Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення коштів , посилаючись на те що 06.10.2014 р. відповідач взяв в борг 15 054, 00 Євро та зобов"язувався повернути до 31.12.2015 р. Разом з тим, відповідач до цього часу кошти не повернув. Посилаючиь на викладені обставини, просить стягнути з відповідача суму боргу, з урахуванням 3% річних в розмірі 15 834, 26 Євро, що еквівалентно 460 694, 36 грн. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали, з підстав викладених у ньому, просили задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволенні позову, заперечення подали в письмовому виді. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Судовим розглядом встановлено що 06.10.2014 р. відповідач взяв в борг 436 796, 76 грн., що еквівалентно 15 054, 00 Євро на строк до 31.12.2015, що підтверджується борговою розпискою (а.с.6), що не оспорював в судовому засіданні відповідач. Згідно умов розписки за користування наданими в позику грошовими коштами встановлена відсоткова ставка в розмірі 6% річних. 16.12.2014 [PERSON] виплатив [PERSON] 400 Євро (а.с.6 оборот). На час звернення позивача до суду відповідач в повному обсязі борг не повернув. За змістом ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Згідно ч.1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності. Аналіз норм ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. За таких підстав, коли встановлено, що з вини відповідача зобов'язання перед позивачем щодо повернення позики не виконано, відповідач в односторонньому порядку відмовився виконувати взяті на себе зобов'язання щодо поверннення позики, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в цій частині Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Крім того, згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження погашення заборгованості доказів правомірності відмови у здійсненні такої виплати позивачеві (невиконання умов договору тощо), відповідачем не надано. Доводи відповідача про те, що для визначення суми боргу правильним слід рахувати еквівалент в гривні за курсом на момент складання розписки є безпідставними. Так, Відповідач не заперечує наявність у нього боргу за розпискою, однак, заперечує факт отримання ним суми позики у євро. За змістом розписки від 06 жовтня 2014 року, [PERSON] було надано Відповідачу кошти, зазначено наступне: «В разі зміни офіційного курсу євро за даними НБУ сума розписки у гривні підлягає коригуванню пропорційно зміні цього курсу без додаткового погодження сторін». Крім того, у розписці зазначено, що «позика сплачується кожен місяць у розмірі не менше 1000 євро у гривні по курсу НБУ на день повернення частки позики, але не нижче курсу євро на день укладення розписки». Також суд надає оцінку тій обставині, що у самій розписці зазначено щодо повернення [PERSON] частини позики 16 грудня 2014 року у сумі 400 євро. Тобто Відповідач здійснив часткове повернення боргу саме у валюті євро, що засвідчив власним підписом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що відповідачем порушено зобов"язання по поверненню грошових коштів у розмірі 15 834, 26 Євро, у зв'язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню разом зі стягненням 3 % річних з простроченої суми боргу в розмірі 1 258, 11 грн. Таким чином позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати 4 606, 94 грн., які підтверджені документально.

Outcome: approved