Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

01.06.2021 року позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] та зобов`язати їх знятися з реєстрації за вказаною адресою після вступу рішення в законну силу. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що є власником вказаного житлового будинку, в якому, крім нього, зареєстровані відповідачі, які фактично не проживають в ньому з 05.05.2021 року, а проживають у житловому будинку [ADDRESS] , куди перевезли всі свої речі. Вказав, що реєстрація відповідачів в її будинку створює для нього перешкоди в отриманні субсидії, оскільки останні є повнолітніми та працездатними особами. Зазначив, що неодноразово намагався вирішити дане питання з відповідачами в позасудовому порядку, але вони добровільно не знімаються з реєстрації, тому змушений звернутися до суду з даним позовом. Після виконання вимог ст.187 ЦПК України на підставі ухвали суду від 09.06.2021 року відкрито провадження у цивільній справі, з урахуванням вимог ст.274 ЦПК України судовий розгляд вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження та роз`яснено сторонам про порядок та строки виконання ними вимог цього Кодексу. Клопотання сторін про розгляд справи в судовому засіданні з їх повідомленням у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України до суду не надходило. Копію позовної заяви та доданих до неї документів вручено особисто відповідачам 18.09.2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, але правом на надання відзиву останні не скористалися. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідачі, будучи належним чином повідомленими про судовий розгляд справи, будь-яких клопотань та відзив на позовну заяву не подали, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів в порядку, передбаченому ст.ст.279,280 ЦПК України. Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення інших процесуальних дій, в тому числі забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про право власності, зареєстроване в реєстрі за №2404, та свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №2406, видані 29.11.2004 року державним нотаріусом Валківської ДНК Харківської області Кобзар Н.Я., спадкова справа №245 за 2004 рік, а також витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №5789811 від 10.12.2004 року. Відповідно до витягу №511 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 24.05.2021 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 18.05.2021 року у справі №615/400/21 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 18.12.2007 року відділом ДРАЦС РС Валківського РУЮ Харківської області, актовий запис №117. Ст.41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, придбаною в установленому законом порядку. Право приватної власності непорушне. За змістом ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Ч.1 ст.319 ЦК України, ст.150 ЖК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.322 ЦК України). Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім`ї зобов`язані приймати участь у витратах по утриманню і проведенню ремонту. До членів сім`ї власника відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України належать дружина, їх діти і батьки, або інші особи, які постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Ст.162 ЖК України встановлено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Згідно п.33 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст.ст.391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Ст.15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна сторона відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Наведені докази свідчать, що позивач має право власності на житловий будинок, а отже має всі передбачені законом права власника житлового приміщення. Доказів, які б свідчили про незаконність набуття позивачем права власності на житловий будинок, суду не надано. Аналізуючи статті 322 ЦК України та 156 ЖК України, суд вбачає, що відповідачі не проживають в будинку за місцем реєстрації тривалий час, не приймають участі у витратах на його утримання, не надали доказів щодо домовленості з власником про порядок користування даним приміщенням. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що відповідачі втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позивач, як власник будинку, має право вимагати усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, тому позов підлягає задоволенню. Понесені позивачем судові витрати у справі відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, як документально підтверджені, підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved