Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

03.11.2021 року [PERSON] звернулася до Новозаводського районного суду м. Чернігова з позовом до Комунального підприємства «Чернігівводоканал» Чернігівської міської ради, в якому просить, зокрема: зобов`язати виключити із суми заборгованості за послуги за водопостачання належної їй квартири за адресою: [ADDRESS] , заборгованості попереднього власника, що виникла до 28 листопада 2019 року в розмірі 8908 грн. 56 коп.; зобов`язати виключити із суми заборгованості за послуги із водовідведення належної їй квартири за адресою: [ADDRESS] , заборгованість попереднього власника, що виникла до 28 листопада 2019 року в розмірі 8713 грн. 39 коп. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.11.2019 року [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.3.9 Договору [PERSON] зобов`язаний сплатити всю заборгованість по сплаті комунальних та інших платежів за користування квартирою, яка виникла до звільнення вищезазначеної квартири. [PERSON] квартиру звільнив 29.11.2019 р. 28.11.2019 року, між сторонами складено акт прийняття - передачі квартири. При звільненні квартири, [PERSON] залишив борги за комунальні послуги з водопостачання та водовідведення. КП «Черннігівводоканал» нарахувало заборгованості за водопостачання та водовідведення попереднього власника - [PERSON] новому власнику - [PERSON] в розмірі 17 665 грн. 44 коп. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в позові та відповіді на відзив. (а.с. 87-90) Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов з додатками. (а.с. 51-56) Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача [PERSON] підтримує позовні вимоги і просить їх задовольнити. Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, письмові пояснення третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Так, відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме його прав, свобод чи інтересів, а, також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України: кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 28.11.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . (а.с.11-14) Відповідно до п. 3.9 вказаного Договору, [PERSON] зобов`язаний сплатити всю заборгованість по сплаті комунальних та інших платежів за користування квартирою, яка виникла до звільнення вищезазначеної квартири. [PERSON] квартиру звільнив 29.11.2019 р., а 28.11.2019 року між сторонами складено акт прийняття - передачі квартири, згідно якого зафіксовано показання лічильника води - 02029 м3. (а.с.17) При цьому, згідно наданих [PERSON] відповідачу показань вказаного лічильника води, станом на кінець листопада 2019 року вони складали 01182 м3. (а.с.35) Разом з тим, відповідач КП «Черннігівводоканал» здійснив нарахування в січні 2020 року заборгованості за водопостачання та водовідведення попереднього власника - [PERSON] новому власнику - [PERSON] в розмірі 17 665,44, що вбачається із наданого позивачем і не спростованому в судовому засіданні відповідачем розрахунку. Судом встановлено, що із вказаного питання позивач через зверталась до відповідача із запитом про надання відомостей: надати помісячний розрахунок заборгованості за водопостачання гр. [PERSON] , попереднього власника квартири (або іншого споживача) [ADDRESS] до 06 грудня 2019 року із зазначенням об`єму спожитої води, а також надати відомості та копії документів (актів), які підтверджують останню перевірку представником КП «Чернігівводоканал» показань лічильників в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається із відповіді на запит від 24.03.2020 року, у наданні інформації за період до 28.11.2019 p. було відмовлено, оскільки відомості не відносяться до нового власника, і повідомлено, що по лютий включно заборгованість складає 17 717,82 грн. Щодо надання відомостей про перевірку показів лічильників, відомостей - не надано. 25.03.2020 року позивач повторно звернулась із запитом про надання інформації, додавши згоду [PERSON] на обробку інформації. У відповідь на запит відповідачем було надано розрахунок, та повідомлено, що: останні показники приладу обліку за адресою: [ADDRESS] , фіксувалися контролером у відомості від травня 2016 р. та у зв`язку із спливом терміну зберігання паперових носіїв, дані занесені до електронного реєстру підприємства. За даними електронного реєстру, останні показники приладу обліку холодної води №528849 за вищезазначеною адресою були зафіксовані на рівні 811 м3. Останні передані показники попереднім власником у серпні 2019 році зафіксовані на рівні 1182 м3. За станом на грудень 2019 р. заборгованість за надані послуги централізованого водопостачання за вищевказаною адресою склала 46,02 гри. Показники передані новим власником у січні 2020 році зафіксовані на рівні 2032 м3. Повідомлено, що правильність передачі показань покладено на споживача. 08.04.2020 p. позивач втретє звернулась до відповідача із запитом, яким просила: надати копію акту про знищення акту від «травня 2016 року», яким фіксувались показання лічильника за адресою: [ADDRESS] ; повідомити точну дату акту від «травня 2016 року», та копію документу (за наявності), який має посилання на цей акт, а також повідомити, показання лічильника №528849, які наявні у КП «Чернігівводоканал» з моменту його встановлення в квартирі [ADDRESS] . У відповідь відповідачем було повідомлено, що розрахунки за надані послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за адресою: [ADDRESS] , проводяться відповідно до показань приладу обліку води, з дня його встановлення у квартирі із зафіксованими показаннями в акті встановлення та опломбування приладу обліку води, який зберігається у споживача. Вся інформація, щодо розрахунків за спожиті послуги вноситься до електронної бази споживачів підприємства, в тому числі інформація зафіксована в акті про зняття контрольних показань приладу обліку води, встановленого у квартирі [ADDRESS] , в травні 2016 року. Друкований акт повірки - не зберігся. 09.04. 2020 p. попередній власник - [PERSON] , від імені якого діє [PERSON] на підставі нотаріальної довіреності від 22.11.2019 року, звернувся до КГІ «Чернігівводоканал» із зявою, в якій зазначив, що між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] від 28.11.2019 року. Визнав, що відповідно до п. 3.9 Договору він зобов`язаний сплатити всю заборгованість по сплаті комунальних та інших платежів за користування квартирою, яка виникла до звільнення вищезазначеної квартири. Визнав, що при звільненні квартири залишив борги за деякі комунальні послуги. Станом на день продажу квартири - 28.11.2019 р., актом від 28.11.2019 p. зафіксовано показання лічильника води - 02029 м3. Зазначив, що споживачем водопостачання та водовідведення до 28.11.2019 p., квартири за адресою: [ADDRESS] , є він. Борги за водопостачання будуть сплачуватися ним особисто на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.11.2019 року та акту прийняття - передачі квартири за адресою: [ADDRESS] від 28.11.2019 року. 27.08.2020 p. представник позивача направив до відповідача претензію, якою повідомив, що: «Як вбачається із квитанцій, відповідей на адвокатський запит, ваше підприємство продовжує нараховувати борги попереднього власника новому власнику. Новий власник не погоджується з даним рішенням, оскільки боржником є [PERSON] , а не Квартира [ADDRESS] , та аж ніяк не [PERSON] , оскільки остання не споживала послуги КП «Чернігівводоканал», просив виключити заборгованість з водопостачання та водовідведення що пред`явлена новому власнику квартири за адресою: [ADDRESS] гр. [PERSON] в розмірі виходячи з акту від 28.11.19 p.. а саме 02029 м3 станом на 28.11.19 p. В матеріалах справи відсутня відповідь на претензію. Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...». Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується пунктом 1 статті 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (Beles and others v. the Czech Republic (Белеш та інші проти Чеської Республіки, п. 49). У справі «ЗУБАЦ ПРОТИ ХОРВАТІЇ» (ZUBAC v. CROATIA), рішення Великої Палати від 05 квітня 2018 року, Європейський Суд з прав людини виклав загальні принципи доступу до суду. Зокрема, Суд зазначив, що у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder V. the United Kingdom), рішення від 21 лютого 1975 року, пп. 28-36) було визначено, що право на доступ до суду є одним з аспектів права на суд згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином, у статті 6 пункт 1 представлено «право на суд», тобто право на судовий розгляд справи, що стосується його «цивільних прав та обов`язків», разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (Golder v. the United Kingdom (Голдер проти Сполученого Королівства), пункт 36). У цій справі суд визнав право на доступ до суду як невід`ємний аспект гарантій, закріплених у статті 6 Конвенції, пославшись на принципи верховенства права та недопущення свавілля, покладені в основу більшості положень Конвенції, підкресливши, що право на доступ до суду повинно бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним чи ілюзорним». У справі «Пантелеєнко проти України» Європейський суд з прав людини нагадав, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засоби правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених в Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі. Суд також відмітив, що засіб юридичного захисту, що вимагає стаття 13 Конвенції, має бути "ефективним" як на практиці, так і за законом. Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (справа «ГІантелеєнко проти України», рішення від 29 червня 2006 року, п.п. 76,77). В той же час, за певних обставин справи «практичний та ефективний характер» цього права може бути порушено через суворе трактування процесуального правила - «надмірний формалізм». При цьому, у практиці Суду закріплено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду справи по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист. В даній справі позивач звернулась за захистом її прав як споживача послуг з водопостачання та водовідведення до відповідача, який зарахував до заборгованості позивача суму боргу попереднього власника, ігнорує як претензії нового власника, так і заяви попереднього власника про визнання боргу. Між сторонами виникли правовідносини з надання послуг з водопостачання та водовідведення, які регулюються нормами ЦК України. Законом України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (надалі-Правила). Пунктом 8 Правил передбачено договірне регулювання відносин у сфері житлово-комунальних послуг та визначено, що послуги, які надаються споживачеві згідно із договором, оформлюються на основі типового договору про надання таких послуг, перелік яких та тарифи (ціни), на які затверджуються уповноваженими органами. Відповідно ст. 5 ЗУ «Про Житлово-комунальні послуги» зазначено, що комунальні послуги - послуги з..., централізованого водопостачання, централізованого водовідведення.... Пунктами 9, 30, 32 Правил передбачено, що квартирні засоби обліку води і теплової енергії беруться виконавцем на абонентський облік, а їх періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) проводяться за рахунок виконавця, до обов`язків якого входить контроль міжповіркових інтервалів, повірка квартирних засобів обліку, їх обслуговування та ремонт, в той час як обов`язком споживача є своєчасна оплата наданих послуг за цінами і тарифами, встановленими згідно з вимогами законодавства. Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» споживач, це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобов`язання. Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора. Згідно п. 17 Правил, послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної та гарячої води згідно з нормативами (нормами) споживання або показаннями засобів обліку води. У п. 5 ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про житлово - комунальні послуги» зазначено, що споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; Стаття 9 визначає порядок оплати житлово-комунальних послуг, а саме: - споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором; - споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Таким чином, діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не визначено у договорі купівлі-продажу. На позивача не може бути покладено обов`язок по сплаті заборгованості за надані послуги в період часу до 28.11.2019 року, тобто до укладення нею договору купівлі-продажу цієї квартири, оскільки вона у вказаний час не була і не могла бути споживачем послуг КІІ «Чернігівводоканал». У справі №200/14925/15 від 18 грудня 2018 року Верховний Суд вказав, що підтримуючи висновок суду першої інстанції про відмову в позові у зв`язку з невірно обраним способом захисту прав, апеляційний суд не звернув уваги на те, що позов про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо виключення суми із загальної заборгованості та заборону в майбутньому вчиняти дії щодо включення такої суми у вимогу до сплати узгоджується із частиною другою статті 16 ЦК України, якою передбачений невичерпний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Так, згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. На підставі вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. У відповідності до ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Статтею 137 ЦПК України встановлено: витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представник позивача в судовому засіданні надав суду копію квитанції про фактичну сплату відповідачем 8 000 грн., копію договору про надання правничої допомоги від 15.01.2020 року, копію ордера про право на заняття адвокатською діяльністю та копію акту прийняття-передачі наданих послуг. Проте, останнім не надано суду доказів направлення іншим учасникам процесу документів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу. Доводів представника позивача щодо відсутності у нього такого обов`язку, суд не приймає до уваги, оскільки, відповідно до ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу входить до предмету доказування, а ч. 9 ст. 83 ЦПК України не містить з цього питання виключень щодо подання до суду доказів. За таких обставин, на підставі вказаної правової норми, суд не бере до уваги вищезгадані докази, у зв`язку з чим, приходить до висновку, що в розподілі витрат на правничу допомогу необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: approved