Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-03 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача 11 086,51 грн. невиплаченого страхового відшкодування, 107,54% грн. пені по заборгованості із невиплаченого страхового відшкодування та 88,39 грн. - 3% річних за користування чужими коштами, 5 000 грн. компенсації за понесені моральні страждання та понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 21.05.2012 р. між нею та відповідачем було укладено договір страхування транспортного засобу серії СТД №7472465, яким застраховано автомобіль «Хюндай» д.н.з. [NUMBER]. 15.03.2013 р. внаслідок ДТП її автомобіль отримав пошкодження, що відповідно до умов договору визнається страховим випадком. З місця пригоди 15.03.2013 р. вона повідомила відповідача про настання страхового випадку по телефону (зареєстровано в «Журналі реєстрації заяв про подію» за вхідним №1949). Також було викликано співробітників ДАІ, які здійснили оформлення ДТП та в подальшому постановою Сихівського районного суду м.Львова від 29.03.2013 р. по справі 464/2894/13-п її було визнано винною в скоєнні ДТП. 18.03.2013 р. нею було письмово повідомлено відповідача про настання страхового випадку. Всі необхідні документи були подані нею 12.04.2013 р. через що страхове відшкодування мало бути виплачене не пізніше 19.04.2013 р., враховуючи п.5.1 та п.5.2 договору страхування. Однак відповідач відмовив їй у виплаті страхового відшкодування, чим порушив своїми діями обов'язки за договором страхування. Крім того, затягування відповідачем процесу виплати відшкодування на ремонт її пошкодженого транспортного засобу, порушення ним своїх зобов'язань за договором страхування та наступна відмова у виплаті, спричинило їй значні душевні хвилювання, а відтак розмірі компенсації понесених моральних страждань оцінює в 5000 грн. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, дала пояснення, аналогічні змісту позовної заяви, та просить такий задоволити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подав суду письмове заперечення, в якому позов не визнав, оскільки відповідачем правомірно прийнято рішення щодо відмови у виплаті страхового відшкодування, а відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі; представник відповідача подав суду клопотання про рогляд справи у відсутності їх представника. Третя особа у судове засідання не з'явилася, хоча повідомлялася про час та місце розгляду справи, а тому суд вирішив розглядати справу у її відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з"ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку, з огляду на таке. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України. Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними та допустимими, як це передбачено ст.ст.58-59 ЦПК України. Відповідно до ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Аналогічне положення передбачено ст.16 Закону України «Про страхування» Так, 21.05.2012 р. між відповідачем ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» (страховик) та позивачем [PERSON] (страхувальник) укладено договір СТД №7472465 страхування транспортного засобу, згідно з яким застраховано транспортний засіб «Хюндай» д.н.з. [NUMBER]. Відповідно до матеріалів справи, зокрема постанови Сихівського районного суду м.Львова від 29.03.2013 р. (справа №464/2894/13-п; пр.№3/464/695/13), 15.03.2013 р. відбулась ДТП, внаслідок якої застрахований автомобіль зазнав технічних пошкоджень, що відповідно до умов укладеного договору є страховим випадком. Дана обставина відповідачем у поданому поясненні не заперечується, однак такий покликається на порушення позивачем умов п.3.3.3 укладеного договору страхування, згідно з яким страховик протягом наступних 2-х робочих днів після події страхувальник зобов'язаний письмово заявити про подію страховику, що у відповідності з п.5.5.5 даного договору є підставою, при наявності якої страховик не буде здійснювати відшкодування збитків (страхові виплати). Дійсно, в матеріалах справи наявна заява позивача про шкоду транспортному засобу по договору СТД №7472465 від 21.05.2012 р., подана відповідачеві 12.04.2013 р., тобто по спливу строку, передбаченого договором. При цьому суд звертає увагу на те, що заява позивача від 18.03.2013 р., на яку остання і покликається, не має жодного відношення до даного спору, оскільки подавалась по іншому договору страхування, який оформлений полісом №АВ/6592350 від 15.05.2013 р. Вказане чітко вбачається із згаданих заяв і зазначено самою позивачкою. Разом з тим, у п.19 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2014 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що З урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України "Про страхування" у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (пункт 5 частини першої статті 989 ЦК, пункт 5 частини першої статті 991 ЦК) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком. При цьому суди також повинні мати на увазі, що порушення страхувальником визначеного договором страхування строку подання документів, що стосуються страхового випадку, не є порушенням визначеного договором строку повідомлення про настання страхового випадку. На підставі наведеного та враховуючи, як вбачається із письмових заперечень, відсутність інших підстав для відмови відповідача у виплаті страхового відшкодування, позивач має право на виплату страхового відшкодування внаслідок ДТП, яка відбулась 15.03.2013 р., в розмірі 11 086,51 грн. відповідно до висновку експертного дослідження №П-01167 від 18.07.2013 р. Ні даний висновок, ні розмір відшкодування, заявлений позивачем, відповідачем не оспорювався, а відтак такі приймаються судом до уваги як належні. Щодо вимог позивача про стягнення 107,54% грн. пені по заборгованості із невиплаченого страхового відшкодування (п.1 ст.992 ЦК України і п.5.4 договору страхування), а також 88,39 грн. - 3% річних за користування чужими коштами (ст.ст.536, 625 ЦК України, п.7.4 договору страхування), то суд враховує наступне. У відповідності до п.3 ч.1 ст.988 ЦК України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. За умовами п.5.1 договору страхування страховик здійснює виплату страхового відшкодування протягом 15 днів після оформлення і підписання страхового акту. Страховий акт складається протягом робочого дня з моменту отримання всіх необхідних документів (п.5.2 договору). В матеріалах справи відсутні відомості про складання страхового акта, визначеного договором, та немає даних про час отримання відповідачем всіх необхідних документів, що були б підставою для страхового акта, відповідно строк сплати не визначений, а тому відсутні підстави покладення на відповідача відповідальності за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, передбачених ст.ст.625, 992 ЦК України. При цьому, при розрахунку згаданих сум позивач виходить з дати прострочення виконання зобов'язань 25.07.2013 р., що не ґрунтується на нормах законодавства чи умовах договору страхування. Крім цього, позивач просить компенсувати завдану моральну шкоду в розмірі 5000 грн. за порушення відповідачем зобов'язань за договором страхування. Так, відповідно до п.2 постанови №4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України, Цивільного кодексу України та іншим законодавством, чи передбачено договором. Так, ні укладеним договором страхування між сторонами, ні чинним законодавством не передбачено право на відшкодування моральної шкоди за невиконання страховиком договору страхування, а відтак доводи позивача про її стягнення з даних підстав є необґрунтованими та безпідставними, тому в задоволенні цієї частини позову суд відмовляє. Таким чином, позовні вимоги позивача є частково підставними, а саме слід стягнути з відповідача на користь позивача 11 086,51 грн. страхового відшкодування. Вирішуючи розподіл судових витрат, суд прийшов на наступного. Згідно зі ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У відповідності до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються, зокрема, із витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, а саме: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. У ст.84 ЦПК України зазначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги (ч.1 ст.56 ЦПК України). Так, в матеріалах справи наявний договір про надання фізичною особою-підприємцем [PERSON] позивачеві юридичних (адвокатських) послуг №04/2013 від 08.07.2013 р. та квитанція про їх оплату в розмірі 5000 грн., однак такі за відсутності свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю не свідчать, що позивач поніс саме витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги, а тому відсутні підстави для такого відшкодування. При цьому, в порядку ч.3 ст.88 ЦПК України, з відповідача в користь держави підлягає до стягнення 229,40 грн. судового збору. На підставі ст.ст.979, 988 ЦК України, Закону України „Про страхування», постанови №4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р., постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2014 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» та

Outcome: approved