Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищевказаним позовом. Вказує, що з 28 лютого 2003 року перебуває в шлюбі з відповідачем, та від шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO]. Зазначає, що сумісне життя і збереження сім'ї стали неможливими, відносини значно погіршились, примирення не бажає, спільного господарства не ведуть. Просить шлюб розірвати та стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від його доходів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Судові витрати поклати на відповідача. Позивач позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити. Додатково вказала, що за час наданий судом для примирення відповідач не вчинив жодних дій, а лише намагається із незрозумілих причин затягнути розгляд справи. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав подані до суду заперечення відповідача. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 28 лютого 2003 року між сторонами було зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 226, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], актовий запис №1452 підтверджується, що батьком [PERSON] є [PERSON]. Згідно зі ст. ст. 110, 112 Сімейного Кодексу України, якщо суд встановить, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї не можливо, він приймає рішення про розірвання шлюбу. Подружжя тривалий час не підтримують сімейні відносини, їх подальше спільне життя і збереження шлюбу не можливе та суперечить інтересам позивача. Шлюб існує формально і його необхідно розірвати. Доводи відповідача, щодо безпідставності позовних вимог, щодо розірвання шлюбу, суд не приймає до уваги. Судом за клопотанням відповідача було надано строк для примирення. Як встановлено судом, жодних дій відповідачем для примирення та збереження шлюбу не здійснено. Також строни на даний час спільно не проживають. Відповідно до ч ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Статтею 141 СК України встановлено рівність батьків щодо прав та обов'язків по відношенню до дитини. Згідно ст. 182 СК України, п. 17 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів суд виходить з фактичних обставин справи та враховує, що відповідач є повнолітньою, працездатною особою, що здатна своєю працею заробляти собі на життя. Статтею 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитну не може бути меншим, ніж 30 відсотків мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього кодексу. Статтею183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідачем жодних заперечень з приводу стягнення аліментів та їх розміру не висловлено. Вказівка на те, що позивач не має права по отримання аліментів, так як син проживає спільно з ним, не є підставою для відмови в задоволенні позову. Представником відповідача в судовому засіданні було підтверджено, що сторони разом не проживають, та не спростовано доводів позивача, що відповідач добровільно надає будь-яку допомогу дитині. Посилання на можливість його участі у вихованні дитини у відповідності до ст.141 СК України, не звільняє його від обов"язку утримувати дитину. На підставі встановлених і наведених судом фактів, а також з метою недопущення погіршення матеріального становища дитини та одночасно відповідача, суд із урахуванням, положень ст. ст. 141, 180, 182, 183 СК України, приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення аліментів, а саме про доцільність стягнення їх у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку ( доходів ) боржника, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Такий розмір аліментів, суд вважає реально можливим для їх сплати. Посилання на те, що відповідач бажає в подальшому проживати в квартирі, значення для розгляду вимоги про стягнення аліментів не має. Посилання представника відповідача на необхідінсть проживання сина з батьком не розглядається судом, так як виходить за межі предмету спору. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved