Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування належним йому на праві власності житловим будинком [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивував тим, що відповідач його рідний син, за вказаною адресою зареєстрований, але не проживає більше одного року без поважних причин. Добровільно знятися з реєстрації в будинку відповідач не бажає, чим порушує його права, як власника будинку. В судове засідання сторони не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно. Позивач подав суду заяву про слухання справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав повністю, проти заочного розгляд справи заперечень не мав. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади Снігурівського районного суду Миколаївської області та направлення повідомлення поштовим відправленням за місцем реєстрації, яке повернулося за непроживання. Причини неявки суду невідомі. Відзив не надійшов. За наявності умов, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS]. На підтвердження такого позивачем надано копію свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 12.12.2008 року та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно [NUMBER] від 12.12.2008 року (а.с.5-6). За даними довідки Киселівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області (06-04)№675/02 від 24 жовтня 2018 року, [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою в [ADDRESS] (а.с.18). Згідно акту депутата Киселівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області Петровської Н.В., складеним 18 жовтня 2018 року, [PERSON] за місцем реєстрації з момента реєстрації 14 січня 2014 року по теперішній час не проживає, що підтверджують сусіди [PERSON] та [PERSON] (а.с.4). Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що відповідач був зареєстрований та проживав у будинку позивача як член її сім"ї, а тому до вказаних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 405, 150, 156 ЦК України. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно зі ст..405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У ході судового розгляду підтверджено обставини щодо права власності позивача на житлове приміщення, відсутність відповідача за зареєстрованим місцем проживання з 2014 року, тобто понад один рік, відсутності доказів щодо створення позивачем перешкод у користуванні житлом, участі відповідача в утриманні будинку чи виявлення ним інтересу до житла. Доказів поважності причин відсутності відповідача понад зазначений термін судом не встановлено, так само як і наявності домовленості між сторонами про інший строк збереження права на проживання у житловому будинку. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню. Судові витрати з відповідача позивач просив не стягувати.

Outcome: approved