Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів, про визнання права власності на земельну ділянку, вказавши, що 30.01.2008 року між ними та відповідачами, було укладено договір купівлі - продажу домоволодіння [ADDRESS] у зв'язку з чим вони та малолітня [PERSON] стали власниками домоволодіння, кожному з них належить по 1/3 частці домоволодіння. Вказаним договором було передбачено, що земельна ділянка, на якій розташоване зазначене домоволодіння, після оформлення продавцями державного акта про право власності на земельну ділянку, повинна в подальшому, за окремим договором, перейти у власність покупців. Після укладання зазначеного договору вони намагались вмовити відповідачів виконати обов'язок щодо оформлення земельної ділянки, однак відповідачі уникають цього оформлення. Управління земельних ресурсів виконкому Криворізької міськради відмовили їм в оформленні права власності, оскільки на земельну ділянку вже видано державний акт про право приватної власності на землю від 25.02.1997 р. № 793 на ім'я [PERSON], а орган місцевого самоврядування не може втручатись у здійснення права приватної власності. Просять суд на підставі ст.120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, визнати за ними та малолітньою [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,0568 га на якій розташоване домоволодіння [ADDRESS] в рівних частках, що дорівнюють 1/3 частку для кожного. Позивачі [PERSON], та [PERSON], що також діє в інтересах малолітньої [PERSON], [INFO], звернулися до суду з заявою про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] кожний окремо звернулася до суду з заявами про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнають. Представник третьої особи - Управління Держземагентства у Криворізькому районі Дніпропетровської області у судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлені. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 30 січня 2008 року між відповідачами [PERSON],[PERSON], та позивачами [PERSON], [PERSON], що діє від свого імені та як законний представник своєї малолітньої доньки [PERSON], [INFO] (а.с. 7 - свідоцтво про народження ) було укладено договір купівлі - продажу домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 914 (а.с.12) Як вбачається з матеріалів справи та з копії договору купівлі - продажу від 30.01.2008 року [PERSON], [PERSON], та малолітня [PERSON] набули право власності на зазначене вище домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,0568 га.(а.с.22-23) в рівних частках, що дорівнює 1/3 частка для кожного. Даний факт був перевірений судом та підтверджений витягом КП ДОР «Криворізьке БТІ» про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.03.2008 року (а.с. 15). Отже, предметом судового спору є земельна ділянка під отриманим позивачами у власність будинком з господарськими приміщеннями. З цих підстав предметом доказування є встановлення обсягу прав, які мали власники будинку (право власності чи право володіння і користування), тобто [PERSON], на спірну земельну ділянку (померла 08.04.2007 року, за життя склала заповіти, яким заповіла належне їй майно своїм дітям - [PERSON] та [PERSON] ), а потім [PERSON] та [PERSON] як спадкоємці, які належним чином право власності на спірну земельну ділянку не оформили та не отримали у визначеному законом порядку Державний акт на право приватної власності на землю на своє ім'я. При зверненні позивачів до управління земельних ресурсів виконкому Криворізької міськради, їм було відмовлено у оформленні спірної земельної ділянки з тих підстав, що органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатися у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою (за державним актом спірна земельна ділянка належить [PERSON] ), також звернуто увагу на те, що у п. 1 договору купівлі-продажу від 30.01.2008 року зазначено, що земельна ділянка знаходиться в користуванні продавців - [PERSON] та [PERSON], які не переоформили правовстановлюючі документи на земельну ділянку на підставі свідоцтва про право на спадщину. За таких підстав вони вимушені звернутися до суду. Належність спірної земельної ділянки [PERSON], яка як вже встановлено з матеріалів справи померла 08.04.2007 року підтверджується копією державного акту від 25 лютого 1997 року, актом встановлення меж земельної ділянки, що передається у приватну власність та користування від 03.11.1996 року (а.с. 22-23). Відповідно до матеріалів справи, судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 21.12.2007 року належало на праві приватної спільної часткової власності 5/6 частки житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] та належало 5/6 частки земельної ділянки, що знаходиться за зазначеною адресою. [PERSON] на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 21.12.2007 року належало на праві приватної спільної часткової власності 1/6 частка житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] та належало 1/6 частка земельної ділянки, що знаходиться за зазначеною адресою. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Як зазначено в ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (із змінами, внесеними Законом України від 5 березня 2009 року № 1066-V1). Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті, яка передбачає, що право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно - правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. В ст. 116 ЗК України від 25 жовтня 2001 року № 2768 - 111 теж зазначено, що набуття права на землю громадянам та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. У відповідності зі ст. 328 ЦК України право власності виникає на підставах, не заборонених законом, і вважається придбаним правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом. За приписами ч.1 і ч.2 ст.120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) та ч.1 і ч.2 ст.377 ЦК України (в редакції, що діяли до прийняття Закону України № 1702- VI від 05 листопада 2009 року) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Пленум Верховного Суду України в п.18 постанови № 7 від 16.04.2004р. „Про застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ " роз'яснив, що при переході права власності на будівлі та споруди разом з цими об'єктами переходить й право власності чи право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не встановлено в договорі відчуження будівлі та споруди. Законність володіння, користування й розпорядження позивачами житловим будинком з надвірними будівлями, що розташований за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Грозненська, 30 ніким не заперечується. Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; Пункт "а" частини першої статті 81 із змінами, внесеними згідно із Законом N 997-V ( 997-16 ) від 27.04.2007 Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності. Виходячи з вищенаведеного, з огляду на перелічені обставини справи закон прямо не забороняє суду ухвалити рішення щодо визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, що набуте на законних підставах, оскільки зробити це у якийсь іншій спосіб є неможливим, тому право позивача є порушеним і підлягає захисту. Аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, оскільки позивачам на праві спільної часткової власності належить по 1/3 частці кожному, житлового будинку з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташований за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Грозненська, 30, то і відповідно з вимогами ст.120 ЗК України за позивачами може бути визнано право власності на вищевказану земельну ділянку, таким чином суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Позивачі не вимагають компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved