Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-29 00:00:00

01.08.2014 заступник прокурора Харківської області, в інтересах [PERSON] , звернувся до Дзержинського райсуду м. Харкова з позовом до Харківської міської ради, третя особа - [PERSON] « Про поновлення порушеного права власності, шляхом зобов`язання ХМР надати [PERSON] аналогічні по характеристикам земельні ділянки в м. Харкові із земель комунальної власності ». Ухвалою Дзержинського райсуду м. Харкова від 19.09.2017 цивільну справу за позовом заступника прокурора Харківської області, в інтересах [PERSON] до ХМР « Про поновлення порушеного права власності » залишено без розгляду. У зв`язку з тим, що [PERSON] , на захист порушеного права якого був поданий зазначений позов, від позову не відмовився, провадження у справі було продовжено для вирішення вимог у первісному обсязі. (т. 1 а.с. 247-248). Під час розгляду цивільної справи позивач [PERSON] неодноразово уточнював свої позовні вимоги. В обґрунтування позову позивачем [PERSON] зазначено, що у 1996 рішення виконкому ХМР йому була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,1189 га розташована за адресою : [ADDRESS] . На зазначеній ділянці вирощено сад, побудовано гараж. У 2001 році він придбав садову ділянку площею 0,11792 га розташовану за адресою : [ADDRESS] та отримав на неї та на першу ділянку земельний акт на право приватної власності на землю. Обидві ділянки були огороджені парканом по всьому периметру відповідно до актів встановлення меж ділянок. 06.07.2011 ХМР незаконно скасувала рішення свого виконкому стосовно належних йому ділянок, рішенням Дзержинського райсуду м. Харкова від 30.03.2011 було визнано недійсним державні акти на зазначені земельні ділянки та повернуто їх у власність ХМР. В цьому рішенні суд не зобов`язав [PERSON] до певних дій, як і не надав права ХМР знищити чи демонтувати гараж, сад, огорожу. 20.03.2013 виконком ХМР прийняв рішення про демонтаж гаража і огорожі двох земельних ділянок. 22.03.2013 комунальні служби повністю зруйнували гараж, огорожу, а у наступні місяці знищили частину ділянки і більшу частину саду, розташованого на ділянці по [ADDRESS] , побудувавши заасфальтовану дорогу через усю ділянку. Внаслідок вказаних неправомірних дій відповідачем ХМР йому була заподіяна матеріальна шкода, яка складається : з вартості земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] , так як земельна ділянка відповідачем була зруйнована та приведена у стан, що унеможливлює її цільове використання, в сумі 6382000 грн., відповідно до оцінки ТОВ « Аргумент - Експерт » станом на березень 2017; з різниці між вартістю огорожі, станом на жовтень 2015 року, яка йому була відшкодована за рішенням суду і вартістю огорожі станом на липень 2017 року, у зв`язку з збільшенням суми на відсоток зміни цін на будівельно - монтажні роботи з липня 2017 року до часу прийняття судового рішення, яка становить 26527 грн.; з вартості зруйнованого гаража, яка становить 363700 грн., з упущеної вигоди від неможливості використання ділянок та здачі в оренду гаражу, в загальній сумі 167,097 грн. Також, позивач зазначає, що йому внаслідок неправомірних дій відповідача, у зв`язку зі знищенням майна, заподіяна моральна шкода, яку він визначає в розмірі 4000000 грн. 20.05.2020 позивачем [PERSON] остаточно були уточнені позовні вимоги, відповідно до яких він просить суд стягнути з відповідача на його користь у відшкодування матеріальної та моральної шкоди : ринкову вартість земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] , в розмірі 6698600 грн., станом на листопад 2019 року; упущену вигоду у зв`язку з неможливістю використання ним земельних ділянок в розмірі 846792 грн.; упущену вигоду у зв`язку з неможливістю здавати в оренду гараж в розмірі 162750 грн.; різницю між вартістю огорожі ділянок в розмірі 26527 грн.; моральну шкоду в розмірі 4000000 грн.; компенсацію за відрив від звичайний занять з розрахунку 214,68 грн. за кожен день в який проводився розгляд справи. Крім того, позивач [PERSON] просив визнати недійсним договір від 13.05.2013 укладений між ХМР та ТОВ « Стройсервіс-плюс » « Про роботи з капітального ремонту Саржиного Яру ( 2-го черга ), визнавши дій відповідача щодо укладення зазначеного договору неправомірними, як такими, що привели до порушення його права власності на земельну ділянку. (т. 1, а.с.а.с. 57-58; т.2, а.с.а.с. 7-18, 57-59, т. 3, а.с.а.с. 104-107, 219-221). Ухвалою Дзержинського райсуду м. Харкова від 16.07.2018 у справі призначено судова оціночно - земельна та будівельно - технічна експертиза. (т. 2, а.с.а.с. 204-205). Представником відповідача ХМР подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що відповідач не погоджується з позовом, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з підстав викладених у відзиві, так як висунуті позивачем вимоги не ґрунтуються на відповідних приписах ЦК України. (т. 3, а.с.а.с. 177-187). У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги, просив суд їх задовольнити, з урахуванням остаточних позовних вимог від 20.05.2020, з підстав на які він посилається в позовних заявах. Представник відповідача ХМР Жилка С.Є. у судовому засіданні заперечував проти позову, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з підстав викладених у письмовому відзиві. Суд, заслухавши пояснення позивач, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, вважає позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 167 від 13.04.1994 рішення міськвиконкому № 238 від 26.05.1993 було скасовано та винесено рішення про надання в постійне користування земельних ділянок для ведення садівництва [PERSON] та [PERSON] за рахунок вільної від забудови міської землі орієнтовно площею по 0,1 га в охоронній зоні ВЛ-110 кв. « Іванівка-Сокольники» ( пп. 2.2 п. 2 рішення) (т. 1, а.с. 9). На підставі вказаного рішення та акту від 08.06.1994 встановлення меж земельної ділянки, 27.04.1995 на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] державний акт на право постійного користування землею на ім`я [PERSON] для ведення садівництва загальною площею 0,12 га (т. 1, а.с.а.с. 13-14). На підставі рішення виконкому Харківської міської ради № 167 від 13.04.1994 на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] державний акт на право постійного користування землею на ім`я [PERSON] для ведення садівництва загальною площею 0,12 га. Пунктом 4 рішення доручено відділу землекористування міськвиконкому встановити межі земельних ділянок у натурі, оформити та видати громадянам [PERSON] та [PERSON] державні акти на право постійного користування земельною ділянкою. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 09.10.1996 № 1004 [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1189 га по [ADDRESS] для ведення садівництва та на підставі вказаного рішення було видано державний акт про право приватної власності на землю за вищезазначеною адресою від 05.12.1996 (т. 1, а.с.а.с. 23-24). Також на підставі рішення виконкому Харківської міської ради від 24.10.2001 № 1925 земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS] була передана [PERSON] у власність для ведення садівництва та був виданий державний акт від 07.11.2001. 29.11.2001 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, розміром 0,1179 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , а.с.а.с. 18-19). Харківською міською радою надано розпорядження №2377 від 12.12.2001 про реєстрування договору купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,1179 кв.м. по [ADDRESS] . Міському управлінню земельних ресурсів оформити та видати [PERSON] державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для ведення садівництва (т. 1, а.с.20). На підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,1179 га за адресою [ADDRESS] видано державний акт на право приватної власності на землю (т. 1, а.с.а.с. 21-22). На підставі рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів від 20.03.1997 №54/6 було надано дозвіл [PERSON]. на будівництво гаражу розміром 7x6м на земельній ділянці, наданій під садівництво по [ADDRESS] . 22.01.1999 виконавчим комітетом Дзержинської районної ради [PERSON]. було видано свідоцтво про право власності [ADDRESS] » [ADDRESS] . Рішенням Харківської міської ради від 06.07.2011 №324/11 «Про розгляд протестів прокурора міста Харкова» було задоволено протести прокурора міста Харкова від 01.07.2011 №04-34-1982 вих.11 і №04-34-1983 вих.11 та скасовано рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 13.04.1994 №167 «Про надання у постійне користування земельної ділянки по вул. Мінській для садівництва» і рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 09.10.1996 №1004 «Про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки по [ADDRESS] для ведення садівництва» (т. 1, а.