Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

Позивач звернувся з вказаним позовом до відповідача (а.с. 1-10). В обґрунтування позову зазначає, що 20 грудня 2014 року між ним [PERSON] (лізингоодержувач), та ТзОВ "ЛК "АВТОФІНАНС" (лізингодавець), в особі Дябиної Юлії Вікторівни, було укладено договір фінансового лізингу №00119, за умовами якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувача на строк та на умовах, передбачених цим Договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного Договору фінансового лізингу та згідного з положеннями чинного законодавства. На виконання даних умов договору, на рахунок відповідача - ТзОВ "ЛК "АВТОФІНАНС", 20.12.2014 року ним було перераховано грошові кошти у розмірі 16020,00 гривень, що підтверджується чеком від 20.12.2014 року. Укладений договір вважає таким, що суперечить принципам добросовісності, а умови договору вважає несправедливими та такими, що істотно порушують його права, оскільки під час укладання договору представник ТзОВ "ЛК "АВТОФІНАНС" надала йому хибну, недостовірну інформацію щодо умов договору та умов надання послуг відповідачем. Він не зрозумів, що сплачена ним сума 16020 грн. є не авансовим платежем, а адміністративним платежем за організацію та оформлення договору. Зазначає, що у договорі не зазначені усі необхідні істотні умови договору, зокрема, щодо особи продавця, щодо умов про лізингові платежі. Вказує, що після детального вивчення умов договору вже після його підписання, зрозумів, що сплачені ним кошти не повернуть, можливості розірвати договору немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості його розірвання з ініціативи лізингоодержувача. Вважає, що зазначені вище умови договору порушують його права, як споживача, а також суперечать положенням Закону України "Про захист прав споживачів" та Закону України "Про фінансовий лізинг". Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, яку просять задоволити. Відповідач в судове засідання не з'явився, подав письмові заперечення проти позову, в яких вважає позов безпідставним та надуманим, просить в позові відмовити. Вислухавши пояснення сторін, свідка, перевіривши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. З матеріалів справи вбачається, що 20 грудня 2014 року позивач уклав з ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" договір фінансового лізингу № 00119 з трьома додатками до нього. Відповідно до умов договору фінансового лізингу Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу "Dongfeng 404", який вказаний в п. 1.1 Договору та зазначений у специфікації, що є додатком № 2 до договору, вартістю 9 685,61 долларів США (що згідно до обмінного курсу долара США до української гривні на день укладення договору становить 160 200 грн.) у власність та передати предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю Лізингодавця до моменту переоформлення права власності із нього на Лізингоодержувача згідно із умовами даного договору (п.1.6 договору). 20 грудня 2014 року позивач сплатив на користь ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" 16 020 грн. 24 грудня 2014 року Договір лізингу №00119 від 20 грудня 2014 року було розірвано на підставі заяви позивача від 24 грудня 2014 року. Стаття 202 ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону. Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Статтею 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Частина 3 ст.509 ЦК України встановлює, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч. 2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним в цілому. Згідно п. 1.4 Договору, Лізингодавець не відповідає перед Лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності Предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Судом встановлено, що заяви про постачальника трактора позивач не подавав. Домовленість з представником відповідача була лише про модель, марку та вартість трактора, про що і зазначено в п. 1.1 Договору та Специфікації. Проте, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. В силу ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений Лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед Лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений Лізингодавцем, продавець (постачальник) та Лізингодавець несуть перед Лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.4 Договору, щодо усунення Лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже, така умова договору є несправедливою. Крім того, не справедливою є і подібна умова п. 4.2 Договору, згідно якої Лізингодавець не несе відповідальності за будь-яке пошкодження та/або втрату Предмета лізингу, які можуть виникнути прямо або опосередковано в результаті невиконання Лізингоодержувачем будь-яких умов даного Договору. (P.S. прострочив оплату лізингового платежу, не оплатив штраф ДАІ (п. 3.3.10) - Лізингодавець вже не несе відповідальності за будь-яке пошкодження) Не справедливою також є умова п. 3.2.7 Договору, згідно якої Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний Договір у випадку неможливості або відмови Продавця здійснити продаж та/або поставку Предмета лізингу, який визначив Лізингоодержувач, по причинам, які не залежать від Лізингодавця. У такому випадку Лізингодавець повертає всі сплачені кошти Лізингоодержувачем за мінусом 50 % від сплаченого Адміністративного платежу. Як вбачається з умов п.п. 5.4, 5.9 Договору, Лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти Лізингодавця як власника Предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням та ін. Предмета лізингу, і вся відповідальність покладається на Лізингоодержувача. Але, на підставі п.п. 7.2, 7.3 Договору, страхування предмета лізингу здійснюється за рахунок Лізингоодержувача, але на користь Лізингодавця. У відповідності до ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" розмір лізингових платежів є істотною умовою договору. Відповідно до п. 10.16 Договору, у разі неузгодженої у даному договорі зміни розмірів Лізингових платежів Лізингодавець та Лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного Договору, а також на вимогу Лізингодавця підписують акт коригування вартості предмету лізингу. У разі відмови Лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмету лізингу Лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого Лізингоодержувач зобов'язаний повернути Лізингодавцю предмет лізингу протягом 5-ти діб з моменту отримання від Лізингодавця письмової пропозиції про зміну розміру лізингових платежів, при цьому раніш сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають. Таким чином, позивачу як споживачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів. Положення п. 5.5 Договору суперечать змісту п.4 ч.2 ст. 10, ч.3 ст. 15 ЗУ "Про фінансовий лізинг" в частині обмеження права позивача на відшкодування вартості поліпшень предмету лізингу. (але в п. 3.1.9 пише: Лізингодавець зобов'язаний відшкодувати Лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, якщо вони були зроблені за письмовою згодою Лізингодавця) Відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Всупереч зазначеному положенню, згідно п.5.7. Договору визначено, що на його чинність не впливають будь-які обмеження або неможливість користування Предметом Лізингу внаслідок його часткового пошкодження, або внаслідок юридичних чи технічних або економічних причин, випадків надзвичайних подій чи форс-мажору. В таких випадках зобов'язання Лізингоодержувача, в тому числі платіжні зобов'язання, залишаються чинними в повному обсязі.; п. 10.12 Договору передбачено, що Лізингоодержувач не може вимагати від Лізингодавця жодного відшкодування або зменшення суми платежів за даним Договором у випадку перерви в експлуатації предмета лізингу, незалежно від причин виникнення такої перерви. Положення пунктів 10.10, 10.12 Договору суперечать також вимогам ст. 11 ЗУ "Про фінансовий лізинг", п.2 ч.2 ст. 768 ЦК України, які надають лізингоодержувачу в період строку гарантії при виявленні недоліків, що перешкоджають її використанню, право на зменшення розміру плати за користування річчю. До істотних умов договору лізингу Закон України "Про фінансовий лізинг" відносить умову про лізингові платежі, які, згідно ч. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду Лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним. Умовами договору від 20.12.2014 року передбачені такі лізингові платежі (п. 9.1, 9.7, 10.1 договору): "адміністративний платіж" (першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору) у розмірі 10% вартості предмета лізингу згідно додатку № 1 до договору; авансовий платіж, який становить 50% вартості предмета лізингу; комісію за передачу предмета лізингу у розмірі 3% вартості предмета лізингу, лізингові платежі, які включають в себе відсотки (проценти) за користування Обсягом фінансування в розмірі 15 відсотків річних на залишок частини від обсягу фінансування, частину від обсягу фінансування та комісію за супроводження Договору в розмірі 5 відсотків. При цьому слід зазначити, . Як вбачається із наведених договірних умов "адміністративний платіж" виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом. Крім того, в пунктах договору відсутня інформація про сплату адміністративного платежу, єдина інформація про Адміністративний платіж вказана в п. 9.7 Договору це те, що кошти, які надійшли від Лізингоодержувача, не залежно від призначення платежу в квитанції, зараховуються у наступному порядку: Адміністративний платіж; Авансовий платіж; Комісія за передачу предмета лізингу і т.д. Пунктами 10.2 спірного договору визначено розмір лізингових платежів за складною формулою, а саме: ЩЛП= ВПЛ*К, де ЩЛП - щомісячний лізинговий платіж, ВПЛ - вартість предмета лізингу, К - коефіцієнт, який розраховується за окремою формулою: К=(i*(1+і)n)/((1+i)n-1), де і - сума відсоткової ставки за користування обсягом фінансування та комісії за супроводження договору (розраховані за один період або один місяць), n - кількість періодів. Ці визначення є незрозумілими для звичайного споживача. У додатку № 1 до укладеного договору зазначена вартість предмета лізингу 9 685,61 долларів США (що згідно до обмінного курсу долара США до української гривні становить 160 200 грн.), відсоток авансового платежу 50 %, сума авансового платежу 4 842,81 долларів США (що згідно до обмінного курсу долара США до української гривні становить 80 100 грн.), щомісячний авансовий платіж 403,57 долларів США (що згідно до обмінного курсу долара США до української гривні становить 6 675,05 грн.), адміністративний платіж (10%) 968,56 долларів США (що згідно до обмінного курсу долара США до української гривні становить 16 020 грн.), комісія за передачу (3%) 290,57 долларів США (що згідно до обмінного курсу долара США до української гривні становить 4 806,03 грн.). Рахунок виданий Лізингодавцем на оплату в сумі 16 020 грн. за договором №00119 без вказівки призначення платежу (аванс, комісійні витрати тощо), оплачений позивачем 20.12.2014 року в день підписання договору, як плата за цим договором, також без призначення платежу. В зв'язку з цим, згідно квитанції, неможливо встановити на сплату якого саме платежу за договором внесена позивачем зазначена вище сума. Пунктом 11.5 передбачена відповідальність Лізингоодержувача у вигляді втрати права придбати у власність (викупити) Предмет Лізингу на умовах, передбачених цим Договором та інших прав, передбачених Договором, в тому числі за вирішення в судовому порядку будь-якого спору між Лізингодавцем та Лізингоодержувачем з приводу даного Договору, тобто фактично відповідач обмежив право споживача звернутись до суду за захистом своїх прав, що є грубим порушенням ст. 55 Конституції України, ст. 16 ЦК України. В п.п. 3.3.5, 5.3, 10.15, 12.1, 12.4, 12.5, 12.6, 12.8, 12.10, 12.11, 12.12, 12.13 Договору передбачена сплата Лізингоодержувачем штрафу, пені та збитків. При цьому адекватного захисту прав Лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань Лізингодавцем умовами договору не передбачено. Пункт 12.1 Договору встановлює жорстку односторонню відповідальність позивача - Лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч.1 ст.7, п.3 ч.1 ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг" прав даного споживача на розірвання договору. Дана умова Договору порушує принцип добросовісності, встановлений п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст.509 ЦК України, тому що 16 020,00 гривень є неспівмірними з затратами Лізиногодавця при укладенні договору, оскільки за вчинення Лізингодавцем інших дій на виконання договору, передбачені інші платежі, які належить сплатити лізингоодержувачу. По-друге, дана умова договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, оскільки на порушення вимог п.4 ч.3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" договором не встановлено право позивача, як споживача, на одержання відповідної компенсації від ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс", як виконавця, у зв'язку з розірванням договору. У випадку розірвання договору відповідальність за це покладається тільки на позивача. По-третє, даний пункт договору завдає шкоди позивачу, оскільки сплачені мною 16 020,00 гривень є значною сумою і після розірвання договору залишаються у відповідача. Отже, зазначені положення Договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати адміністративний платіж за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем. Таким чином, виходячи з аналізу змісту Договору лізингу №00119 від 20.12.2014 року, а саме п.п. 1.4, 3.2.7, 4.2, 5.4, 5.7, 5.9, 7.3, 10.10, 10.12, 10.15, 10.16, 11.5, 12.1, 12.4, 12.5, 12.6, 12.8, 12.10, 12.11, 12.12, 12.13, суд вважає доведеним включення відповідачем у договір несправедливих умов. Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. На думку суду, визнання недійсними вказаних положень договору окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору та потягне за собою визнання недійсним договору в цілому. На підставі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи характер і суть правовідносин, що склалися між сторонами, як це вбачається із наведених вище і встановлених судом обставин, і зважаючи на те, що за обставинами справи, умови спірного договору є несправедливими та непрозорими, унаслідок чого утворився дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачеві, а ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" не надало належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості визначеної комісії в розмірі 10% вартості предмета лізингу лише за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору чи спричинених на цій стадії виконання договору збитків при його розірванні, суд вважає, що є достатні правові підстави для задоволення позову. Не заслуговують на увагу доводи представника відповідача, викладені у запереченнях проти позову, відносно того, що позивач був належним чином ознайомлений з умовами договору, оскільки матеріалами справи встановлено, що позивач не мав реальної можливості при укладенні договору детально ознайомитися з його умовами, зважаючи на їх непрозорість, а перерахування 16 020,00 грн. на адресу відповідача 20.12.2014 року, тобто в день підписання договору, без зазначення конкретного призначення платежу, є цьому підтвердженням. Сплата 10% від вартості предмета лізингу в сумі 16 020,00 грн. лише за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, є тією обставиною, при роз'ясненні якої договір укладений не був би, як такий, що не відповідає принципу справедливості, а його розмір є неспівмірним з затратами лізингодавця при укладенні договору, оскільки за вчинення лізингодавцем інших дій на виконання договору, передбачені інші платежі, які належить сплатити лізингоодержувачу. Попри те, судом також не можуть бути взяті до уваги доводи позивача щодо обов'язковості нотаріально посвідчення договору лізингу, адже до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), які містяться у параграфі 1 Загальні положення про найм (оренду) глави 58 ЦК України, з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Положення про найм (оренду) транспортного засобу згідно з параграфом 5 глави 58 ЦК України до договору фінансового лізингу не застосовуються і тому, згідно чинного законодавства, не передбачено обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, приймаючи до уваги, що у відповідності до ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" позивача було звільнено від сплати судового збору, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. в дохід держави.

Outcome: approved