Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

14.02.2017 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позов мотивувала тим, що 05 вересня 2013 року між нею та відповідачем було укладено шлюб в якому у них народився син [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Сімейне життя у них не склалося. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Тому, просить суд постановити рішення, яким стягувати з [PERSON] на її користь на утримання дитини аліменти в розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку до досягнення сином повноліття. Позивач в судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявився. Судова повістка направлялася за зареєстрованим місцем його проживання, однак повернулася до суду з відміткою, що адресат «за зазначеною адресою не проживає». З врахуванням положень ст.ст. 74, 76 ЦПК України, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється через неявку всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд вважає можливим, відповідно до ст. 224 ЦПК України, розглянути справу у відсутності сторін по наявних у справі доказах та ухвалити заочне рішення. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони з 05 вересня 2013 року перебувають у шлюбі (а.с. 3). У шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO], який проживає разом з матірю [PERSON] за адресою: вул. Незалежності, 101 в м. Волочиськ Хмельницької області (а.с. 4-5). Сторони припинили сімейні відносини. Відповідач проживає окремо, добровільно матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Відповідно до частини 1 ст. 141 Сімейного Кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно з ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 Сімейного Кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. А з урахуванням ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. За таких обставинах, суд вважає, що відповідач, відповідно до Закону, повинен надавати матеріальну допомогу на утримання своєї дитини. Згідно ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, платника аліментів, те що відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання сина не надає. При цьому, судом враховано обовязок обох батьків утримувати дитину та те, що доказів неможливості надавати матеріальну допомогу дитині у вказаному розмірі відповідач суду не надав. Тому, суд, зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дитини, взаємний обов'язок обох батьків по її утриманню, встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, вважає справедливим встановлення аліментів в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частини 1 статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. У відповідності до п.1. ч.1 ст. 367 ЦПК України рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми платежу (аліментів) за один місяць підлягає негайному виконанню. Відповідно до положень ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору звільняються позивачі за позовами про стягнення аліментів. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином судовий збір має бути стягнений з відповідача у розмірі, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved