Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-11 00:00:00

У червні 2015 [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] ,який уточнював протягом розгляду справи ,обгрунтовуючи вимоги тим,що між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики-застави, за яким позивач передав грошові кошти з кінцевою датою повернення 27 серпня 2009 року, які не повернуті до теперішнього часу. У відповідності до договору, [PERSON] був переданий у якості забезпечення виконання зобов'язань автомобіль "Subaru Tribeca"та йому видана генеральна довіреність на розпорядження вказаним автомобілем. Також, за умовами договору позики-застави була встановлена заборона на відчуження цього автомобіля. Однак, [PERSON] була нотаріально посвідчена довіреність від 15 травня 2009 року, якою вона передала автомобіль у розпорядження [PERSON] та [PERSON] Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 жовтня 2012 року вказана довіреність визнана недійсною. В подальшому [PERSON] передав даний автомобіль в порядку передоручення за довіреністю від 03 червня 2009 року [PERSON] та [PERSON] Рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 30 квітня 2015 року вказана довіреність визнана недійсною . Крім того, [PERSON] на підставі довіреності від 03 червня 2009 року 14 червня 2009 року продав спірний автомобіль [PERSON] Надалі , згідно довідки -рахунку № 666483 від 05 квітня 2011року, [PERSON] продав спірний автомобіль [PERSON] Згідно довідки -рахунку № 980278 від 10 листопада 2011року [PERSON] продав автомобіль [PERSON] [PERSON] за договором купівлі-продажу від 11 липня 2013 року продав спірний автомобіль [PERSON] Просив визнати недійсними договори купівлі-продажу легкового автомобілю марки "Subaru Tribeca", 2008 року випуску, двигун V=3630 cub.cm., шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , а саме : - договір купівлі-продажу від 14 червня 2009 року легкового автомобіля між [PERSON] та [PERSON]; - договір купівлі-продажу від 05 квітня 2011 року між [PERSON]та [PERSON]; - договір купівлі-продажу від 10 листопада 2011 року між [PERSON]та [PERSON];- договір купівлі-продажу від 11 липня 2013 року між [PERSON]та [PERSON] ; витребувати від [PERSON] спірний автомобіль та передати автомобіль позивачу; визнати за позивачем право власності на спірний автомобіль в рахунок виконання зобов*язання за договором позики-застави (т.1.а.с.1,113). Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договорів купівлі-продажу, витребування автомобіля та визнання права власності - відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права. У судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] підтримав доводи апеляційної скарги. У судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] та його представник [PERSON],який надав письмові заперечення, просили апеляційну скаргу відхилити,рішення суду залишити без змін (т.2. а.с. 213-214). У судове засідання апеляційного суду відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], не з'явилися, належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи , у відповідності до вимог ч.5 ст.74 ,ч.3 ст.76 ЦПК України , також шляхом отримання телефонограми ,зареєстрованої в журналі телефонограм № 1 за № 788([PERSON] т.3.а.с.28-29), судових повісток ,телеграм ( т.3.а.с.26,27,38-43,61-62). Відповідно вимог цивільного процесуального законодавства України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі ,за адресою їх місця проживання чи місця перебування ,зареєстрованою у встановленому законом порядку ,вважається ,що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Заяв від вказаних осіб про причини неявки або про відкладення розгляду справи не надійшло. Відповідно ч.2.ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача,пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає,що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав . Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ,суд першої інстанції виходив з того,що із Витягу із Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 15 січня 2016 року, обтяження на легковий автомобіль марки "Subaru Tribeca", 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] номер кузова [NUMBER], згідно договору позики-застави від 27 лютого 2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] не реєструвались.Інформація у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відсутня ,тому договори купівлі-продажу від 14 червня 2009 року, від 5 квітня 2011 року, від 10 листопада 2011 року та від 11 липня 2013 року не можуть бути визнані недійсними, оскільки нормами ЦК України встановлено інші наслідки порушення заставодавцем правил про розпорядження предметом застави.Відповідач [PERSON], на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 листопада 2014 року,яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 29 січня 2015 року , за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнана добросовісним набувачем даного автомобіля, що в наступному давало їй право розпорядитися вказаним автомобілем, як власнику, уклавши договір купівлі-продажу вказаного автомобіля з [PERSON], який також є добросовісним набувачем спірного автомобіля. Позивач не є власником, а є заставодержателем спірного майна, тому, відповідно до ст. 388 ЦК України, не має правових підстав для витребування у добросовісного набувача - [PERSON] автомобіля та визнання за собою права власності на спірний автомобіль . Апеляційний суд не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Разом з тим , рішення суду першої інстанції в повній мірі данним вимогам закону не відповідає . Такого висновку апеляційний суд дійшов з огляду на наступне. У судовому засіданні апеляційного суду встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві власності належав автомобіль марки"Subaru Tribeca", державний номерний знак [NUMBER], 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER]. 27 лютого 2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики-застави, згідно якого [PERSON] отримала від [PERSON] в борг 65 000 грн. на строк до 27 серпня 2009 року зі сплатою щомісячно 6 % за користування грошовими коштами під заставу належного їй автомобіля марки "Subaru Tribeca", 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] (т.1.а.с.3). Згідно умов п.п.2, 2.8 договору на зазначений транспортний засіб накладена заборона на відчуження та передачу автомобіля у користування третіх осіб. У випадку невиконання зобов'язань за договором їх виконання забезпечується закладеним майном та здійснюється шляхом звернення стягнення на предмет застави. При неповерненні боргу в установлений строк право власності на закладений автомобіль переходить до [PERSON], який має право його продати з метою погашення боргу і залишити в особистому користуванні .Також [PERSON] має право звернення до суду з позовом про стягнення суми боргу за рахунок заставного майна,в тому числі шляхом передачі йому права власності на заставне майно. 15 травня 2009 року [PERSON] видала [PERSON] та [PERSON] довіреність на право користування та розпорядження вищезазначеним транспортним засобом, який було знято з обліку для реалізації. [PERSON] в порядку передоручення, видав [PERSON] та [PERSON] довіреність на право розпорядження даним автомобілем. Згідно угоди купівлі-продажу від 14 червня 2009 року [PERSON], в особі [PERSON], діючого на підставі довіреності, продала [PERSON] спірний транспортний засіб . В подальшому, 05 квітня 2011 року автомобіль марки "Subaru Tribeca", 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER] був проданий [PERSON] відповідачу [PERSON] 10 листопада 2011 року [PERSON] продав спірний автомобіль [PERSON] 11 липня 2013 року [PERSON] продав автомобіль [PERSON] Перехід права власності на спірний автомобіль підтверджено роздруківкою із бази даних «АМТ фізичних та юридичних осіб» РСЦ МВС у Волинській області ( т.1.а.с. 140-150). Згідно повідомлення центра надання послуг пов*язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м.Маріуполя від 24 жовтня 2015 року ,РСЦ МВС у Волинській області спірний автомобіль з 11 липня 2013 року зареєстрований за відповідачем [PERSON],[ADDRESS] ,на підставі довідки-рахунку (т.1.а.с.93,140,171-176). Згідно рішення Приморського районного суду міста Маріуполя від 26 липня 2011 року з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто борг за договором позики-застави в загальній сумі 453 535 грн., що складається з позики, процентів за її користування, трьох відсотків річних, інфляційних витрат та пені. В рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет застави автомобіль марки "Subaru Tribeca",2008 року випуску, номер кузова [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON](т.2.а.с.157-162). Згідно Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 20 липня 2011 року, на підставі ухвали Приморського районного суду м. Маріуполя від 18 липня 2011 року, 20 липня 2011 року внесено реєстраційний запис про заборону відчуження спірного автомобіля (т.2.а.с.63). Крім того, постановою державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції від 07 грудня 2011 року на виконання вищезазначеного рішення Приморського районного суду міста Маріуполя від 26 липня 2011 року накладено арешт на автомобіль марки "Subaru Tribeca",2008 року випуску, що належить на праві власності [PERSON](т.2.а.с.62) Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 22 жовтня 2012 року довіреність від 15 травня 2009 року , яка була видана [PERSON] на право користування та розпорядження автомобілем марки "Subaru Tribeca",номер кузова [NUMBER] , транзитний номер [NUMBER] на ім'я [PERSON] та [PERSON] визнана недійсною (т.2.а.с.165-166). З рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 30 квітня 2015 року вбачається, що довіреністю від 03 червня 2009 року [PERSON], який діяв від імені [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] розпоряджатись належним [PERSON] автомобілем марки "Subaru Tribeca", 2008 року випуску, транзитний знак [NUMBER], строком до 15 травня 2012 року без права передовіри, з правом виїзду за межі України. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 30 квітня 2015 року вказана довіреність від 03 червня 2009 року визнана недійсною (т.2 а.с.152-154). Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 10 листопада 2014 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсною угоди купівлі-продажу автомобіля, визнання права власності - відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 29 січня 2015 року рішення суду залишено без змін (т.2.а.с.169-173). Згідно Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна станом на 15 січня 2016 року на предмет обтяження : [NUMBER],номер державної реєстрації [NUMBER] в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна інформація відсутня (т.1.а.с.220). Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу , за якими відповідач [PERSON] набув право власності на спірний автомобіль за відплатним договором, позивач посилався на не, що відповідач [PERSON] усупереч положенням матеріального права й договору позики - застави відчужила майно, яке перебувало у нього в заставі, не повідомивши про це його як заставодержателя та не отримавши його згоди.У зв*язку з забороною відчуження спірного автомобіля по договору позики-застави,визнанням довіреностей на розпорядження недійсними та арештами автомобіля вважає усі договори купівлі-продажу спірного автомобіля недійсними. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 2 ст. 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором. Аналогічна за змістом норма міститься в ч. 2 ст. 17 Закону «Про заставу». Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про заставу» застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України «Про заставу» застава має похідний характер від забезпеченого зобов'язання. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодавець) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Отже, застава як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже, застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя. Статтею 11 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (далі - Закон) визначено, що обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 12 вищевказаного Закону взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. Пунктами 1, 4 ч. 1 та ч. 2 ст. 13 вказаного Закону передбачено, що зміни у відомостях про зареєстроване обтяження підлягають реєстрації у встановленому цим Законом порядку, якщо вони стосуються: заміни предмета обтяження або будь-яких змін у складі предмета обтяження, у тому числі таких, що сталися внаслідок переробки, приєднання, поділу, виділення або іншого способу перетворення одного виду рухомого майна в інший; зміни змісту або розміру забезпеченого обтяженням зобов'язання. Обтяжувач зобов'язаний зареєструвати зміни у відомостях про зареєстроване обтяження протягом п'яти днів із моменту набрання чинності правочином, на підставі якого відбулися зазначені зміни. Боржник або інші особи, права яких були порушені внаслідок невиконання цього обов'язку, мають право вимагати від обтяжувача відшкодування завданих збитків. Відповідно до ст. 9 вказаного Закону предмет обтяження, право власності на який належить боржнику, може бути відчужений останнім, якщо інше не встановлено законом або договором. Якщо законом або договором передбачена згода обтяжувача на відчуження боржником рухомого майна, яке є предметом обтяження, така згода не вимагається в разі переходу права власності на рухоме майно в порядку спадкування, правонаступництва або виділення частки у спільному майні. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-64цс12,яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов*язковою для судів. Однак у справі, що розглядається,апеляційним судом встановлено,що усупереч положенням ч. 2 ст. 586 ЦК України, ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу» та умовам договору позики- застави боржник відчужив майно, яке перебувало в заставі позивача , не повідомивши про це заставодержателя та не отримавши його згоди. Закон прямо покладає на заставодавця обов'язок запитати згоду заставодержателя на відчуження обтяженого майна; цей обов'язок презюмується і йому кореспондує право заставодержателя на захист шляхом визнання правочину недійсним у разі відчуження майна без його згоди. Суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені вимоги закону. Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно роз'яснень викладених в п.п.7,8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності,передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Встановлено і це не оспорювалось сторонами, що заставодавець [PERSON] відчужила предмет застави - автомобіль марки "Subaru Tribeca", 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER] на підставі довіреностей визнаних судом недійсними , без згоди заставодержателя, [PERSON] , який в подальшому продав автомобіль - [PERSON]; [PERSON] - [PERSON]; [PERSON] - [PERSON] Правом контролю за предметом застави наділений, за законом та належним чином укладеним договором позики-застави , лише заставодержатель. І саме його право,у разі відчуження предмета застави ,передачі його у користування іншій особі або іншого розпорядження ним,є порушеним . Тобто, саме заставодержателю належить право на звернення до суду щодо оспорення дій,вчинених із предметом застави без його згоди ,з підстав ,передбачених статтями 203 та 215 ЦК України. Як встановлено ,судом апеляційної інстанції на час укладення оспорюваного договору від 14 червня 2009 року був відсутній запис про обтяження щодо спірного автомобіля ,заставодержателя [PERSON] не було повідомлено про відчуження спірного автомобіля та згоду останнього на відчуження майна [PERSON] отримано не було. Тому , з урахуванням викладених норм,обставин справи,досліджених доказів, в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги ,апеляційний суд приходить до висновку ,що вимога заявлена заставодержателем [PERSON] про визнання правочину недійсним із застосуванням статтей 203 та 215 ЦК України з підстав недотримання вимог частини 2 статті 586 ЦК України та частини 2 статті 17 Закону України « Про заставу « є такою,що грунтується на законі. Доводи апеляційної скарги у вказаній частині заслуговують на увагу. Проте, визнати недійсним слід тільки договір купівлі-продажу транспортного засобу від 14 червня 2009 року, укладений на Українській товарній біржі «Контрактова» у місті Дніпропетровськ ,між [PERSON] та [PERSON], предметом якого є автомобіль "Subaru Tribeca",2008 року випуску,колір чорний,номер двигуна [NUMBER],об*єм двигуна 3630,номер кузова [NUMBER], оскільки позови про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна від 05 квітня 2011 року , від 10 листопада 2011 року , від 11 липня 2013 року ,які були вчиненні після недійсного правочину, задоволенню не підлягають. Згідно зі ст. ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. За змістом ст. 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Разом із тим реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Також майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Право віндикаційного позову належить власнику майна. Позивач [PERSON] не є власником спірного автомобіля ,тому не має підстав для витребування у відповідача [PERSON] спірного майна.Заявлена позовна вимога у вказаній частині суперечить положенням ст.388 ЦК України,тому не підлягає задоволенню . Відповідно до ст. 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Застава припиняється у випадках, передбачених ст. 28 Закону України «Про заставу», а саме: з припиненням забезпеченого заставою зобовязання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобовязань, установлених законом. Згідно зі ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, яка придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно ст. 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. У разі передачі рухомого майна в забезпечення боржником, який не мав на це права, таке забезпечення є чинним, якщо в Державному реєстрі немає відомостей про попереднє обтяження відповідного рухомого майна. Факт реалізації предмета застави на підставі біржової угоди не припиняє зобов*язання боржника перед кредитором. Як вбачається з матеріалів справи у квітні 2011 року [PERSON] звернувся до [PERSON],[PERSON] з позовними вимогами про стягнення заборгованості за договором позики-застави від 27 лютого 2009 року та звернення стягнення на предмет застава та передачу рухомого майна у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов*язання. Рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 26 липня 2011 року позов [PERSON] задоволено частково : в частині визнання права власності на предмет застави у задоволенні позову відмовлено , стягнуто солідарно з [PERSON],[PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 65 000 грн.,відсотки в розмірі 148 720 грн.,суму інфляції в розмірі 12 870 грн. та 3% річних в розмірі 3 670 грн.,пеню в розмірі 23 275 , а всього 453 535 грн. В рахунок погашення заборгованості за договором позики-застави від 27 лютого 2009 року звернуто стягнення на предмет застави. Вказане рішення суду позивачем не оскаржувалося,набрало законної сили ,виконавчий лист № 2-775 ,виданий Приморським районним судом м.Маріуполя 01 листопада 2001 року для примусового виконання рішення пред*явлено до Приморського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції та з пояснень позивача [PERSON] до теперішнього часу знаходиться на примусовому виконанні. Отже ,зазначене дає підстави апеляційному суду зробити висновок про те,що вказаним рішенням суду [PERSON] було відмовлено в обраному ним способі звернення стягнення - передачу рухомого майна у власність , а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль в рахунок виконання зобов*язання за договором позики-застави та в задоволенні вимог у вказаній частині слід відмовити. Згідно ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Судом при розгляді справи неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, обставини, які суд вважав встановленим, не доведені, судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Отже, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договорів куплі-продажу, витребування автомобіля та визнання права власності. Відповідно ч.3,ч.5 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення,звільнено від сплати судового збору,він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції,не передаючи справи на новий розгляд ,змінює рішення або ухвалює нове,суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Позивач ,як інвалід 2 групи,звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. У зв*язку зі скасуванням рішення суду першої інстанції ,апеляційний суд вважає необхідним стягнути,як за позов немайнового характеру, пропорційно до розміру задоволених вимог , на користь держави судові витрати по справі у рівних частинах з [PERSON] та [PERSON] в розмірі 511 (п'ятсот одинадцять) грн. 56 коп. ,тобто по 255 (двісті п'ятдесят п'ять ) грн. 78 коп. з кожного .

Outcome: partial