинне, отже строк позовної давності перервався до моменту вступу в законну силу рішення Новоукраїнського районного суду від 03.12.2018 року про скасування Рішення №125 від 17.05.2000 року, яке набрало чинності 10.01.2019 року. Таким чином перерваний термін позовної давності почався 10.01.2019 року. З цих підстав суд вважає, що позовна давність не сплила, а заява представників відповідачів про застосування позовної давності є безпідставною. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову Приютівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської областіпро визнання незаконним та скасування рішення, оскільки позов пред`явлено до неналежних відповідачів, позивачем не доведено факту протиправної поведінки відповідачів, не вказано, чим саме відповідачами порушено права позивача, та не доведено це у встановленому законом порядку. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає за необхідне покласти їх на позивача.

Outcome: dismissed