с.а.с. 25-26). Як випливає з акту №265/13 від 22.03.2013 на підставі рішення виконавчого комітету ХМР від 20.03.2013 №152 здійснено звільнення території від самовільно розміщеного майна (об`єкта) за адресою [ADDRESS] . Опис майна: шиферний паркан, металеві стойки, металеві ворота та двері. Особа, яка розмістила майно [PERSON] (т. 2, а.с.а.с. 25). З акту №266/13 від 22.03.2013 вбачається, що на підставі рішення ХМР від 20.03.2013 №152 здійснено звільнення території від самовільно розміщеного майна за адресою [ADDRESS] . Опис технічного стану майн: капітальній гараж, дві металеві двері, шиферний паркан та сітка - рабиця. Особа, яка розмістила майно [PERSON] (т. 2, а.с. 25 зворотна сторона). Вказані обставини в судовому засіданні не заперечувались та визнавались як позивачем, так і представником відповідача, а тому відповідно до приписів ст. 82 ч. 1 ЦПК України не підлягають доказуванню. Позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на його користь реальну ринкову вартість усієї земельної ділянки, розташованої за адресою : [ADDRESS] , площ. 1179 кв.м. з урахуванням того, що здійснене за ініціативою відповідача будівництво пандуса знищило зелені насадження та привело до неможливості та непридатності використання земельної ділянки за цільовим призначенням, а саме для садівництва. Для визначення площі частини земельної ділянки по [ADDRESS] , щодо фактичного використання позивачем [PERSON] , а також для визначення площі частини земельної ділянки, зайнятою парканом та площі, яка зайнята пандусом та ринкової вартості судом було призначено судову оціночно - земельну та судову будівельно - технічну експертизу. З висновку експерта №16199 від 27.11.2019 за результатами проведення судової оціночно - земельної та будівельно - технічної експертизи вбачається, що ринкова вартість земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення садівництва загальною площе 0,1179 га по [ADDRESS] станом на листопад 2019 року складає 6698600 грн. Визначити площу частини земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення садівництва по [ADDRESS] , що фактично використовується [PERSON] не уявляться можливим. Визначити площе частини земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення садівництва по [ADDRESS] , яка фактично не використовується [PERSON] та визначити її ринкову вартість не уявляться можливим. Визначити площу частини земельної ділянки, зайнятою парканом та визначити площу земельної ділянки, зайнятої під заасфальтованим пандусом не уявляться можливим. В дослідницькій частині висновку експерта зазначено, що для вирішення питань, на які експерт не має можливості надати висновки, необхідне надання додаткових матеріалів, які експерту не надані. ( т. 3, а.с.а.с. 81-95 ). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Проте, позивачем суду не доведено, яку саме частину земельної ділянки по [ADDRESS] не використовує [PERSON] . Визначення частки земельної ділянки , якою не користується позивач [PERSON] має суттєве значення для правильного вирішення даного спору, а це потребує спеціальні знання у сфері іншій ніж право, у зв`язку з чим судом і було призначено експертизу. Висновок експерта є одним із видів доказів і має відповідати критеріям належності і допустимості доказів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Аналізуючи дану статтю слід зазначити, що судова експертиза як один із засобів доказування сприяє всебічному, повному й об`єктивному дослідженню обставин справ, постановленню законних і обґрунтованих судових рішень. Окрім того, відповідно до положень ч. 2 ст. 116 ЦПК України призначення експертизи є способом забезпечення доказів. З урахуванням того, що одним з принципів цивільного судочинства, є змагальність сторін та з врахуванням інтересів як позивача, так і відповідача, судом було вжиті заходи для частини земельної ділянки яка не використовується позивачем [PERSON] , проте експертом відповіді на зазначене питання не надано, а позивачем [PERSON] інших доказів на підтвердження того, яку частку земельної ділянки не використовує не надано, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що позивач не скористався правом довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилався як на підставу своїх вимог. Отже, без проведення експертизи не можливо визначити фактичний розмір частки земельної ділянки, якою не користується [PERSON] , і як наслідок не можливо встановити чи становить це суттєву перешкоду позивачу для використання належної йому земельної ділянки на свій розсуд за її цільовим призначенням, а також визначити грошову оцінку зазначену частину вказаної земельної ділянки. Крім того, судом зазначається, що як встановлено в судовому засіданні та визнається сторонами, на теперішній час право власності позивача [PERSON] щодо зазначених спірних земельних ділянок розташованих за адресою : [ADDRESS] , на підставі відповідних судових рішень поновлено, він є їх власником, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. ( т. 3, а.с.а.с. 109, 110 ). Припинення права власності, в частині підстав та умов, в тому числі і щодо земельних ділянок урегульоване главою 25 ЦК України та главою 22 ЗУ України. Так відповідно до приписів ст. 347 ч. 1 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. Добровільна відмова власника від права на земельну ділянку є однією з підстав припинення права власності на земельну ділянку, визначених ст. 140 ЗК України. Порядок добровільної відмови від права власності або права постійного користування земельною ділянкою визначає стаття 142 ЗК України. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування приймає рішення щодо поданої заяви та надає згоду або відмовляє в одержанні права власності на земельну ділянку. В судовому засіданні позивач [PERSON] , в своїх поясненнях, наголошував на тому, що в разі здійснення відповідачем компенсації ринкової вартості зазначеною ним земельної ділянки, він відмовиться від права власності на вказану земельну ділянку. ( т. 3, а.с.а.с. 226-227 ). Однак при цьому, позивачем [PERSON] відповідні позовні вимоги, у спосіб передбачений приписами ЦПК України, з приводу відмови від права власності на зазначену земельну ділянку не заявлялись, будь - які докази його звернення до органу місцевого самоврядування з цього питання суду не надано. Крім того, позивачем [PERSON] не заявлялись позовні вимоги з приводу усунення перешкод у користуванні належними йому земельними ділянками, щляхом приведення їх у первісний стан, тощо. Таким чином, враховуючи наведене суд вважає, що позивачем заявлені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на його користь компенсації вартості зазначеної ним земельної ділянки не в спосіб визначений приписами ЦК України та ЗК України, так як продовження права власності на земельну ділянку після отримання власником відповідної її грошової вартості, чинним законодавством України не передбачено. Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд, при розгляді справи, позбавлений можливості вийти за межі заявлених позовних вимог, так як розглядає справи проводиться в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення на його користь з відповідача різниці між вартістю огорожі, станом на жовтень 2015 року, яка йому була відшкодована за рішенням суду і вартістю огорожі станом на липень 2017 року, у зв`язку з збільшенням суми на відсоток зміни цін на будівельно - монтажні роботи з липня 2017 року до часу прийняття судового рішення, яка становить 26527 грн. також не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, ухвалою Апеляційного суду Харківської області №2-653/11 від 21.06.2017 заяву [PERSON] про поворот виконання рішення Дзержинського райсуду м. Харкова від 30.03.2012 задоволено частково. В порядку повороту виконання рішення Дзержинського райсуду м. Харкова від 30.03.2012 стягнуто з Харківської міської ради на користь [PERSON] 419513 грн. В мотивувальній частині ухвали Апеляційного суду Харківської області зазначено, що вартість гаражу та огорожі за вирахуванням вартості будівельних матеріалів для їх будівництва підлягають стягненню на користь [PERSON] з Харківської міської ради в порядку повороту виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.03.2012 (т. 2, а.с.а.с. 82-89). Відповідно до повідомлення УДКС України у м. Харкові від 09.08.2017 було проведено безспірне списання коштів з рахунку боржника ХМР на користь позивача [PERSON] у рахунок стягнутої за рішенням суду матеріальної та моральної шкоди. ( т. 2, а.с. 152 ). Отже, завдана відповідачем ХМР позивачу [PERSON] матеріальна шкода, стягнута ухвалою Апеляційного суду Харківської області в порядку повороту виконання рішення та повторному стягненню не підлягає. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь різниці між вартістю огорожі, станом на жовтень 2015 року, яка йому була відшкодована за рішенням суду і вартістю огорожі станом на липень 2017 року, у зв`язку з збільшенням суми на відсоток зміни цін на будівельно - монтажні роботи з липня 2017 року до часу прийняття судового рішення, задоволенню не підлягають, так як не ґрунтуються на приписах ЦК України. Щодо вимог позивача [PERSON] про стягнення упущеної вигоди у зв`язку з неможливістю здавати гараж в оренду, внаслідок його зруйнування відповідачем, а також про стягнення упущеної вигоди внаслідок неможливості використання належних йому земельних ділянок за цільовим призначенням, суд також вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 2 ч. ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Як вбачається з договору оренди приміщення від 03.05.2011 [PERSON] надав в тимчасове оплачуване користування [PERSON] приміщення - гараж на 2 бокси, загальною площею 41,78 кв.м., що належить [PERSON] на праві приватної власності, розташований у [ADDRESS] ( п. 1 договору). Погоджена сторонами орендна плата складала 3100 грн. щомісяця, та сплачувалась орендарем. Пунктом 3 вказаного договору оренди приміщення визначено, що строк оренди визначається з 03.05.2011 по 02.09.2011 включно. (т. 2, а.с. 34). В судовому засіданні також встановлено та не заперечується сторонами у справі, що знесення гаражу відповідачем відбулось у 2013 році, тобто на момент зносу гаражу строк договору оренди сплив ще 02.09.2011. Позивачем [PERSON] не надано будь-яких доказів про укладення договору оренди гаражу з будь - якою особою на момент знесення гаражу. Суд приходить до висновку, що упущена вигода позивачем [PERSON] не підтверджена, так як в судовому засіданні встановлено, що гараж перебував у оренді у 2011 році протягом чотирьох місяців, на момент зносу договору оренди укладено не було. При цьому сума упущеної вигоди позивачем розрахована виходячи з суми орендної плати по договору оренди від 2011 року, строк якого сплинув. [PERSON] був єдиним користувачем гаражу, а отже позивачем не надано доказів того, що зносом гаражу йому були спричинені збитки у вигляді упущеної вигоди. Крім того, щодо стягнення з відповідача ХМР на користь позивача [PERSON] упущеної вигоди внаслідок неможливості використання належних йому земельних ділянок за цільовим призначенням, в розмірі який дорівнює орендній платі за користування аналогічними за властивостями земельними ділянками в Шевченківському районі м. Харкова та за умови визначені Харківською міською радою та який застосовується ХМР при здачі в оренду земельних ділянок, суд зазначає, що здійснені позивачем розрахунки розміру упущеної вигоди не підтверджують, що саме в такому розмірі останньому діями ХМР були заподіяні саме такі збитки у вигляді упущеної вигоди. Так в судовому засіданні встановлено те, що позивачем [PERSON] належні йому земельні ділянки, як на момент дій ХМР, так і до теперішнього часу використовуються для власних потреб, позивачем не надано доказів, щодо здачі зазначених земельних ділянок в оренду з отриманням відповідної орендної плати, тощо. Таким чином, твердження позивача [PERSON] щодо розмірів упущеної вигоди носить суб`єктивний та вирогідний характер, які достатніми та допустимими доказами не підтверджуються. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення на його користь з відповідача моральної шкоди у визначеному ним розмірі суд вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Дзержинського райсуду м. Харкова від 27.08.2015 позовні вимоги Харківської міської ради про визнання недійсним державного акту на право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1179 га по [ADDRESS] від 07.11.2001 № 4240, про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.11.2001 № 2-2034, зареєстрованого у виконавчому комітеті Харківської міської ради за № 771 від 19.12.2001, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , про визнання недійсним державного акту на право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1179 га по [ADDRESS] від 10.12.2001 № 4127, про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів від 20.03.1997 № 54/6 про надання дозволу [PERSON] на будівництво гаражу розміром 7х6 м на земельній ділянці, наданій для садівництва по [ADDRESS] , про визнання недійсним державного акту на право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0.1189 га по [ADDRESS] для ведення садівництва від 05.12.1996 серія ХР-31-01-028607, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 776 , про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 22.02.1999 року № 8, виданого виконавчим комітетом Дзержинської районної ради м. Харкова [PERSON]. на право приватної власності на гараж літ. "А", площею 41.4 кв м на приватній садовій ділянці по [ADDRESS] , про зобов`язання [PERSON] повернути земельну ділянку по [ADDRESS] у власність територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради та звільнити земельну ділянку площею 0,1189 га по [ADDRESS] шляхом демонтажу гаражу та іншого нерухомого майна, розташованого на ділянці та привести її у стан, придатний для подальшого використання - залишено без задоволення. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано незаконним та скасувати рішення 8 сесії 6 скликання Харківської міської ради від 06.07.2011 № 324/11 в частині п.п.6 та 6,1 про задоволення протесту прокурора м. Харкова від 01.07.2011 № 04-34-1981 вих. 11 та скасування рішення виконавчого комітету Харківської міської ради про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки по [ADDRESS] для ведення садівництва від 24.10.2001 № 1925. Визнано незаконним та скасовано рішення 8 сесії 6 скликання Харківської міської ради від 06.07.2011 № 324/11 в частині п.п.7 та 7,1 про задоволення протесту прокурора м. Харкова від 01.07.2011 № 04-34-1982 вих. 11 та скасування рішення виконавчого комітету Харківської міської ради про надання в користування земельної ділянки по [ADDRESS] для садівництва від 13.04.1994 № 167. Визнано незаконним та скасовано рішення 8 сесії 6 скликання Харківської міської ради від 06.07.2011 № 324/11 в частині п.п.8 та 8,1 про задоволення протесту прокурора м. Харкова від 01.07.2011 № 04-34-1983 вих. 11 та скасування рішення виконавчого комітету Харківської міської ради про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки по [ADDRESS] для ведення садівництва від 09.10.1996 №1004. Стягнуто з Харківської міської ради на користь [PERSON] грошову компенсацію матеріальної шкоди в розмірі 18330 грн. та грошову компенсацію моральної шкоди в розмірі 10 730 грн., а також понесенні судові витрати в сумі 1702,82 грн. Зазначене рішення Дзержинського райсуду м. Харкова від 27.08.2015 змінено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 08.02.2016. В частині стягнення з Харківської міської ради на користь [PERSON] матеріальної шкоди відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Тобто, рішення Дзержинського райсуду м. Харкова від 27.08.2015, яким, зокрема, стягнуто і моральну шкоду набрало законної сили 08.02.2016. Приписами ч. 1 ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За правила ч. 5 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивач скористався своїм правом на відшкодування моральної шкоди та ним було заявлено зазначено вимогу при розгляді цивільної справи №2-6533/11, рішенням суду цю вимогу задоволено, рішення набрало законної сили, а отже повторно звертаючись до суду з вимогами про стягнення моральної шкоди, у позивача відсутні правові підстави вимагати відшкодування моральної шкоди вдруге, оскільки подвійне стягнення моральної шкоди суперечить ч. 5 ст. 23 ЦК України. Крім того, судом зазначається, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення на його користь з відповідача визначеного ним розміру моральної шкоди, є похідним від основних позовних вимог та їх задоволення можливе лише в разі задоволення основних позовних вимог. Позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення на його користь з відповідача компенсації за відрив від звичайний занять з розрахунку 214,68 грн. за кожен день в який проводився розгляд справи також задоволенню не підлягають, так як вони є похідними від основних позовних вимог та їх задоволення можливе лише в разі задоволення основних позовних вимог. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору від 13.05.2013 укладеного між ХМР та ТОВ « Стройсервіс-плюс » « Про роботи з капітального ремонту Саржиного Яру ( 2-го черга ) та визнання дій відповідача щодо укладення зазначеного договору неправомірними, як такими, що привели до порушення його права власності на земельну ділянку, суд вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. В своєї позовної заяві та в судовому засіданні позивач [PERSON] посилається, на те, що у 2013 році ХМР або її виконавчим комітетом, відповідне рішення про капітальний ремонт Саржиного Яру (2-го черга) не приймалось, а тому договір від 13.05.2013 було укладено без відповідних повноважень представника ХМР. Таким чином, позивач вважає, що на виконання оскаржуваного договору, будівництво дороги ( пандуса ) через належну йому садову ділянку, розташовану по [ADDRESS] велось незаконно. Однак на підтвердження своїх позовних вимог в зазначеній частині позивачем [PERSON] суду не було надано достатніх та допустимих доказів, зокрема копії оскаржуваного договору, підтвердження об`єму та виду виконаних робіт, тощо. З наданої суду позивачем [PERSON] відповіді на його звернення, вбачається, що ХМР в своєму листі від 17.12.2019 № 19436/0/226-19 повідомило заявнику, що під час виїзду на місцевість уповноваженою особою ХМР було встановлено, що на земельній ділянці розташованій по [ADDRESS] встановлена наявність паркану з бетонних елементів та шиферу. Земельна ділянка вільна від забудови, будівельні роботи не проводились. ( т. 3, а.с.117 ). Як вище зазначалось судом відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд, при розгляді справи, позбавлений можливості вийти за межі заявлених позовних вимог, так як розглядає справи проводиться в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Суд має право збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При таких обставина, за відсутністю надання позивачем [PERSON] на підтвердження зазначених позовних вимог доказів, суд не вбачає підстав для їх задоволення. Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові на позивача. Приписами ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати пов`язані залученням експертів. Як вбачається з матеріалів справи за клопотанням представника Харківської міської ради - відповідача у справі, була проведена судова оціночно - земельна та садова будівельно - технічна експертиза, проведення якої було здійснено Харківським науково - дослідним інститутом судових експертиз ім. засл. Проф. М.С. Бокаріуса. Як випливає з протоколу узгодження договірної ціни, який підписано директором експертної установи уповноваженою особою ХМР, сторони досягли згоди про розмір ціни з проведення експертизи в сумі 11440 грн., яка була сплачена відповідачем експертній установі. (т. 3, а.с.а.с. 44, 79). Таким чином, суд вважає, що зазначені витрати, понесені відповідачем на проведення експертних досліджень, підлягають стягненню з позивача [PERSON] на користь відповідача, так як останній після залишення без розгляду ухвалою Дзержинського райсуду м. Харкова від 19.09.2017 цивільної справи за позовом заступника прокурора Харківської області, в інтересах [PERSON] до ХМР « Про поновлення порушеного права власності », на захист порушеного права якого був поданий зазначений позов, від позову не відмовився, а тому провадження у справі було продовжено для вирішення вимог у первісному обсязі. (т. 1 а.с. 247-248). При цьому, після постановлення ухвали Дзержинського райсуду м. Харкова від 19.09.2017, позивач [PERSON] під час судового розгляду справи не підтримав первісні позовні вимоги, натомість неодноразово змінював предмет та підстави позову шляхом подання відповідних позовних заяв, а тому повинен нести понесені відповідачем судові витрати в разі відмови у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved