Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

06.05.2019 року [PERSON] звернувся до суду з наданим позовом /а.с.3-4/, мотивуючи тим, що з 03.08.1991 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано 16.02.2009 року рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області у справі № 2-402, 2009 року. За час подружнього життя вони за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS] . Право власності на квартиру набуто на підставі договору № 4999 купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного та зареєстрованого 03.09.1999 року Первомайською філією Південної Товарної Біржі, який рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29.11.2018 року у справі № 484/4241/18 було визнано дійсним, а за відповідачкою визнано право власності на квартиру [ADDRESS] . 18.09.1999 року право власності на вказану квартиру було зареєстроване Первомайським МБТІ. Після розірвання шлюбу вони продовжували проживати разом у придбаній ними квартирі; вели спільне господарство. У вересні 2018 року сторони припинили спільне проживання; відповідачка змусила його виселитись із квартири, хоча він досі в ній зареєстрований. В квітні 2019 року йому стало відомо, що колишня дружина вирішила продати спірну квартиру. В цей же час він дізнався, що у договорі купівлі-продажу квартири покупцем зазначена лише відповідачка. Вважає, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя і кожному з них належить по Ѕ частині цього майна, тому просить суд визнати за кожною із сторін право власності на Ѕ частину квартири, набутої під час шлюбу. Вважає, що не пропустив строку позовної давності, оскільки про порушення свого права дізнався лише у квітні 2019 року. Ухвалою суду від 08.05.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрите провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено справу до судового розгляду. Сторонам роз`яснено порядок розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження; подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень, клопотань і доказів. Відповідачка скористалася своїм правом і подала відзив на позов /а.с.38-39/, в якому заявлені вимоги не визнала. Зазначила, що дійсно перебувала з позивачем у шлюбі, в період якого за власні кошти, отриманні від продажу будинку, який прийняла у спадщину після смерті батька, придбала квартиру [ADDRESS] . Відповідач кошти для купівлі квартири не давав. Деякий час після розірвання шлюбу вони проживали разом у даній квартирі, однак не вели спільне господарство; відповідач вів аморальний спосіб життя, зловживав алкогольними напоями, не працював. З вересня 2014 року вони проживають окремо. Відповідач залишився проживати у квартирі, а вона поїхала працювати до м. Одеси та приїжджала один раз на місяць для оплати житлово-комунальних послуг за квартиру. З 2015 року відповідач почав приводити до квартири різних жінок. З цього часу в квартирі безлад; він не прибирав; не робив ремонту; зберігав патрони. Вона неодноразово зверталася до поліції та ОСББ з даного приводу. Вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду з наданим позовом, оскільки не проживає з нею з вересня 2014 року. Позивач не претендував на квартиру, оскільки знав, що вона придбана за її особисті кошти. За таких обставин просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Позивач відповіді на відзив не надав. Представник позивача - адвокат Ремський Є.В. у письмових поясненнях /а.с.77/ зазначив, що представник відповідачки посилалася на пропуск позивачем строку позовної давності через те, що шлюб розірвано 27.02.2009 року, однак заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної заяви відповідачкою не подано. Стверджує, що позивач дізнався про порушення своїх прав, як співвласника квартири, у квітні 2019 року, коли відповідачка позбавила його права користування квартирою, а тому строк позовної давності не сплинув. Ухвалою суду від 08.05.2019 року вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження квартири [ADDRESS] /а.с.26/. На виконання вимог ухвали про витребування доказів від 05.08.2019 року Первомайським ВП ГУНП в Миколаївській області надано копію протоколу допиту [PERSON] , [INFO] , з кримінального провадження № 12018150110002896. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Ремський Є.В. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідачка та її представник - адвокат Гирля Т.Д. в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що сторони з 03.08.1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16.02.2009 року у справі № 2-402, 2009 року. Рішення набрало законної сили 22.02.2009 року /а.с.12/. Від шлюбу неповнолітніх дітей сторони не мають. 03.09.1999 року, тобто під час шлюбу з позивачем, відповідачка [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири № 4499 від 03.09.1999 року, зареєстрованого Первомайською філією Південної Товарної Біржі за № 4499 /а.с.19/. Право власності на зазначену квартиру зареєстроване за позивачкою 08.09.1999 року КП «Первомайське міжміське бюро технічної інвентаризації». В подальшому, за відповідачкою визнане право власності на зазначену квартиру в судовому порядку, що підтверджується рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29.11.2018 року у справі № 484/4241/18. Рішення набрало законної сили 02.01.2019 року/а.с.14/. Відомості про право власності внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с.15/. Підставою визнання права власності за відповідачкою постало визнання правочину договору купівлі-продажу квартири, укладеного без додержання нотаріальної форми, дійсним. Позивач до участі у справі в якості третьої особи не залучався. За загальним правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція цієї норми свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17. Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. За змістом ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох з подружжя. Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). У своїх пояснення відповідачка стверджує, що придбала квартиру за особисті кошти, отриманні від продажу будинку свого батька (800 доларів), який вона отримала у спадщину, а також за кошти, позичені нею у брата (500 доларів) і сестри (200 доларів). Разом з тим, з договору купівлі продажу нерухомого майна № 5039 від 03.04.2000 року вбачається, що будинок батька по [ADDRESS] /а.с.78/ було продано за 1 000 грн., що в еквіваленті, згідно наданої відповідачем довідки (станом на 01.04.2000 року долар по курсу США становить 328 грн. 07 коп. /а.с.80/) складає близько 310 доларів, що спростовує твердження позивачки. Твердження щодо отримання авансу за будинок в розмірі 250 доларів взагалі не підтверджене доказами. Крім того, згідно договору купівлі продажу нерухомого майна № 5039 спадковий будинок [PERSON] продала 03.04.2000 року, тобто після купівлі спірної квартири. Під час допиту свідки [PERSON] та [PERSON] (сестра і брат відповідачки), підтвердили, що давали відповідачці в борг кошти на придбання квартири, а позивач коштів не давав. Між тим, на думку суду, пояснення вказаних свідків не є беззаперечними, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами. Доказів того, що кошти надавались саме відповідачці, а не подружжю, також не надано. Крім того, свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] і [PERSON] продали свою хату і хотіли купити квартиру в м. [ADDRESS] , але їм не хватало грошей. Саме тоді він позичив їм 500 доларів. [PERSON] грошей на квартиру не давав, але вони разом вирішували, що їм потрібно житло. В той час [PERSON] працював на швейній фабриці грузчиком. Такі пояснення свідка підтверджують, що саме подружжя [PERSON] мало намір придбати квартиру, тобто правочин було вчинено в інтересах сім`ї. Також свідок зазначив, що гроші йому повертала [PERSON] , але не вказав коли і за яких обставин. Свідок зазначив, що йому не відомо, хто в сім`ї сестри розпоряджався грошми. Свідок [PERSON] повідомив суду, що зі слів відповідачки знає, що гроші на квартиру вона взяла у сестри, але відповідачка сказала йому про це, коли запрошувала бути свідком в суді. Чи правдива така інформація він не знає. Свідок [PERSON] також не міг повідомити джерело інформації щодо походження грошей на придбання квартири. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З урахуванням зазначеного, відповідачкою не доведено, що квартира була придбана за особисті кошти. Факт отримання відповідачкою коштів від своїх родичів не може бути підставою для визнання таких коштів її особистою власністю у зв`язку із тим, що не доведено факту передачі грошей за домовленістю на власні, не пов`язані із сім`єю інтереси відповідачки. Після придбання квартири сторони проживали у ній разом як подружжя. За наведених обставин суд визнає квартиру [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] . Що стосується доводів відповідачки про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51). Порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «міг дізнатись» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами вони продовжили проживати разом у спільній квартирі. Сама відповідачка зазначила, що працювала в м. Одесі і передавала позивачу гроші на ремонт квартири. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є сестрою відповідачки, будучи попередженою про кримінальну відповідальність, під присягою підтвердила, що сторони після розірвання шлюбу проживала разом до 2014 року. Згодом у позивача з`явилась інша жінка. Пояснила, що позивач пив, не працював, вів аморальний спосіб життя, неодноразово піднімав руку на сестру. Свідок [PERSON] , який є рідним братом відповідачки, будучи попередженим про кримінальну відповідальність, під присягою дав аналогічні пояснення. Свідок [PERSON] , який є сусідом сторін, будучи попередженим про кримінальну відповідальність, під присягою пояснив, що [PERSON] з 2014 року жив у спірній квартирі з іншою жінкою; до цього часу в ній проживала відповідачка. [PERSON] працювала в м. Одесі, приїжджала до міста, привозила кошти колишньому чоловікові на ремонт спірної квартири. Свідок [PERSON] , який є сусідом, будучи попередженим про кримінальну відповідальність, під присягою пояснив, що зі слів позивача знає, що той не проживає з відповідачкою роки чотири, але саме позивач жив у спірній квартирі. Свідок [PERSON] , який є будівельником, будучи попередженим про кримінальну відповідальність, пояснив, що робить ремонт у спірній квартирі останні чотири роки за кошти [PERSON] , яка працювала в м. Одесі. Меблі з квартири вивезли до будинку батьків повивача. [PERSON] кошти на ремонт квартири не давав, хоча жив у ній. Як вбачається з протоколу допиту [PERSON] від 05.11.2018 року в рамках кримінального провадження № 12018150110002896, вона особисто зазначила, що після розірвання шлюбу до 2018 року проживала разом з [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Таким чином встановлено, що після розірвання шлюбу [PERSON] проживав у спірній квартирі до 2018 року. Вирішуючи питання перебігу позовної давності, слід враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного з подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Вище вказаний висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України від 23.09.2015 року, викладеною під час розгляду справи № 6-258цс15. Посилання відповідача на те, що позивач пропустив строк звернення до суду, не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки позивач продовжив проживати у спірній квартирі після розірвання шлюбу разом з відповідачкою, а про порушення свого права дізнався, коли відповідачка змусила його виселитись із квартири у вересні 2018 року. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Крім того, в п. 23 Постанови № 11 від 21.12.2007 року Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі і садові будинки; земельна ділянка та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено між ними. Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, придбана у шлюбі квартира є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і частки кожного з подружжя в цьому майні є рівними, а тому суд вважає позовні вимоги законними, обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Квартиру, набуту бь сторонами під час шлюбу, слід розділити порівну між сторонами; за [PERSON] та [PERSON] слід визнати право власності на спірну квартиру, по Ѕ частині за кожним. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved