Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що з 10.04. 2012 року по 05.02. 2015 року перебував у трудових правовідносинах із відповідачем. 05 лютого 2015 року він був звільнений з ПАТ "Азовзагальмаш" у зв'язку із скороченням штату, відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Також зазначив, що на час звільнення роботодавець не сплачував йому заробітну плату з липня 2014 року, а після звільнення позивач не отримав усі належні йому виплати при звільненні. В обґрунтування моральної шкоди зазначив, що внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати було порушено нормальний уклад його життя, що призвело до душевних страждань та, як наслідок, потребування додаткових значних зусиль для організації свого життя. Просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 13485,42 гривень, суму середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні по день фактичного розрахунку, моральну шкоду у розмірі 10000 гривень, всі понесені позивачем витрати пов'язані із поданням позову, а також допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі. В судове засідання позивач та його представник надали заяви, якими підтримали позовні вимоги та просили розгляд справи здійснити без їх участі. Представник відповідача ПАТ "Азовзагальмаш" [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судове засідання надала заперечення проти позову, в яких посилалась на те, що сума заборгованості по заробітній платі підприємства перед позивачем у розмірі 13485,42 гривень виплачена 14.07.2015 року. Також зазначив, що позивач не звертався до відповідача із вимогою про здійснення остаточного розрахунку, тобто строки розрахунку не порушені, а тому і не підлягає стягненню середній заробіток. Крім того зазначила, що в останній робочий день (05.02.2015 року) позивач був відсутній на роботі, що підтверджено графіком обліку робочого часу. Крім того, позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди на її думку взагалі не доведені позивачем. В задоволенні позовних вимог просила відмовити у повному обсязі. Враховуючи відсутність заяви відповідача про розгляд справи за його відсутності та неповідомлення ним про причини неявки, суд, відповідно до ст.224 ЦПК України, за згодою позивача здійснив заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] в період з 10 квітня 2012 року по 05 лютого 2015 року працював в ПАТ "Азовзагальмаш". 05.02.2015 року позивача звільнено з підприємства у зв'язку із скороченням штату відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. (а.с.4-5) З довідки № 238/ро-533 від 27.07. 2015 року встановлено, що заборгованість підприємства по заробітній платі перед у розмірі 13485,42 гривень, а також компенсація за затримку заробітної плати у розмірі 4265,98 гривень, виплачені йому 14.07.2015 року.(а.с.27) Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обов'язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено та визнано представником відповідача в своїх запереченнях, що відповідачем при звільненні не була виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 13485,42 гривень, а була виплачена лише 14.07.2015 року.(а.с.24) Враховуючи, що позивачу в повному обсязі виплачена заборгованість по заробітні платі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Зі справи вбачається, що відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася, та остаточний розрахунок при звільненні був проведений лише 14.07.2015 року, що підтверджується банківською випискою з особового рахунку позивача. Разом з цим, в писмових запереченнях відповідач наполягав на тому, що в день свого звільнення 05.02.2015року [PERSON] не працював, що на думку суду підтверджується табелем обліку робочого часу, де в графі за 04 лютого 20145 року стоїть позначка «М». Як роз'яснено листом ПАТ «Азовзагальмаш» від 24.02.2014 року, така позначка відповідає дню відсутності працівника на роботі під час простою. Але позивач заперечував такі обставини, стверджував, що він виходив на роботу в день звільнення, хоча на підприємстві був простій. [PERSON].пояснив суду, що 05.02.2015 року він подав заяву про звільнення, і вважає, що відповідач повинен був розрахуватися з ним в той же день. З метою перевірки доводів позивача підприємством наданий суду обхідний лист на звільненого від 05.02.2015 року вбачається, що він в той же день отримав усі відмітки погодження для звільнення в цей же день, йому невідкладно була вручена трудова книжка. Таким чином, вважати, що позивач в день звільнення був відсутній на роботі не можна, і підстав для відмови у задоволенні позову немає. Відповідно до змісту статті 116 КЗпП України обов'язок працівника звернутися до працедавця із вимогою про здійснення остаточного розрахунку виникає у випадку, якщо працівник в день звільнення не працював. Відповідно до статті 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Як роз'яснено в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» (далі постанова Пленуму ВСУ), установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі,- наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Згідно довідки № 238/ро-534 від 27.07.2015 року сума середньоденної заробітної плати становить 174,35 гривень та розрахована відповідно до Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати". Із цим розрахунком суд погоджується та бере його до уваги. Тому, встановивши, що позивач був на роботі у день звільнення, і з урахуванням кількості 118 робочих днів у період з 05.02.2015 року до 14.07.2015 року, тобто, до дати фактичного розрахунку, і з урахуванням розміру середньоденної заробітної плати позивача в сумі 174,35 грн., який сторони не оспорювали, [PERSON] підлягає до виплаті заробітна плата за затримку розрахунку при звільненні в сумі 20573,30 грн. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного, що протягом часу після звільнення позивач не отримував повний та остаточний розрахунок по заробітній платі, отже, в результаті порушення відповідачем трудових прав позивач зазнав моральних страждань. За ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За таких обставин, враховуючи глибину та тривалість моральних страждань, на які посилається позивач, засади розумності і справедливості, суд вважає, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 500,00 гривень є достатньою сумою для компенсації завданої шкоди, а тому позовні вимоги задовольняє частково. Стосовно позовної вимоги про негайне виконання рішення суду, суд зазначає, що положенням ст. 376 ЦПК України закріплено вичерпний перелік випадків негайного виконання рішення, а тому, оскільки судом відмовлено у задоволенні позову в частині стягнення заробітної плати, тому підстав для звернення судового рішення до негайного виконання у суду не має. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, то оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, суд відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стягує з відповідача на користь держави судовий збір в частині позовних вимог майнового характеру 243,60 гривень, та в частині позовних вимог немайнового характеру - 243,60 гривень, а всього 487,20 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial