Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

01.02.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому вказала, що 17 вересня 2011 року зареєструвала з ним шлюб. Від спільного проживання народилися дочка [PERSON], [INFO]. Одруження з відповідачем виявилося невдалим. Із-за неповаги до неї, приниження, вживання спиртних напоїв спільне проживання з ним стало неможливим. У сім'ї виникають сварки, фактично шлюбні відносини між ними припинені і протягом останніх трьох місяців вони спільно не проживають. З вини відповідача сумісне життя і збереження шлюбу стали неможливими. В судовому засіданні позовні вимоги підтримала, вказала, що відповідач постійно зловживає спиртними напоями при цьому застосовує до неї фізичне насильство. Він неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУАП, після чого змінював свою поведінку лише на короткий період часу. При розмові з ним у телефонному режимі він повідомив її що проживає в цивільному з іншою жінкою, що робить неможливе з ним примирення. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, в судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення, на підставі доказів наданих позивачкою та матеріалів справи, при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Так, статтею 24 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 2 ст. 112 Сімейного кодексу України встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинено, відповідач застосовує до позивачки фізичне насильство, за що притягувався до адміністративної відповідальності за ч.ч.1,2 ст. 173*2 КУАП, усунувся від ведення домашнього господарства. При таких обставинах збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки. Відповідач байдуже ставиться до можливого розірвання шлюбу, своїх заперечень щодо позову не подав, що суд розцінює, як згоду на розірвання шлюбу. На підставі наведеного,

Outcome: approved