Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

Позивач у квітні 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача, який згодом уточнила та доповнила, в якому посилалася на те, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON], з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 15.12.1962 року. На підставі рішення виконкому Бердянської міської ради від 24.12.1962 року №655 [PERSON] була відведена земельна ділянка площею 490 м2 по [ADDRESS] та відповідно до акту №8 від 07.01.1964 року, затвердженого головним архітектором м.Бердянська, здійснено відбивку меж та встановлено межові знаки з передачею землі в натурі. 17.01.1964 року було укладено договір між її чоловіком та відділом комунального господарства виконкому Бердянської міської ради про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідчений Бердянською державною нотконторою та зареєстрований в Бюро технічної інвентаризації м. Бердянська від 20.01.1964 року. Також 20.01.1964 року чоловікові було надано дозвіл №13 на будівництво житлового будинку по [ADDRESS]. На підставі вищезазначених документів [PERSON] розробив проект житлового будинку, узгоджений зі всіма необхідними інстанціями, а саме, пожарною частиною, санепідстанцією та управлінням головного архітектора м. Бердянська. Згідно даного проекту вони разом з чоловіком побудували житловий будинок під літ.»А» та прибудову під літ.»а» у 1971 році, цей факт підтверджується технічним паспортом на житловий будинок. Будинок був закінчений будівництвом, але не зданий в експлуатацію. На протязі свого життя [PERSON] користувався будинком як власник. Після його смерті вона продовжує користуватись ним, вважаючи себе єдиним законним власником майна набутого за чоловіком у спадок. Після смерті чоловіка у 6-ти місячний термін вона звернулася до Бердянської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але постановою нотаріуса від 18 січня 2016 року їй було відмовлено в отримані свідоцтва про право на спадщину та у видачі свідоцтва про право власності у спільному сумісному майні саме через те, що будинок не був зданий в експлуатацію. Спірний житловий будинок був збудований у 1971 році. На цей період питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що був визнаний таким що втратив чинність на підставі Указу Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування будинку з додержанням вимог цих актів законодавства. Однак згідно «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, згідно переліку, який додається до вказаної Інструкції, правовстановлюючим документом є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Будівництво житлового будинку [ADDRESS] відбувалось на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом Бердянської міської ради дозволу на його будівництво, тобто будинок не є самовільним у розумінні ст..105 ЦК Української РСР 1963р. і на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований, але не прийнятий в експлуатацію, тому вона, як спадкоємиця, не може оформити належне їй право власності на вказаний будинок в порядку спадкування і вимушена звернутись до суду, так як іншого способу захисту її права не існує. Відповідно довідки КПТІ м. Бердянська на підставі рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 30.051968р №222 відбулася перенумерація житлового будинку по [ADDRESS]. У зв'язку з тим, що житловий будинок був побудований за час шлюбу та на спільні кошти, то вона як дружина померлого [PERSON] має право на 1\\2 частку житлового будинку у порядку ст. 22,28 КпШС України. Тому просила визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті свого чоловіка та на 1/2 частку цього ж будинку в порядку спільної сумісної власності подружжя. У судовому засіданні представник позивача за договором [PERSON] підтримала позов із зазначених у ньому підстав, доповіла по суті заявлених вимог та просила задовольнити. Представник відповідача до суду не з'явився, надіслав лист від 16.05.2016 року про розгляд справи за відсутності представника Бердянської міської ради. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджено належними письмовими доказами, що [INFO] помер чоловік позивача, [PERSON], з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 15.12.1962 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 16.07.1997 року, копією свідоцтва про одруження. На випадок смерті заповіту [PERSON] не залишив. Спадкоємцями першої черги за законом є діти померлого та дружина. З наданої суду Бердянською державною нотаріальною конторою копії спадкової справи №26/1998 щодо майна спадкодавця [PERSON] вбачається, що діти померлого [PERSON] та [PERSON] 12.01.1998 року подали до нотаріальної контори спільну заяву про відмову від спадщини на користь дружини померлого та їхньої матері - [PERSON], яка 10.03.1998 року подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом після свого чоловіка. У цій заяві [PERSON] вказала, що до складу спадкового майна входить 1/2 частка автомобіля М-2140, 1985 року випуску, держномер [NUMBER], та 1/2 частка житлового будинку в [ADDRESS] та просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку вказаного майна та свідоцтво про право власності на 1/2 частку в спільному майні, набутому подружжям під час шлюбу. Судом було з'ясовано та таке вбачається з матеріалів спадкової справи, що на автомобіль позивачу були видано свідоцтво про право власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя, а також свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку автомобіля. Однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.01.2016 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] її чоловіка [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та у видачі свідоцтва про право власності у спільному сумісному майні на 1/2 частину вказаного будинку з тих підстав, що згідно довідки-характеристики №07, наданої комунальним підприємством з технічної інвентаризації Бердянської міської ради 05 січня 2016 року, житловий будинок [ADDRESS], не зданий в експлуатацію. Так, дійсно, як вбачається з письмових доказів у справі, на підставі рішення виконкому Бердянської міської ради від 24.12.1962 року №655 [PERSON] була відведена земельна ділянка площею 490 м2 по [ADDRESS], здійснено відбивку меж та встановлено межові знаки з передачею землі в натурі згідно акту №8 від 07.01.1964 року, затвердженого головним архітектором м.Бердянська. 17.01.1964 року між [PERSON] та відділом комунального господарства виконкому Бердянської міської ради було укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідчений Бердянською державною нотконторою та зареєстрований в Бюро технічної інвентаризації м. Бердянська від 20.01.1964 року. А 20.01.1964 року надано дозвіл №13 на будівництво житлового будинку по [ADDRESS] відповідно до розробленого проекту, згідно якого подружжя побудували житловий будинок під літ.»А» та прибудову під літ.»а» у 1971 році. Дані обставини підтверджуються відповідними копіями зазначених документів та технічним паспортом на житловий будинок, з якого вбачається рік побудови будинку та прибудови саме 1971 рік. Як встановлено судом та підтверджується довідкою - характеристикою комунального підприємства з технічної інвентаризації Бердянської міської ради №07 від 05.01.2016р., будинок не був зданий в експлуатацію. Згідно з застереженнями, що містяться в ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України , правовий статус майна, а також права та обов'язки суб'єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. За змістом пп. 4, 5 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України 2004 р. відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 р., якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 р. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 р.) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 р. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР 1963р. часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті21 цього Кодексу. Тобто, часом відкриття спадщини після смерті [PERSON] є 15.07.1997 року. Відповідно до статті 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини ( стаття 549 ЦК УРСР ). Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови № 7 від 08.06. 2007 року „Про судову практику у справах про спадкування " роз'яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" має місце роз'яснення щодо розгляду цивільних спорів, зокрема, у випадку неможливості спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. За змістом цих роз'яснень видно, що не міститься прямої заборони щодо визнання судом права власності за спадкоємцем на нерухоме майно в разі, коли спадкодавець на законних підставах володів та користувався цим майном, але в силу об'єктивних причин не встиг за життя здійснити державну реєстрацію нерухомого майна. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Судом встановлено, що житловий будинок був збудований у 1971 році, коли питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Разом зх. тим пунктами 6,7 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, передбачалася реєстрація всіх будинків і домоволодінь, у тому числі належних громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. З невідомих причин спадкодавець не звернувся до виконкому із заявою про прийняття будинку в експлуатацію, однак судом установлено, що будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР), на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований, на підставі правових актів, що було чинним на той час, він набув право власності, проте спадкоємець через відмову нотаріуса не може оформити належне їй право власності на 1/2 частку вказаного будинку як в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, так і на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності як переживша дружина. Згідно ч.1 ст. 22 КпШС України, чинного на час будівництва вказаного домоволодіння, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до вимог ч.1 ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Судом встановлено, що житловий будинок був побудований за час перебування подружжя у зареєстрованому шлюбі, тому він належав їм на праві спільної сумісної власності подружжя, а у зв'язку із смертю чоловіка спадщина відкрилася тільки на 1/2 частку будинку, інша 1/2 частка належить позивачу у праві спільної сумісної власності. Оскільки спадкоємець позбавлена можливості реалізувати свої спадкові права та майнові права у праві спільної сумісної власності подружжя та отримати у нотаріуса відповідні свідоцтва про право власності та про права на спадщину за законом після смерті свого чоловіка, суд, з урахуванням наведених вище міркувань вважає, що її майнові права підлягають захисту шляхом задоволення її позовних вимог. Враховуючи, що при оформленні спадщини в нотаріальній конторі спадкоємці за нотаріальні дії сплачують судовий збір за відповідними ставками, судовий збір слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved