Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-19 00:00:00

Представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» ( далі АТ КБ «Приватбанк» ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з цим підписав заяву №б/н від 22.07.2011, згідно якої отримав кредит в розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг (надалі Договір) , що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, згідно п. 2.1.1.5.7 Договору. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, свої зобов`язання за вказаним договором не виконав. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, відповідач станом на 24.06.2018 має заборгованість - 32932,15 грн. яка складається з наступного: - 9717,56 грн. - тіло кредиту; - 7253,79 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом; - 13916,41 грн. - нараховано пені; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); - 1544,39 грн. - штраф (процентна складова). На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «Приватбанк». Просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 32932,15 грн. та понесені по справі судові витрати. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву (а.с. 75-81), згідно якого вважає позов необгрунтованим з наступних причин. Відповідач вказує, що він дійсно отримав платіжну картку у позивача, яка була у вигляді встановленого ліміту у розмірі 2000 грн., однак з даною банківською послугою його не було ознайомлено працівниками банку. Ціна позову, вказана у позовній заяві, не відповідає дійсності, оскільки відповідачем здійснювалось постійне погашення встановленого кредитного ліміту у розмірі 2000 грн., і позивачу про це відомо. У листопаді 2013 відбулось повне погашення заборгованості, при цьому платіжну картку було анульовано працівником банку за участю самого відповідача. Відповідач також вважає, що сторонами не дотримано обов`язкової двосторонньої форми правочину, а сам договір був фактично укладений в одностороньому порядку, ними не досягнуто всіх істотних умов договору, що передбачені актами цивільного законодавства та не дотримано належної форми правочину, яка є обов`язковою для даного виду договору. Просить розгляд справи здійснювати без його участі, а за участю його представника [PERSON] . У задоволенні позову просить відмовити, судові витрати залишити за сторонами. Представником позивача надіслано відповідь на відзив (а.с. 98-103), у якому вказано, що між банком і клієнтом у даному випадку відбулось укладення договору приєднання, підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та Тарифів. Представник позивача посилається на ст. 207 ЦК України, відповідно до якої правочин є укладеним у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони. Відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. У даній заяві зазначено, що підписавши цю заяву, відповідач ознайомився та згодний з Умовами та Правилами, в тому числі з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованими на сайті банку, Тарифами банку, які разом з цією заявою складають Договір банківського обслуговування. Вважає, що сторонами дотримано в момент укладення всіх істотних умов договору і даний договір є двостороннім. На підставі договору про надання банківських послуг, відповідачу було відкрито картковий рахунок. Крім того, з моменту оформлення кредитного договору пройшло 7 років і відповідач не звертався до банку за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що він знав про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування і повністю з ними погодився, про що свідчить факт підписання договору, користування кредитними коштами та погашення, які він здійснював, що в свою чергу підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по рахунку. Відповідач особисто заповнив анкету-заяву та висловив тим самим згоду на укладення договору шляхом отримання кредитної картки "Універсальна" та особистим підписом засвідчив що він згоден, що ця заява, разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами становить між банком та ним договір про надання банківських послуг. У виписці з карткового рахунку чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що він користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримав кредитну картку "Універсальна", оскільки проведення зазначених операцій неможливе без наявності картки. Також відповідач частково сплачував заборгованість. За викладених обставин, вважає позов обгрунтованим, та просить його задовольнити у повному обсязі. В судове засідання представник позивача не з`явився. В матеріалах справи наявне клопотання від нього про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, відповідач подав до суду письмову заяву, відповідно до якої просить справу розглядати без його участі, враховуючи доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник АТ КБ «Приватбанк» стверджує, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з цим підписав заяву №б/н від 22.07.2011, згідно якої отримав кредит в розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua складає між ним та банком Договір і дана заява підтверджує той факт, що відповідач був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк». На підтвердження позовних вимог представник позивача надав суду такі докази: копію заяви позичальника від 22.07.2011; розрахунок заборгованості станом на 24.06.2018 за договором № б/н від 22.07.2011, укладеним між ПриватБанком та [PERSON] ; копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна", 55 днів пільгового періоду"; витяг з Умов та правил надання банківських послуг; копію паспорта відповідача [PERSON] . Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що до відносин за кредитним договором застосовується правове регулювання щодо відносин за договором позики. За таких обставин зобов`язання за кредитним договором виникають з моменту передачі кредитодавцем позичальнику коштів, згідно умов кредитного договору. Згідно вимог ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Тобто, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин (в тому числі договір) вважається укладеним в письмовій формі, якщо її зміст, зафіксовано в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони. Стаття 207 ЦК України не передбачає вичерпний перелік таких документів, тому наряду з листами та телеграмами можуть використовуватися і інші засоби зв`язку, наприклад електронний. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Таким чином, кредитний договір має бути укладений у письмовій формі у вигляді одного документа (що містить усі істотні умови), підписаного обома сторонами, або у вигляді декількох документів, якими сторони обмінялися (листи, телеграми, телетайпне чи електронне повідомлення тощо). При цьому документи, якими сторони обмінюються, також мають містити їх підписи. Між тим, аналіз документів, які, на думку представника позивача є кредитним договором, свідчить про те, що такі підписи містяться лише в заяві позичальника від 22.07.2011 та довідці про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна", 55 днів пільгового періоду". Наданий же представником позивача витяг з Умов та правил надання банківських послуг підпису відповідача не містить, а тому позивачем не доведено, що відповідач при складанні заяви від 22.07.2011 ознайомився саме із цими Умовами та правилами надання банківських послуг (як зазначено в заяві позичальника), розумів саме ті Умови та правила надання банківських послуг. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано представником позивача при розгляді вказаної справи. Також в даному випадку, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим банком в період - з часу виникнення спірних правовідносин (22.07.2011) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (30.07.2018), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Аналогічна позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. Як зауважила Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримав вимог, передбачених ч.2 ст. 11 Закону № 1023-XII ( в редакції на момент укладення договору) щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Також судом встановлено, що 22.07.2011 при укладенні з банком кредитного договору, відповідач [PERSON] виявив бажання оформити на своє ім`я зарплатну картку, відмітки про те, на який строк видавалась картка заява не містить. Лише у довідці про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна", 55 днів пільгового періоду" зазначено тип кредитної лінії - відновлювана. Таким чином, вказана анкета-заява не є доказом отримання відповідачем зазначеного у позові кредиту. В свою чергу, твердження відповідача, що він не був повністю проінформований про умови кредитування суд відхиляє, оскільки в довідці про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна", 55 днів пільгового періоду", яку останній підписав, зазначено про умови кредитування. Представник позивача, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить стягнути з відповідача: тіло кредиту в розмірі 9717,56 грн.; нараховані відсотки за користування кредитом в розмірі 7253,79 грн.; нараховану пеню в розмірі 13916,41 грн.; штраф (фіксована частина) в розмірі 500,00 грн.; штраф (процентна складова) в розмірі 1544,39 грн. Дані вимоги, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, позивач обґрунтовує, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за кредитним договором від 22.07.2011, також Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. Відповідач же заперечує наявність в нього заборгованості, зазначеної у позові, зазначаючи, що ним у листопаді 2013 відбулось повне погашення заборгованості, при цьому платіжну картку було анульовано працівником банку за участю самого відповідача. Надані представником позивача Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15). За таких обставин, суд приходить до висновку, що Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи і не визнаються відповідачем та не містять його підпису, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 22.07.2011 шляхом підписання заяви. Наданий представником позивача розрахунок заборгованості не є належним і допустимим доказом про вчинення банківських операцій на підтвердження розміру заборгованості відповідача перед позивачем, також він не може вважатись обґрунтованим з тих підстав, що не містить обчислення, порядок нарахування сум (множення, додавання, нарахування процентів та інше), а відтак суд не може вважати заявлену до стягнення суму обґрунтованою. Довідки про наявність у відповідача картки (із зазначення строку її дії), доказів отримання ним даної картки та користування ним кредитними коштами представником не надано. Надані представником позивача виписки за період з 01.07.2011 по 09.01.2019 (а.с. 104-107) по двох картках № [NUMBER] та № [NUMBER] суд вважає неналежним доказом, так як встановити з даних виписок яка картка є кредитною, а яка зарплатною і по якій картці здійснювались нарахування по кредиту і яку саме картку отримав відповідач, - зрозуміти не можливо. Наявне в матеріалах справи фото відповідача з отриманою банківською карткою (а.с. 109), суд також не вважає належним доказом, оскільки дане фото не дає можливості встановити, яку саме картку отримано відповідачем, її номер та строк дії, що б давало суду можливість визначити саме ту картку (рахунок), по якій здійснювалось нарахування по кредиту. Таким чином, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи недостатньо доказів на підтвердження наявності заборгованості у відповідача на даний час. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зміст ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які представник позивача посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього. Однак, в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України, представником позивача не доведено належними доказами обґрунтованість визначеної ним у позові заборгованості у відповідача перед банком на загальну суму 32932,15 грн. При цьому суд бере до уваги й те, що представник позивача на виконання статей 12, 13 ЦПК не вважав за необхідне у відповідний процесуальний спосіб довести обставини, які мають значення для справи і на які він послався як на підставу своїх вимог, безпосередньо у суді, обмежившись матеріалами, доданими до позовної заяви, відповіддю на відзив, клопотаннями про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та за його відсутністю. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed