Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

12.10.2015р. до Любарського районного суду Житомирської області надійшла позовна заява [PERSON] до Глезненської сільської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Позовні вимоги аргументовано тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 19.01.2006 року позивачка придбала у СВК «Глезненський» нерухоме майно, а саме : нежитлової будівлі телятника загальною площею 1122,2 м.кв., який розташований за адресою: с. Мала Деревичка, вул. Любарська, Любарського району Житомирської області, загальною вартістю 2708,10грн. згідно накладної №3 від 19 січня 2006 року. За досягнутою між сторонами договору домовленістю, Продавець зобовязався після підписання договору виготовити правовстановлюючі документи на обєкт, що являється предметом договору купівлі-продажу та подати даний договір для нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Відповідач тривалий час ухилявся від нотаріального посвідчення договору, а нещодавно позивачці стало відомо, що СВК «Глезненський» ліквідовано, як юридичну особу без правонаступника. В результаті чого позивачка втратила можливість здійснити за участі СВК «Глезненський» нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору купівлі - продажу. В судове засідання позивачка не з'явилася, від її представника [PERSON] до суду надійшла заява, в якій він просив провести розгляд даної справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник Глезненської сільської ради у судове засідання на розгляд справи не зявився, в наявній в матеріалах справи довідці проти задоволення позовних вимог не заперечує та просить справу слухати у його відсутності. Згідно з ч.2 ст. 197 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. 19.01.2006 року між СВК «Глезненський» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі телятника загальною площею 1122,2 м.кв., який розташований за адресою: с. Мала Деревичка, вул. Любарська, Любарського району Житомирської області, загальною вартістю 2708,10грн.(а.с.4). Згідно накладної №3 від 19 січня 2006 року [PERSON] передано СВК «Глезненський» телятник в с. Мала Деревичка Любарського району кількістю 1 шт. вартістю 2708,10 грн. (а.с.5). 27 жовтня 2007 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, після чого дружині присвоїли прізвище чоловіка. 14 січня 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с. 15) 15 липня 2012 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, після чого дружині присвоїли прізвище чоловіка [PERSON] (а.с. 18). Із листів [PERSON] до керівника СВК «Глезненський» видно, що позивачка зверталась до відповідача з вимогою про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу (а.с.26, 43). 27 листопада 2006 року припинено діяльність СВК «Глезненський» за рішенням суду, що підтверджується витягом з Державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців (а.с. 30). Із копії постанови Вищого господарського суду України від 09.12.2009 року №14/325 «б» (1/325) видно, що СВК «Глезненський» перебував у стадії ліквідації (а.с.44-48). У відповідності до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права свободи чи інтереси інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Беззаперечно встановлено, що між [PERSON] та СВК «Глезненський» було укладено договір купівлі-продажу від 19.01.2006 року, при укладенні даного договору між ними були досягнуті та погоджені всі належні умови купівлі-продажу нерухомого майна. Встановлено, що предмет договору, а саме нежитлова будівля, телятник розташований за адресою с. Мала Деревичка Любарського району загальною вартістю згідно накладної №3 від 19 січня 2006 року становить 2708,10 грн.. Дані правовідносини у системному зв'язку регулюються: - ч.1 ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, яка передбачає право на ефективне мирне володіння майном; - ст.328 ЦК України, за змістом якої фізична або юридична особа може набути право власності на підставах, що не заборонені законом; - ч.2 ст.219 ЦК України , суд може визнати правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі. - ч.2 ст.220 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна сторона ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до роз'яснень п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки в судовому засіданні беззаперечно доведено, що між позивачкою та СВК «Глезненський» було укладено договір купівлі-продажу від 19.01.2006 року. При укладенні даного договору між ними були погоджені всі належні умови купівлі-продажу нерухомого майна, тому з метою захисту майнових прав позивача необхідно позов задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved