Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Позивач звернулася Виноградівського районного суду із позовом до Королівської селищної ради, третя особа: Виноградівська державна ноаріальна контора про визнання права власності на майно. Вимоги заявленого позову мотивує тим, що 21 липня 2000 року померла мати позивачки - [PERSON]. Після її смерті залишилося спадкове майно - житловий будинок з надвірними спорудами в смт. Королево по вул. Центральна (Червоноармійська), 121. Письмового розпорядження майном на випадок своєї смерті нею зроблено не було. Інших спаджкоємців крім позивачки не має. Батько позивачки, [PERSON], помер 03.05.1985 року. Згідно довідки КП «Виноградівське РБТІ» за №727 від 06.10.2017р. та технічного паспорту на житловий будинок даний житловий будинок будівництвом завершений. Згідно даних КП «Виноградівське РБТІ» та довідки виконавчого комітету Королівської селищної ради №2916 від 12.10.2017 року житловий будинок в смт.Королево по вул.Центральна, 121 рахується за матір»ю позивачки-Чейпеш [PERSON] на підставі будівельного паспорту, виданого 08.07.1982 року на її ім'я. Позивачкою [PERSON] у встановлений законом термін прийнято спадщину, так як вона проживала разом зі спадкодавцем на день його смерті, про що свідчить довідка за №2434, видана 16.08.2017 року Королівською селищною радою та надалі продовжує проживати за вказаною адресою. За оформленням права власності на спадкове майно позивачка звернулася у Виноградівську держнотконтору. У видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок позивачці державним нотаріусом Виноградівської держнотконтори відмовлено по причині відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно та запропоновано звернутися до суду. Позивачка [PERSON], про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлена своєчасно, в судове засідання не зявилася, однак подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та про те, що вимоги позову підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Відповідач-представник Королівської селищної ради Виноградівського району, про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлений своєчасно, в судове засідання не зявився, однак до суду подав письмову заяву про розгляд справи за відсутності представника Королівської селищної ради та не заперечив проти задоволення заявленого позову. Третя особа-нотаріус Виноградівської державної нотаріальної контори в судове засідання не з»явилася. Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В судовому засіданні встановлено, що 21 липня 2000 року померла мати позивачки - [PERSON]. Після її смерті залишилося спадкове майно - житловий будинок з надвірними спорудами в смт. Королево по вул. Центральна (Червоноармійська), 121. Письмового розпорядження майном на випадок своєї смерті нею зроблено не було. Інших спаджкоємців крім позивачки не має. Батько позивачки, [PERSON], помер 03.05.1985 року. Згідно довідки КП «Виноградівське РБТІ» за №727 від 06.10.2017р. та технічного паспорту на житловий будинок даний житловий будинок будівництвом завершений і його інвентаризаційна вартість складає 202 428,00 грн. Згідно даних КП «Виноградівське РБТІ» та довідки виконавчого комітету Королівської селищної ради №2916 від 12.10.2017 року житловий будинок в смт.Королево по вул.Центральна, 121 рахується за матір»ю позивачки-Чейпеш [PERSON] на підставі будівельного паспорту, виданого 08.07.1982 року на її ім'я, а отже це не є самочинним будівництвом. Право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. Відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України у справі № 6-137цс13 від 18 грудня 2013 року, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, на той час питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-11, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно до ст.1 Указу від 26.08.1948 року, кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у/ місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним йото з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Позивачкою [PERSON] у встановлений законом термін прийнято спадщину, так як вона проживала разом зі спадкодавцем на день його смерті, про що свідчить довідка за №2434, видана 16.08.2017 року Королівською селищною радою та надалі продовжує проживати за вказаною адресою. За оформленням права власності на спадкове майно позивачка звернулася у Виноградівську держнотконтору. У видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок позивачці державним нотаріусом Виноградівської держнотконтори відмовлено по причині відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно та запропоновано звернутися до суду. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності. Однією з підстав набуття прав власності у відповідності до законодавства є отримання майна у спадкування. Згідно з вимогами ст.325 ЦК України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Як визначено ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування мають дружина, діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя що його пережив та батьки. Частиною 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з вимогами ч.3 ст.1268 ІДК України "Спадкоємець, який постійно проживав разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що кодексу, він не заявив про відмову від неї". Згідно ст.392 ЦК України «власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності». Відповідно до приписів ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.Пунктом 1 ч.2 ст.16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Outcome: approved