Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

Позивач просить визнати частково недійсним заповіт від 14.03.2000 року, посвідчений секретарем виконкому Лисовицької сільської ради Стрийського району Львівської області за реєстровим № 23, за яким [PERSON], [INFO], уродженець с. Лисовичі Стрийського району Львівської області, заповів на користь [PERSON], [INFO], житловий будинок та господарські споруди в [ADDRESS] Стрийського району Львівської області, в частині: «і взагалі все те, де б воно не було і з чого воно б не складалося». В обгрунтування своїх вимог покликається на те, що [INFO] року помер [PERSON], який був рідним братом її батька. Оскільки він не мав, ні дружини, ні дітей, то вирішив все належне йому нерухоме майно заповісти своїм племінникам - їй та відповідачу. За життя [PERSON] усно розповідав їй та [PERSON], що квартиру [ADDRESS] заповість їй, а домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS], - [PERSON] Про те, що саме в такому порядку [PERSON] бажає розпорядитись своїм нерухомим майном, останній розповідав й іншим близьким родичам. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно. Їй та відповідачу було відомо про існування заповітів на користь кожного із них щодо вищевказаного нерухомого майна в тому порядку, в якому [PERSON] усно розповів про своє волевиявлення, однак, із змістом даних заповітів вони ознайомились вже після смерті спадкодавця. Так, на виконання свого волевиявлення 29.03.1996 року [PERSON] склав заповіт, яким квартиру [ADDRESS] заповів їй - [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Долинської міської державної нотаріальної контори Белей Е.І. та зареєстровано в реєстрі за № Д-301. 14.03.2000 року, маючи на меті виконати свою обіцянку і скласти заповіт на користь [PERSON] щодо житлового будинку та господарських споруд в [ADDRESS] Стрийського району Львівської області, її дядько склав заповіт, який посвідчено секретарем виконавчого комітету Лисовицької сільської ради Стрийського району Львівської області та зареєстровано в реєстрі за № 23. Однак, окрім вищевказаного нерухомого майна, через недостатню юридичну грамотність секретаря виконкому Лисовицької сільської ради, яка посвідчувала даний заповіт, було помилково вказано наступне: «і взагалі все те, де б воно не було із чого б воно не складалось», чим фактично скасовувався заповіт [PERSON] від 29.03.1996 року на її користь. Вважає, що заповіт від 14.03.2000 року був складений частково невірно, тобто так, що не в повному обсязі відповідав волевиявленню спадкодавця. Дана ситуація виникла в результаті помилки, допущеної секретарем виконкому Лисовицької сільської ради, яка механічно дописала «все те, де б воно не було із чого б воно не складалось», чим змінила волевиявлення спадкодавця, що послужило причиною звернення до суду. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, з підстав зазначених в позовній заяві, просила позов задовольнити. [PERSON] позов визнав та пояснив, що [PERSON] ще при житті розпорядився належним йому майном, про що особисто їм повідомив, а потім склав заповіти. Тому вважає, що складаючи другий заповіт на його ім»я, секретар виконкому Лисовицької сільської ради помилилася щодо обсягу спадщини зазначивши в заповіті "і взагалі все те, де б воно не було і з чого б воно не складалось». Просить позов зазоволити. Відповідно до ст.174 ЦПК України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду. Оскільки, визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону і не порушує прав та інтересів будь-яких осіб, суд приймає визнання відповідачем позову. В судове засідання представник Лисовицької сільської ради не з"явився, однак подав заяву, в якій зазначив про те,що позовні вимоги підтримує та просить слухати справу за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підставний та підлягає до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], актовий запис 108. Після його смерті відкрилася спадщина. Матеріалами справи та в судовому засіданні встановлено,що 29.03.1996 року державним нотаріусом Долинської міської державної нотаріальної контори Белей Е.І. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № Д-301 заповіт, складений [PERSON] на належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] на ім"я [PERSON]. 14.03.2000 року [PERSON] склав заповіт на належне йому на праві особистої власності житловий будинок та господарські будівлі, що знаходяться в [ADDRESS] і на все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося на ім»я [PERSON]. Даний заповіт посвідчено секретарем виконкому Лисовицької сільської ради, Стрийського району, Львівської області та зареєстровано в реєстрі за №23. В судовому засіданні встановлено, що інших спадкоємців, крім [PERSON] та [PERSON] немає. Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок смерті. Згідно ч.1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч. 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). На підставі ст.229 ЦК України, правочин, який особа вчинила, помиляючись щодо обставин, які мають істотне значення-щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, властивостей і якостей речі, що істотно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням- може бути визнаний судом недійсним. Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. У відповідності до ч. ч. 2,3 ст.1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи, суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження ,що міститься в заповіті не має наслідком недійсності іншої його частин . Таким чином беручи до уваги зміст оспорюваного заповіту, суд приходить до висновку, що заповіт складений 14.03.2000 року є помилкою особи,яка його складала ,оскільки таке розпорядження не відповідало волевиявленню [PERSON]. На підставі викладеного та ст. ст. 203, 215, 229, 1233, 1235, 1236, 1257 ЦК України,

Outcome: approved