Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

01 лютого 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма "КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС" звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 13 жовтня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова-фірма «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» та [PERSON] укладено договір позики на суму 38000,00 грн. Відповідно до видаткового касового ордера № 1287 від 17 жовтня 2016 року, кошти у розмірі 38000 грн. були отримані відповідачем. Вказує, що відповідно до п.5.4 договору позики від 13.10.2016 року у випадку звільнення позичальника з ТзОВ «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» він зобов`язаний погасити борг до моменту звільнення. [PERSON] , згідно наказу № 14 від 28.02.2017 року, був звільнений з роботи 28.02.2017 року за угодою сторін відповідно до п.1 ст 36 КЗпП. Пунктом 5.4. Договору позики від 13.10.2016 року передбачено, що у разі звільнення позичальника з ТЗОВ «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» - позичальник зобов`язаний погасити борг до моменту звільнення. Станом на день звільнення та на день звернення до суду зобов`язання відповідача щодо повернення суми позики не виконано. Враховуючи вищевикладене та з посиланням на ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 38000 грн, а також судовий збір в розмірі 1921 грн. 27 березня 2019 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» про визнання договору позики недійсним. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 09 червня 2016 року по 28 лютого 2017 року працював водієм-експедитором автоколони у товариства з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма «КАМАЗ-ТРАНС - СЕРВІС», здійснював перевезення вантажів у країни Європи транспортом належним ТзОВ «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС». 25 вересня 2016 року на угорській митниці на нього наклали стягнення у вигляді штрафу у розмірі 300000 тисяч угорських форинтів та 400000 тисяч угорських форинтів. В подальшому, 26 вересня 2016 року отримавши готівкові кошти у розмірі 700000 тисяч угорських форинтів через банківську установу сплатив вищевказані штрафи. Повернувшись з рейсу, комерційний директор ТзОВ «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» [PERSON] звинуватив його, що товариство сплатило великі штрафи та поставив умову - або він підписує документ, про те що він ніби то позичив кошти у даного товариства і йому виплачують заробітну плату та він продовжує працювати на даному підприємстві, або його звільняють без виплати заробітної плати за виконані попередні рейси. Вказує, що внаслідок психічного тиску на нього, розуміючи, що може втратити зароблені кошти та роботу, [PERSON] 17 жовтня 2016 року підписав фіктивний документ - видатковий касовий ордер № 1287 від 17.10.2016 року та зробив запис про те, що він нібито отримав 38000 гривень, хоча вказані кошти реально не отримував. Також зазначає, що оспорюваний договір позики 13.10.2016 року з генеральним директором ТзОВ «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» не укладали (не підписували), вказаний договір був підписаний 27.02.2017 року фінансовим директором ТзОВ «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» [PERSON] . Вважає, що застосувавши психічний тиск, змусивши підписати вищевказаний договір і касовий ордер, посадові особи ТзОВ «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» хотіли незаконно перекласти на нього фінансову відповідальність за штрафи, сплачені на Угорській митниці 26.09.2016 року. Крім того вважає, що підписи генерального директора [PERSON] , який звернувся до суду із позовною заявою, яку підписав та підпис у договорі позики від 13.10.2016 року різняться, а тому вважає, що підписані різними особами. На підставі вищевикладеного та з посиланням на ст.ст. 203, 207, ,215,216, ч.1 ст. 231, 1046, 1047,1051 ЦК України просить визнати догвір позики від 13 жовтня 2016 року недійсним. Ухвалою від 27 лютого 2019 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Ухвалою від 27 березня 2019 року об`єднано позовні вимоги [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» про визнання договору позики недійсним в одне провадження з первісним позовом товариства з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» до [PERSON] про стягнення заборгованості. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві та просив задовольнити, в позові [PERSON] просив відмовити. Вказував, що вимоги викладені в зустрічній позовній заяві є надуманими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Представник відповідача за первісним позовом заперечував щодо задоволення позову, з підстав, викладених в письмовому відзиві. Зазначав, що кошти, зазначені в договорі позики відповідач не отримував, а договір позики був підписаний [PERSON] під психологічним тиском. Вимоги за зустрічним позовом підтримував з підстав у ньому викладених та просив задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, вважає, що позовні вимоги за первісним позовом слід задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відповідно відмовити виходячи з наступного. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як було встановлено в судовому засіданні, що не заперечувалось представником відповідача за первісним позовом, [PERSON] , 17 жовтня 2016 року підписав видатковий касовий ордер № 1287 від 17.10.2016 року, згідно якого останній отримав 38000 гривень (а.с. 13). Як вбачається з матеріалів справи, 13 жовтня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова-фірма «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» та [PERSON] укладено договір позики на суму 38000,00 грн (а.с. 12). Вказаний договір позики вважається укладеним 17 жовтня 2016 року, а саме з дати отримання коштів позичальником. Дата отримання коштів позичальником зазначена у видатковому касовому ордері № 1287 від 17.10.2016 року. Таким чином, суд визнає доведеним факт укладення договору позики. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивачем за зустрічним позовом заявлено позовні вимоги щодо визнання недійсним договору позики від 13 жовтня 2016 року на підставі ст. 231 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваним. У пункті 21 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна.Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Отже встановленню підлягає факт наявності або відсутності вчинення щодо позивача за зустрічним позовом психологічного тиску з боку відповідача під час складання і підписання оспорюваного договору. У позовній заяві та під час надання пояснень в ході судового розгляду справи представник позивача за зустрічним позовом вказав на те, що [PERSON] коштів у розмірі 38 000 гривень не отримував. Відповідно до ч. 3ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Допитані в якості свідків [PERSON] - касир Товариства з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова-фірма «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС», [PERSON] заступник головного бухгалтера та [PERSON] - фінансовий директор вищевказаного товариства, у судовому засіданні ствердили факт отримання [PERSON] коштів у розмірі 38 000 гривень. Аргументи представника позивача за зустрічним позовом, що грошових коштів його довіритель не отримував не свідчить про наявність психологічного тиску на [PERSON] під час укладання договору позики, крім того, спростовуєтьсявидатковим касовим ордером № 1287 від 17.10.2016 року, згідно якого останній отримав 38000 гривень, про що поставив підпис. Крім того, при вирішенні спору, суд приймає до уваги, що [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою після звернення товариством з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» до нього з позовом про стягнення заборгованості за оспорюваним договором позики, що дозволяє зробити висновок про те, що дійсною підставою подачі до суду зустрічного позову є не сам факт укладення договору позики з відповідачем, а не бажання виконання обов`язку останнім щодо боргового зобов`язання. Зібрані у справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що доводи викладені в зустрічному позові [PERSON] стосовно недійсності правочину, який був укладений між сторонами, та на які посилається останній в якості підстави для визнання його недійсним - не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, представником позивача за зустрічним позовом не надано доказів , що свідчать про наявність психологічного тиску на [PERSON] під час укладання договору позики від 13 жовтня 2016 року. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, договір позики від 13 жовтня 2016 року укладено сторонами у відповідності зі ст.1047 ЦК України, в письмовій формі за волевиявленням обох сторін, кожна із сторін розуміла мету укладення договору, та підписала його, та враховуючи, що кошти [PERSON] отримав 17 жовтня 2016 року, про що підписав видатковий касовий ордер № 1287 від 17.10.2016 року, договір позики є укладеним з моменту передання грошей. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що представником позивача за зустрічним позовом не доведено фактів, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог, тому в задоволенні позову слід відмовити. Таким чином, факт укладення 13 жовтня 2016 року між сторонами договору позики підтверджується належними та допустимими письмовими доказами, а тому суд вважає доведеним факт існування боргового зобов`язання [PERSON] перед Товариством з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова-фірма «Камаз-Транс-Сервіс», невиконаного належним чином. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно п. 2.1. договору позики від 13.10.2016 року, розмір позики за цим договором становить 38 000 грн (а.с.12). Підтвердженням отримання позичальником [PERSON] коштів є підписаний видатковий касовий ордер № 1287 від 17 жовтня 2016 року на суму 38 000 гривень (а.с. 13). Фінансові операції по видачі грошових коштів в розмірі 38 000 грн. для [PERSON] відображені в бухгалтерському і податковому обліку ТзОВ «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» та підтверджуються карткою рахунку 301 за 17 жовтня 2016 року, записами вчиненими в касовій книзі ТзОВ «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» за період з 06.10.2016 року по 01.11.2016 року (а.с.15,18). Згідно п. 4.1. договору позики термін надання позики визначається з моменту її надання і становить 36 (тридцять шість) місяців. Пунктом 5.4. договору позики визначено, що у разі звільнення позичальника з фірми «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» позичальник зобов`язується погасити борг до моменту звільнення. Згідно копії наказу ТзОВ госпрозрахункова фірма «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» №14 від 28 лютого 2017 року, відповідача за первісним позовом [PERSON] було звільнено з роботи за згодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. Підставою для звільнення являється заява [PERSON] від 27.02.2017 року (а.с.21,22). Відповідно до ч.1 ст.1049ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В порушення вимог ст.1046 ЦК України та п. 5.4. договору позики від 13 жовтня 2016 року, [PERSON] не повернуто кошти, отримані як позика. Так, судом встановлено, що укладення договору позики між сторонами, та отримання [PERSON] грошових коштів саме в борг, вказує на обов`язок їх повернути. А відтак, наведене свідчить про наявність договірних відносин між сторонами, умови яких відповідачем виконані не були. Оскільки [PERSON] порушив взяте на себе зобов`язання, з останнього підлягає до стягнення на користь ТзОВ госпрозрахункова фірма «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» заборгованість за договором позики в сумі 38 000 грн. Відповідно до ст.89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . Представник відповідача за первісним позовом не наддав суду доказів на спростування заявлених ТзОВ госпрозрахункова фірма «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» позовних вимог. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача за первісним позовом на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору у розмірі 1921 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved