Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

Позивачка звернулася до Яготинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, в котрому зазначила, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 березня 2009 року (після смерті батька) позивачці на праві власності належить 5/12 частина житлового будинку та господарських споруд за № 33 по вул. Суворова в м. Яготин Київської області. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 березня 2018 року (після смерті матері), позивачці належить на праві власності 7/12 частини вище вказаного будинку. Таким чином, позивачка є єдиним власником житлового будинку та господарських споруд за № 33 по вул. Суворова в м. Яготин Київської області. З 08 жовтня 2004 року в даному будинку зареєстрована племінниця позивачки [PERSON], яка жодного дня в ньому не проживала. З моменту набуття [PERSON] права власності на даний, відповідачка до даного будинку не з'явилася, комунальні платежі за будинок не сплачувала, участі у веденні домашнього господарства не приймала, до цього часу будинком не цікавиться. У користуванні житлом ніхто ніколи відповідачці не перешкоджав. Позивач, як власник будинку, не може в повній мірі розпоряджатися своїм майном, оскільки в ньому зареєстрована відповідачка. Враховуючи викладене, позивачка просила визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим будинком, що розташований по вул. Суворова, 33 в м. Яготин Київської області. В судове засідання позивачка не з"явилася, направила до суду заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, відповідно до ч. 8 п. 3 ст. 128 ЦПК України. Відзиву щодо позову та клопотань до суду не направила, тому суд вважає, за можливе розглянути даний спір у відсутність відповідачки на підставі наявних у справі доказів. Так, в судововму засіданні, свідок [PERSON], яки є сусідом позивачки, показав, що він в будинку № 33 по вул. Суворова в м. Яготин, який належить його сусідці - [PERSON], [PERSON] не бачив протягом останніх 10 років. [PERSON] показав, що [PERSON] в будинку № 33 по вул. Суворова в м. Яготин не проживає, він її бачив у сусідки в будинку тільки в дитинстві, вона будинком не цікавиться, комунальні послуги він не сплачує, речей її в будинку немає. Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки та свідків, дослідивши докази, враховуючи, що в справі є достатньо доказів для її заочного розгляду, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Так, в судовому засіданні з копії паспорта (а.с. 5-6), копії свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 7), копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 8), копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 9), копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 10), копії будинкової книги (а.с. 11-12), акту обстеження житлових умов (а.с. 14) видно, що [PERSON] є власником житлового будинку № 33, що розташований в м. Яготин Київської області по вул. Суворова. В даному будинку з 08 жовтня 2004 року зареєстрована відповідачка по справі [PERSON], яка жодного дня в ньому не проживала, [PERSON] за місцем реєстрації відсутня, її особистих речей немає, не сплачує комунальні послуги. Згідно зі ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до\~ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321\~ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положенням\~ст. 391 ЦК України, передбачено, що власник має право прохати усунути перешкоди у користуванні власністю. Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~і\~ст. 150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для особистого проживання, проживання членів сімї, інших осіб і мають право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно роз"яснень у п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті 71,72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. У постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71,\~72,\~116,\~156 ЖК УРСР; 405\~ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У статті першій Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР\~„Про ратифікацію\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні від 25.03.1999 року у справі „Ятрідіс проти Греції" (заява № 31107/96) зазначив, що володіння майном повинно бути законним.. У відповідності з приписами частини 2 статті 405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи вищевикладене, та те, що відповідачка ніколи не проживала за вказаною адресою, не цікавиться даним будинком, не сплачує комунальні платежі, суд вважає, що вимоги позову підлягають до задоволення.

Outcome: approved