Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

[PERSON] (надалі Позивач) у січні 2016 року звернулась до Дарницького районного суду м.Києва з позовною заявою до ТОВ «Кей Колект» (надалі Відповідач-1), ПН КМНО Кобєлевої А.М.(Відповідач-2), ПАТ "УкрСиббанк", третя особа: [PERSON], в якій просить: - визнати протиправними дії ПН КМНО Кобєлевої А.М. при прийнятті рішень про державну реєстрацію прав на нерухоме майно індексний номер 25270734 від 14.10.2015 року; - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 25270734 від 14.10.15 року реєстраційний номер запису про обтяження 4430400 від 14.10.2015 року, прийняті ПН КМНО Кобєлевою А.М.; - витребувати майно з чужого незаконного володіння та визнати право власності на майно за [PERSON] В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначала, що нею, як позичальником, було укладено з ПАТ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту №1113182000 від 31.01.2007 року на суму 85 000,00 доларів США, та договір іпотеки №45967 від 31.01.2007 року, згідно умов якого, на забезпечення виконання основного зобов'язання позивач передала банку як іпотекодержателю квартиру [ADDRESS] Того ж дня, в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, між АКІБ «УкрСиббанком» та [PERSON], було укладено договір поруки №80995. На прикінці листопада 2015 року року до квартири позивача прибули представники ТОВ «Кей-Колект», які надали для огляду витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на об'єкт нерухомості від 14.10.2015 року, відповідно до якого, державним реєстратором - ПН КМНО Кобєлевою А.М. та внесено рішення №25270734 від 14.10.2015 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо державної реєстрації права власності за ТОВ «Кей-Колект» нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 21.06.2010 року Печерським районним судом м. Києва було прийнято рішення у справі №2-696-1/10, яким суд в частково задовольнив позов ПАТ "УкрСиббанк" до [PERSON], [PERSON] В якому вирішив стягнути в солідарному порядку з [PERSON], [PERSON] заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №1111318200 від 31.01.2007 року в розмірі 90 776 Доларів США, 96 центів . 16.02.2011 року Апеляційний суд м. Києва, змінив рішення Печерського районного суда м.Києва і вирішив стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ "УкрСиббанк" 720 769,06 грн. Вказане судове рішення набрало законної сили і його виконання було передано до ВДВС Дарницького РУЮу місті Києві, а пізніше було передано до ВДВС Печерського РЮУ у місті Києві та розпочато виконання рішення суду, шляхом відрахування 20% від щомісячної заробітної плати. Позивачем виконується рішення Печерського районного суду м.Києва, що підтверджується відповідною довідкою з місця роботи Позивача, крім того Позивачем самостійно на виконання рішення суду на рахунок АТ «УкрСиббанк» було внесено 7 863,79 дол. США). Згідно наданих розрахунків Позивачем було оплачено в рахунок погашення кредиту 4 788.363,71 грн. залишок боргу по тілу складає 12 142,20 доларів США, що еквівалентно 287 135,10 грн. на момент продажу боргу. На підставі викладеного, вказане рішення про реєстрацію прав на нерухоме майно позивач вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, Представники Позивача просили позовні вимоги задовільнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник Відповідача -1 у судове засідання не з»явився, однак подав суду клопотання про розгляд справи без його участі, крім того, подав письмові заперечення на позов, в який просив відмовити у задоволенні позову. Представник Відповідача - 2 у судове засідання також не з»явився, подав суду заяву про відкладення розгляду справи. Суд ухвалив, визнати неявку у судове засідання представника Відповідача-2 за відсутності поважних причин, оскільки суду не надано належних доказів, що наведені у заяві. Відповідач-3 у судове засідання не з»явилась, про причини неявки до суду не повідомила, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. В судовому засіданні представник третьої особи позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши чинне законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 31.01.2007 року між АКІБ «УкрСиббанком» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11113182000. Відповідно до умов вказаного кредитного договору, банк зобов'язався надати позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 85000,00 доларів США, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути наданий кредит у повному обсязі до 31.01.2028 року, згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 11,8% річних. 31.01.2007 року в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, між АКІБ «УкрСиббанком» та [PERSON], було укладено договір поруки №80995. 31.01.2007 року [PERSON], згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О.І. та зареєстрованого в реєстрі за № з-68, купила квартиру [ADDRESS]. 31.01.2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № 11113182000 від 31.01.2007 року, було укладено договір іпотеки № 45967, та передано банку однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Відповідно до договору іпотеки, визначено, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що містяться в цьому договорі. Іпотекожержатель самостійно визначає один із наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку"; право Іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, у порядку встановленому статтею 38 Закону України "Про іпотеку". У разі настання обставин, зазначених в пункті 4.1 цього договору іпотеки, іпотекожержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. В повідомленні про яке йдеться в пункті 5.2, іпотекожержатель зазначає, який із способів задоволення вимог іпотекожержателем для задоволення своїх вимог. 21.06.2010 року Печерським районним судом м. Києва було прийнято рішення у справі №2-696-1/10, яким суд в частково задовольнив позов ПАТ "УкрСиббанк" до [PERSON], [PERSON], згідно якого стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №1111318200 від 31.01.2007 року в сумі 90 776 доларів США, 96 центів . Однак, 16.02.2011 року Апеляційний суд м. Києва, змінив рішення Печерського районного суда м. Києва і вирішив стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ "УкрСиббанк" 720 769,06 грн. Так, вказане судове рішення набрало законної сили і його виконання було передано до ВДВС Дарницького РУЮ у місті Києві, а пізніше було передано до ВДВС Печерського РУЮ у місті Києві на підставі постанови державного виконавця Трухановського О.Д. від 15.10.2015 року, винесеної на підставі виконавчого листа №2-696-1/10 від 19.07.2011 року, який видано Печерським районним судом м. Києва. Позивачем виконується рішення Печерського районно суду м.Києва на користь ПАТ «УкрСиббанк», що підтверджується відповідною довідкою з місця роботи Позивача. З викладеного вбачається, що з ухваленням та набранням законної сили судовим рішенням, правові відносини щодо повернення заборгованості за кредитним договором між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] грунтуються вже не на підставі кредитного договору, а на підставі судового рішення, відповідно цивільно-правові відносини змінилися на адміністративні, а управненою стороною в них є вже не ПАТ «УкрСиббанк» як кредитор, а ПАТ «УкрСиббанк» як стягувач, зобов'язаною стороною є не [PERSON], як позичальник, а [PERSON], як боржник. В подальшому, правове регулювання відносин щодо стягнення заборгованості за кредитним договором на підставі ухваленого з цього приводу судового рішення, здійснюється вже не за допомогою норм ЦК України, а в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження» та ЦПК України. З викладених підстав, після ухвалення та набрання законної сили судовим рішенням, ПАТ «УкрСиббанк», в частині стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним з [PERSON] , мало можливість передати іншій особі лише ті права, які має стягувач у виконавчому провадженні. Крім того, судом встановлено, що 10.10.2013 року ПАТ "Укрсиббанк" звернулось до ВДВС Дарницького РУЮ в м.Києві з питання примусового виконання судового рішення про стягнення з [PERSON] заборгованість в загальній сумі боргу в сумі 720 769,06 грн.. Відповідно до ст. 378 ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження» відступлення права на стягнення за судовим рішенням іншій особі, здійснюється у порядку правонаступництва - заміни стягувана його правонаступником. Разом з тим, відступлення права на стягнення за судовим рішенням іншій особі нормами ЦК України не регулюється. В свою чергу, процесуальне правонаступництво є можливим лише за умови передачі новому кредитору матеріального права, щодо якого спір вирішується або є вирішеним у судовому порядку. При цьому, новий кредитор може реалізувати відступлене йому матеріальне право (в т.ч. і право грошової вимоги), щодо якого спір вирішено в судовому порядку за участю первісного кредитора та на його користь, лише в порядку, що визначений нормами Закону України «Про виконавче провадження» та ЦПК України. Водночас, новий кредитор позбавляється можливості на умовах, визначених кредитним договором, реалізувати відступлене йому право грошової вимоги, щодо якого спір вирішено в судовому порядку, оскільки в протилежному випадку це призводить до можливості притягнення боржника(позичальника) двічі (або більше разів) до відповідальності за вчинення одного й того самого правопорушення, що прямо суперечить нормам ст. 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. 06.02.2015 року ТОВ « Кей Колект» звернулось до Печерського районного суду м.Києва з заявою про заміну сторони виконавчого провадження . Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 22.12.2016 року у справі №757/3387/15-ц вказану заяву залишено без задоволення. Згідно ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Вбачається, що 13.02.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №2. Відповідно до договору факторингу №2 від 13.02.2012 року та договору №1 відступлення прав вимоги за договором іпотеки до [PERSON] за зобов'язаннями по кредитному договору №11113182000 від 31.01.2007 року, та про заборгованість за кредитним договором, відповідно до якого клієнт зобов'язується передати у власність фактору, а фактор - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за оплату та умовах, визначених цим договором. Обсяг (сума) прав вимоги станом на дату укладання цього договору визначена у додатку 1 до цього договору. Одночасно з відступленням права вимоги, до фактора переходять усі права клієнта за усіма договорами забезпечення. У виписці з додатку 1 до договору факторингу №2 від 13.02.2012 року зазначений кредитний договір №11113182000 від 31.01.2007 року. .13.02.2012 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, в тому числі і за договором іпотеки №45967 від 31.01.2007 р. (виписка з додатку № 1 до договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 13.02.20912 року). 14.10.2015 року ПН КМНО Кобєлевою А.М. зареєстровано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності), що надійшла від представника ТОВ «Кей-Колект». В той же день, ПН КМНО Кобєлевою А.М. . прийнято рішення №25270734 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру №330, яка знаходиться за адресою: м.Київ , вул. Урлівська ,будинок 1/8 за ТОВ «Кей-Колект». Здійснення ПН КМНО Кобєлевою А.М. державної реєстрації прав та їх обтяжень на нерухоме майно, а сааме: квартиру на квартиру №330, яка знаходиться за адресою: м.Київ, вул. Урлівська, будинок 1/8 за ТОВ «Кей-Колект», що підтверджено копією Витягу з Державного реєстру речових прав про реєстрацію права власності №48486785 від 26.11 .2015 року. Не погодившись з діями Відповідача-3 щодо державної реєстрації прав та їх обтяжень, на підставі рішення №25270734 від 14.10.2015 року, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект», позивач звернулась до Уповноваженого Верховної Ради з прав людини, з відповіді якої було встановлено, що Міністерством юстиції України листом від 21.03.2016 року за №9163/315-0-1-16/13, за результатами перевірки проведеної відповідно до п.14 Порядку проведення перевірки організації роботи державних нотаріальних контор, державних нотаріальних архівів, організації роботи приватних нотаріусів, дотримання державними та приватними нотаріусами порядку вчинення нотаріальних дій та виконання правил нотаріального діловодства затвердженого Міністерством юстиції України від 17.02.2014 року №357/5 встановлено , що державна реєстрація прав власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей Корект» була здійснена ПН Кобєлевою А.М. всупереч вимог ч.5 ст. 3, ч.9 ст.15 та ч.1 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» без вчинення нотаріальної дії. Не погодившись з діями Відповідача 2 щодо державної реєстрації прав та їх обтяжень, на підставі рішення №25270734 від 14.10.2015 року, позивач звернулась до Окружного адміністративного суду м.Києва із адміністративним позовом до ПН КМНО Кобєлевої А.М, ТОВ « Кей Колект» , ПАТ «УкрСиббанк» - визнати протиправними дії Відповідача-3. Встановивши обставини справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, адміністративний суд дійшов наступних висновків, що до компетенції адміністративних судів розгляд справ які виникають зі спірних правовідносин, які пов'язані із ціввільно- правовою угодою та стосуються права власності на спірне нерухоме майно, тобто цивільного права, то данний спір не є публічно - правовим а випливає з договірних відносин і має вирішуватись судами за правилами ЦПК УКраїни. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 14.06.2016 року №826/4858/15(21-41а16), тому провадження було закрите з винесенням відповідної ухвали. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 1952-IV), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 9 Закону № 1952-IV, у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний субєкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. В свою чергу, нотаріус, в розумінні ст. 3 Закону України «Про нотаріат» (далі - Закон № 3425-XII), це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності, а також здійснює функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у порядку та випадках, встановлених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Пунктом 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року №868 передбачено, що нотаріус проводить державну реєстрацію права власності на нерухоме майно або на об'єкт незавершеного будівництва виключно у випадку вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном. На момент виникнення спірних правовідносин законодавством не було передбачено можливості проведення нотаріусом державної реєстрації речових прав на об'єкт нерухомого майна без вчинення ним нотаріальної дії, пов'язаної із переходом таких прав на об'єкт нерухомості. Тобто, повноваження нотаріусів на виконання реєстраційних дій у Державному реєстрі прав пов'язуються законодавцем виключно із вчиненням нотаріальної дії з нерухомим майном. Стаття 34 Закону № 3425-XII встановлює перелік нотаріальних дій, які вчиняють нотаріуси, а саме: посвідчення правочинів (договори, заповіти, довіреності тощо); вжиття заходів щодо охорони спадкового майна; видача свідоцтва про право на спадщину; видача свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя; видача свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів); видача свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися; проведення опису майна фізичної особи, яка визнана безвісно відсутньою або місце перебування якої невідоме; видача дублікатів нотаріальних документів, що зберігаються у справах нотаріуса; накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), що підлягає державній реєстрації; засвідчення вірності копій (фотокопій) документів і виписок з них; засвідчення справжності підпису на документах; засвідчення вірності перекладу документів з однієї мови на іншу; посвідчення факту, що фізична чи юридична особа є виконавцем заповіту; посвідчення факту, що фізична особа є живою; посвідчення факту перебування фізичної особи в певному місці; посвідчення час пред'явлення документів; передача заяви фізичних та юридичних осіб іншим фізичним та юридичним особам; приймання у депозит грошових сум та цінних паперів; вчинення виконавчих написів; вчинення протестів векселів; вчинення морських протестів; прийняття на зберігання документів. Крім того, відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 02.04.2013 року № 607/5 «Про заходи щодо взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб», у разі подання до структурних підрозділів територіальних органів Мін'юсту, що забезпечують реалізацію повноважень Укрдержреєстру, заяв щодо державної реєстрації права власності або інших речових прав на нерухоме майно (далі - речові права на нерухоме майно), що виникають на підставі рішень судів, що набрали законної сили, де однією із сторін є юридична особа, та/або інший суб'єкт господарювання, та/або фізична особа - підприємець (крім випадків державної реєстрації права власності на підставі рішень судів у справах про спадкування); на підставі договорів іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, рішення щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно приймаються державними реєстраторами прав на нерухоме майно Укрдержреєстру відповідно до додатка до цього наказу. Отже, дії нотаріуса щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, яке виникає на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є протиправними у зв'язку з відсутністю у нотаріуса повноважень на прийняття рішення про державну реєстрацію права власності без вчинення нотаріальної дії з майном. Згідно до п. 5 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону. Відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV від 21.04.1999 року, арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Таким чином, наявність в Реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте. Зазначена правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеного в його рішеннях, зокрема, у постанові від 11.11.2014 року (справа № 21-357а14), а також позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалі від 20.04.2016 року у справі К/800/10620/16. Як вбачається з матеріалів справи на майно позивача - квартиру № 330, яка знаходиться за адресою:м. Київ, вул..Урлівська, 1/8 ПН КМНО Марченком О.І. на підставі іпотечного договору №45967 від 31.01.2007 року було накладено заборону на нерухоме майно, відчуження до повного припинення або розірвання договору. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, постановою державного виконавця Маріуцою Т.В. , органу ДВС Дарницького району м. Києва від 05.12.2014 року на майно позивача, а саме: квартиру № 330, яка знаходиться за адресою:м. Київ, вул..Урлівська, 1/8 , накладено арешт та оголошено заборону на його відчудження. Не зважаючи на встановлену заборону, та без вчинення нотаріальної дії з майном у розумінні ст. 34 Закону України «Про нотаріат», Відповідачем-3 було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект». Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону № 1952-IV, державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. Крім наведеного вище, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV), у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до договору іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання (ч. 1 ст. 7 Закону №898-IV). Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону №898-IV, відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону № 898-IV). Частиною 1 ст. 35 вказаного Закону передбачено, що у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону № 898-IV, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону № 898-IV, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. Пунктом 46 Порядку № 868 визначено особливості державної реєстрації іпотеки, відповідно до якого, для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: 1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов'язання, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; 2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Відповідачем до матеріалів справи надано повідомлення представника ТОВ «Кей-Колект», про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, адресатом якого зазначено [PERSON], що мешкає у [ADDRESS] , де і зареєстрована, а також надано копію поштового повідомлення, яка містить відмітку про його отримання, однак вказане повідомлення позивачу не надсилалась і останьою не отримувалось. Натомість, до матеріалів справи не надано даного поштового відправлення, у зв'язку з чим, суд вважає документально не підтвердженим факт отримання позивачем від ТОВ «Кей-колект» повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, що є порушенням п. 46 Порядку № 868, яким передбачено подання нотаріусу заявником саме вимоги та документу, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя. При вирішенні спору, суд також приймає до уваги, що у відповідності до ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-7), встановлено заборону примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Як вбачається з матеріалів справи, нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є постійним місцем проживання Позивача, та його загальна площа складає 36,0 кв.м, що підтверджується паспортними даними про реєстрацію позивача та відповідною копією технічного паспорта на вказану квартиру, а тому зазначений об'єкт нерухомого житлового майна підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що також свідчить про безпідставність вчинених відповідачем реєстраційних дій. Суд вважає , що надані представником Відповідача 2;-копія довідки ФФ№403007 з ЕДРПОУ щодо ТОВ»КейКолект» не можуть вважатися належними даказами того , що до ТОВ «Кей Колект» перейшло право вимоги до боржника [PERSON] та [PERSON] за кредитним договором № 11113182000 від 31.01.2007 року. Під час розгляду справи ТОВ «Кей Колект» вказаних обставин не врахувало, ухвалу суду про витребування доказів , не виконало, будучи належним чином повідомлені про розгляд справи доказів на підтвердження переходу прав вимоги обставин зазначених в ухвалі про витребування доказів не надало. Встановлене свідчить про відсутність обґрунтованих підстав вважати надані документи належними доказами переходу прав вимоги до ТОВ « Кей Колект» У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачами суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і ході судових засідань. Приймаючи до уваги викладені обставини, позовні вимоги [PERSON] є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved