Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

07 листопада 2011 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Артемівської міської ради, [PERSON] про визнання недійсними спадкового договору та договору довічного утримання та їх розірвання. В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] помер [PERSON], батько її доньки [PERSON], [INFO]. [INFO] померла її бабуся [PERSON]. Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS]. Позивачка вказала, що [PERSON] є спадкоємцем за правом представлення на обов'язкову частку у спадку. Вказує, що крім [PERSON] є інші спадкоємці першої черги за законом. Вважає, що відповідач скористався її безпорадним станом та вмовив її скласти договір довічного утримання. Відповідач не міг повноцінно виконувати умови договору довічного утримання, оскільки постійно проживав та працював в [ADDRESS]. Позивач з урахуванням уточнення позовних вимог просила суд визнати недійсними та розірвати спадковий договір від 25 жовтня 2005 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] та договір довічного утримання від 21 травня 2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] (том 1 а.с 2, 27-28, 59, 66, 81-82, 181-182). Рішенням Артемівського міськрайонного суду від 10 лютого 2014 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Артемівської міської ради, [PERSON] про визнання недійсними спадкового договору та договору довічного утримання та їх розірвання відмовлено. Не погодившись з таким рішенням [PERSON] в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. В обґрунтування скарги зазначає, що відповідач уклав спадковий договір та договір довічного утримання з хворою [PERSON], якій ще за життя лікарем психіатром було встановлено діагноз стійкої хвороби, інтелектуального зниження пацієнтки та призначено для лікування препарати, що мають вплив на психічний стан людини. В оскаржуваних договорах відсутній підпис [PERSON] Судом не взято до уваги, що договір довічного утримання не було виконано, оскільки відповідач не мав можливості доглядати [PERSON] Не погодившись з таким рішенням [PERSON] також подав апеляційну скаргу, в якій просить стягнути з позивачки на його користь витрати на правову допомогу в розмірі 8 969,80 грн. та судовий збір в розмірі 121,80 грн., оскільки ухвалюючи рішення, судом першої інстанції вирішено питання щодо розподілу судових витрат з порушенням норм процесуального права. В судовому засіданні апеляційного суду [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити, проти апеляційної скарги відповідача заперечувала та просила її відхилити.. В судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, проти апеляційної скарги позивачки заперечував та просив її відхилити. В судове засідання апеляційного суду представник органу опіки та піклування Артемівської міської ради не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином листом і телефонограмою №1663, зареєстрованою у відповідному порядку від 05 березня 2014 року (т.2, а.с.124), відповідно до заяви просили розглянути справу у відсутність їх представника (том 2 а.с. 125-126), що не перешкоджає розгляду справи відповідно до ст. 305 ЦПК України. В судове засідання апеляційного суду [PERSON] не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином листом (т.2 а.с.121), що не перешкоджає розгляду справи відповідно до ст. 305 ЦПК України. Заслухавши доповідача, сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає відхиленню, а апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за життя відчужувача договір довічного утримання розірваний не був, а визнання його недійсним, що передбачено ст. 255 ЦК України не знайшло своє підтвердження у судовому засіданні. Щодо вимог про розірвання спадкового договору та визнання його недійсним, то розірвати спадковий договір не є можливим, оскільки відчужувач [PERSON] померла, а визнання спадкового договору недійсним не передбачено законом. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат про правову допомогу, то суд вважав, що такі витрати не підлягають задоволенню з підстав того, що адвокат [PERSON], який здійснював представництво відповідача на підставі договору про надання правової допомоги не був залучений до участі у справі як особа, що надає правову допомогу, як того вимагає закон. З таким висновком суду в оскаржуваній його частині не можна погодитися в повному обсязі. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Так, відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній його частині зазначеним вимогам закону не відповідає в повному обсязі. Судом першої інстанції встановлено, що батьками [PERSON] є [PERSON], який помер [INFO] , та [PERSON], які розірвали шлюб 10 вересня 2003 року, що підтверджується відповідними свідоцтвами (т.1 а.с.4). Спадкова справа на майно [PERSON], який помер [INFO] не відкривалась, що підтверджено даними з реєстру спадкових справ та архівних даних нотаріальної контори. Більш того, при житті батько позивачки [PERSON] розпорядився жилим будинком [ADDRESS] (том 1 а.с. 114-115). За життя бабуся позивачки [PERSON] уклала два договори, які оспорює позивачка. Так, за умовами спадкового договору на квартиру від 25 жовтня 2005 року, укладеному між [PERSON] (бабусею позивачки), [PERSON] (дідусем позивачки) та [PERSON] (відповідачем по справі, рідним дядьком позивачки по справі), посвідченому державним нотаріусом Артемівської державної нотаріальної контори, [PERSON] та [PERSON] передали після своєї смерті у власність [PERSON] належну їм на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] (том 1 а.с. 61). За згодою сторін на [PERSON] були покладені наступні обов'язки: забезпечення щоденним калорійним харчуванням, забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг, забезпечення належними лікувальними засобами, в разі смерті відчужувачів поховати на цвинтарі м. Артемівська. Дідусь позивачки [PERSON] помер [INFO]. 21 травня 2008 року [PERSON] (бабуся позивачки) та [PERSON] (відповідач по справі, рідний дядько позивачки по справі) уклали договір довічного утримання, який було посвідчено приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу (том 1 а.с. 55). За умовами зазначеного договору [PERSON] передала у власність [PERSON] належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS]. Обов'язок набувача майна по наданню відчужувачу довічного забезпечення був визначений у вигляді: забезпечення її житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваній квартирі, забезпечення щоденним збалансованим харчуванням, забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям, здійснення догляду та необхідної допомоги, надання побутових послуг, забезпечення потреб у відпочинку, прогулянки на свіжому повітрі за бажанням, забезпечення згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами, поховання за свої власні кошти. Відповідно до договору дарування від 28 жовтня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дав належну дарувальнику квартиру [ADDRESS] (том 1 а.с. 51). Отже, згідно зі ст. 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Відповідно до ст. 1303 ЦК України відчужувачем у спадковому договорі може бути подружжя, один із подружжя або інша особа. Згідно із ч. 1 ст. 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. Проте задоволення такої вимоги можливе за умови пред'явлення її відчужувачем. Судом першої інстанції встановлено, що [INFO] бабуся позивачки [PERSON] померла. Позивачка уточнивши свій позов, просила визнати обидва договори недійсними з підстав того, що [PERSON] не розуміла значення своїх дій в момент укладання цих договорів внаслідок своєї хвороби. Також просила їх розірвати, оскільки відповідач не міг повноцінно виконувати умови цих договорів. Відповідно до ч. 5 п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" спадковий договір може бути розірвано на вимогу відчужувача або набувача, інші особи, у тому числі спадкоємці відчужувача, не можуть пред'являти вимоги про розірвання спадкового договору. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про розірвання спадкового договору, суд першої інстанції на зазначені вимоги закону звернув увагу і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про розірвання спадкового договору, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині необґрунтовані. Крім того, спадковий договір - це цивільно-правова угода на випадок смерті, яка дійсна за наявності виконання умов, що передбачені цією угодою, і які не суперечать чинному законодавству. Поняття договору довічного утримання (догляду) визначено статтею 744 ЦК України, а саме: за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину , інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або не належне виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача, що передбачене ст. 755 ЦК України. У даному випадку позивач заявляє вимоги про визнання недійсним договору довічного утримання та його розірвання. За життя відчужувача також вказаний договір розірваний не був, а визнання його недійсним, що передбачено ст. 255 ЦК України не знайшло своє підтвердження у судовому засіданні. Крім того, на спадковий договір, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності. Так, відповідно до ч. 1 ст.203 ЦК зміст правочину не може суперечити нормам ЦК, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, а також правам і інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним визнається договір, якщо порушена хоча б одна з умов дійсності правочину (ст.. 203 ЦК): правомірність і неаморальність угоди, дієздатність учасників угоди, сподівання волі і волевиявлення, відсутність ваду виникненні волі, дотримання форми угоди. Договір визнається недійсним, якщо його спрямовано на обмеження правоздатності та дієздатності. Отже для встановлення психічного стану учасника угод в момент їх укладання, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент їх укладання, судом першої інстанції були призначені амбулаторна судово-психіатрична та посмертна судово-психіатрична експертизи. Так, відповідно до висновку акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 31 (посмертної експертизи) на [PERSON], встановлено, що вона, страждала органічним емоційно-лабільним (астенічним) розладом особистості складного ґенезу (церебросклероз з гіпертензією, діабетична енцефалопатія) з вираженим астенічним синдромом внаслідок цілого ряду соматичних захворювань (цукровий діабет з судинними ускладненнями у вигляді ангіопатії ніг з трофічними язвами, гангреною, з оперативним втручанням; ІБС, атеросклеротичний кардіосклероз). Важкі соматичні захворювання та виражені явища астенії, зумовлені різними соматичними захворюваннями та церебросклерозом з гіпертензією, не позбавляли [PERSON] здатності в момент підписання спадкового договору 25.10.2005 року та договору довічного утримання 21.05.2008 року розуміти значення своїх дій та керувати ними. Протягом всього періоду захворювання з 1995 року до моменту смерті [INFO], з урахуванням всіх захворювань, що малися у [PERSON], з урахуванням її віку та з урахуванням призначених їй медикаментозних засобів та обезболюючих препаратів (наркотичної та ненаркотичної дії) вона могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Даний висновок підтвердила у судовому засіданні експерт Божко А.М. Разом з тим, враховуючи ту обставину, що після проведення вищевказаної судово-психіатричної експертизи судом було виявлено, що незадовго до смерті відповідач сам викликав до спадкодавці лікаря-психіатра [PERSON], пояснення якого як свідка не були враховані при проведенні експертизи, то судом була призначена повторна посмертна судово-психіатрична експертиза. Отже, за висновками акту № 473-а/580-а (повторної) посмертної судово-психіатричної експертизи у відношенні [PERSON], призначеної за клопотанням представника позивача та проведеної Обласним центром судово-психіатричної експертизи Донецької облдержадміністрації Департаменту охорони здоров'я Міністерства охорони здоров'я, [PERSON] в період укладення нею юридичних правочинів - підписання спадкового договору від 25.10.2005 року виявляла астенічний синдром внаслідок тяжкого соматичного захворювання (легкий когнітивний розлад, що поєднується з системним соматичним розладом - в редакції МКБ-10). [PERSON] в період укладення нею юридичних правочинів - підписання спадкового договору від 25.10.2005 року та договору довічного утримання від 21.05.2008 року за психічним станом могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Вказані висновки не викликають сумнівів щодо їх достовірності, оскільки вони є обґрунтованими, базуються на спеціальних знаннях, не суперечать іншим матеріалам справи, зокрема, медичній документації, доданій до матеріалів справи, свідченням свідків, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах доказах. Клопотань про призначення інших експертиз апелянтом не заявлено. Отже, суд першої інстанції перевірив доводи позивача щодо не усвідомлення [PERSON] значення своїх дій під час укладення оскаржуваних договорів; дослідив та оцінив надані сторонами докази та у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України дав належну правову оцінку зазначеним висновкам. Виходячи з наведеного, в сукупності встановлених у справі обставин суд дав належну оцінку усім доказам і дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову. Розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги та на підставі доказів, що надані суду першої інстанції, що відповідає положенням статті 303 ЦПК України, апеляційний суд позбавлений можливості дати переоцінку доказам, яким дана належна правова оцінка у відповідності до норм процесуального законодавства, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не обґрунтовані. Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи, доказам, що надані сторонами, дана належна оцінка. Спір вирішено на підставі наданих сторонами доказів у відповідності із нормами матеріального та процесуального законодавства. А тому, апеляційну скаргу [PERSON] необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін в цій частині. Щодо доводів апеляційної скарги [PERSON] в частині порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства в частині розподілу судових витрат, то такі доводи є обґрунтованими з наступних підстав. Згідно з частинами 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 47 цього Кодексу учасниками цивільного процесу, крім осіб, які беруть участь у справі, є секретар судового засідання, судовий розпорядник, свідок, експерт, перекладач, спеціаліст, особа, яка надає правову допомогу. Згідно положень частини 4 статті 42 ЦПК України повноваження адвоката як представника можуть також посвідчуватись ордером, дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором. Згідно із ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. За умовами угоди про надання правової допомоги від 25 грудня 2011 року між адвокатом [PERSON] та [PERSON] вбачається, що останні уклали угоду про надання правової допомоги з участі в якості адвоката особи з підготовки та ведення цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Артемівської міської ради, [PERSON] про визнання недійсними спадкового договору та договору довічного утримання та їх розірвання (т.1 а.с.142-143). В матеріалах справи містяться дві заяви про стягнення понесених судових витрат в сумі 5 070,00 грн. та в сумі 3 899,80 грн. (т.1 а.с.141, т.2 а.с.12), дві прибуткові квитанції про оплату суми у розмірі 5 070,00 грн. та 3 899,80 грн. (т.1,а.с.147, т.2 а.с.16), додано розрахунки, який час представником був витрачений на кожну окрему процесуальну дію на виконання послуг з надання правової допомоги, підтверджені відповідними журналами судових засідань (т.1 а.с.144-145, т.2 а.с.14-15), також наявні акти про виконання певних робіт (т.1а.с.146, т.2 а.с.15). Суд першої інстанції не звернув увагу на зазначені норми закону, а тому доводи апеляційної скарги про стягнення на користь відповідача витрат на правову допомогу обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки повноваження адвоката як представника відповідача були посвідчувачі договором, а рішення в частині вирішення питання щодо судових витрат підлягаю скасуванню з постановленням нового рішення про стягнення витрат на правову допомогу та судового збору.

Outcome: approved