Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

У травні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 листопада 2015 року на проспекті Оболонському в м. Києві водій автомобіля Daewoo Lanos, д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , яка у результаті пригоди отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження та проходила тривале лікування. Дії [PERSON] органом досудового слідства було кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України. Позивача було визнано потерпілою у кримінальному провадженні № 12015100050011154. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року у справі № 756/9/17 закрито кримінальне провадження №12015100050011154 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності. Як стверджувала [PERSON] на лікування нею витрачено 25003,75 грн. Цю суму позивач просила суд компенсувати за рахунок відповідача. Також позивач зазначила, що унаслідок протиправних дій [PERSON] , що спричинили їй середньої тяжкості тілесні ушкодження, вона зазнала моральних страждань. Розмір моральної шкоди [PERSON] оцінила у 100000,00 грн, які просила суд стягнути з відповідача. Судові витрати, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу у сумі 7297,20 грн, позивач просила компенсувати за рахунок відповідача. Відповідач відзив на позовну заяву [PERSON] до суду не подав. Залучене судом до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" (далі - ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія"), пояснення щодо позову [PERSON] до суду не подало. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись, подали до суду заяву, в якій просили суд розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги - задовольнити. У своїй заяві [PERSON] та її представник не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, доказів на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання не надав, заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подав. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся, надсилав до суду клопотання про відкладення судових засідань, призначених на 12 год 30 хв 01 грудня 2020 року та 14 год 15 хв 22 січня 2021 року, однак доказів на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання не надав. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача та її представника, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася, про причини неявки в судове засідання свого представника суд не повідомила. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, матеріали кримінальної справи № 756/9/17, суд дійшов такого висновку. 21 листопада 2015 року на проспекті Оболонському в м. Києві, водій [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем Daewoo Lanos, д.н.з. [NUMBER] , порушив п. п. 2.3 "б", 12. 3 Правил дорожнього руху та скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , яка перетинала проїзну частину поза межами пішохідного переходу. У результаті пригоди [PERSON] отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження. За фактом дорожньо-транспортної пригоди внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015100050011154. Органом досудового розслідування дії [PERSON] кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України. [PERSON] було визнано потерпілою у кримінальному провадженні № 12015100050011154. За приписами ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; 3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у п. 2 цієї частини; 4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; 5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року у справі № 756/9/17, яка була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року, закрито кримінальне провадження № 12015100050011154 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності. Кримінальне провадження відносно обвинуваченого [PERSON] закрито. Цивільний позов [PERSON] судом було залишено без розгляду (а. с. 10). Згідно п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених КК України. Закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК України, та за наявності визначених у законі правових підстав, вичерпний перелік яких наведено у ч. 1 ст. 44 КК України, а саме: у випадках, передбачених цим Кодексом, а також на підставі закону України про амністію чи акта помилування. Особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк більше двох років, злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого. Закриття кримінального провадження або ухвалення вироку з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. У цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом (ч. 8 ст. 284 КПК України). Оскільки звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є нереабілітуючою підставою, закон надає право обвинуваченому заперечувати проти закриття провадження і в такому разі судовий розгляд продовжується у загальному порядку. Однак обвинувачений [PERSON] не заперечував проти закриття провадження з наведеної підстави. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої постановлено таку ухвалу, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Усі інші обставини, в тому числі розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню, повинні бути доведені сторонами, та іншими особами, що беруть участь у справі в загальному порядку. Таким чином, преюдиційними є обставини, встановлені згаданою постановою суду щодо того, що [PERSON] , керуючи автомобілем Daewoo Lanos, д.н.з. [NUMBER] , унаслідок порушення ним Правил дорожнього руху скоїв наїзд на позивача. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової та моральної шкоди іншій особі. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1 ст. 22 ЦК України). Також особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). За положеннями ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Тлумачення ст. ст. 11, 1166, 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про компенсацію збитків та моральної шкоди є заподіяння збитків та завдання моральної шкоди іншій особі. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Нормою ч. 5 ст. 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що ним завдано шкоду внаслідок непереборної сили або умислу потерпілої [PERSON] . Згідно з ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою, у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо) (постанова Верховного Суду від 18 жовтня 2019 року у справі № 352/342/17). Ураховуючи те, що матеріали справи не містять доказів, що пішохід [PERSON] раптово вибігла з тротуару на проїзну частину у безпосередній близькості перед автомобілем Daewoo Lanos, д.н.з. [NUMBER] , не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, зважаючи на те, що у водія указаного транспортного засобу була технічна можливість уникнути наїзду на пішохода, у суду відсутні підстави вважати, що саме груба необережність потерпілої [PERSON] сприяла виникненню шкоди. Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, за приписами ст. 5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів" об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Ст. 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до п. 22.1, п. 22.2 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до цього Закону потерпілим, які є юридичними особами, страховиком відшкодовується виключно шкода, заподіяна майну. З огляду на викладене, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів", порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Цивільна відповідальність [PERSON] за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації автомобіля Daewoo Lanos, д.н.з. [NUMBER] , була застрахована ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 04 травня 2015 року №АІ/7717887. Цей договір був укладений шляхом видачі страхувальнику страхового поліса. Ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну складав 100000,00 грн, за шкоду, заподіяну здоров`ю, - 50000,00 грн, франшиза за договором - 0 грн (а. с. 33). Оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія", позивач звернулася до цього страховика з вимогою про сплату страхового відшкодування. За положеннями ст. 23 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів" шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Ст. 24 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого в іноземній державі, відшкодовуються, якщо лікування було узгоджено з особою, яка має здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів. Якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у п. 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до п. 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в п. 24.2 цієї статті. Страховиком (у випадках, передбачених пп. пп."г" і "ґ" п. 41.1 та пп. "в" п. 41.2 ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів", - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 % страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю (ст. 261 Закону). Проте нормою пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. При цьому зазначений у пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів", є преклюзивним і поновленню не підлягає (такий висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 753/5293/16-ц). Потерпіла [PERSON] з заявою про страхове відшкодування до ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" звернулась лише 04 травня 2020 року, тобто з пропуском річного строку, встановленого пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів". З огляду на викладене ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" правомірно відмовило позивачеві у виплаті страхового відшкодування з покликанням на приписи пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів" (а. с. 32). Проте така відмова не позбавляє потерпілу на одержання повного відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання (такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловлені Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постановах від 19 грудня 2018 року у справі № 761/8048/16-ц, від 20 лютого 2019 року у справі № 214/3912/16-ц). Судом з`ясовано, що унаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримала уламковий перелом ключиці зі зміщенням уламків, закритий перелом лонної і сідничної кісток з незначними зміщеннями, закритий перелом латеральної маси крижової кістки з незначними зміщеннями, гематому м`яких тканин латеральної поверхні вертельної ділянки правого стегна. Позивач перебувала на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні швидкої допомоги з 21 листопада 2015 року до 16 грудня 2015 року. У цьому медичному закладі 26 листопада 2015 року [PERSON] було проведено оперативне втручання (а. с. 11). 25 листопада 2015 року [PERSON] придбала медикаменти та медичні засоби, необхідні для проведення оперативного втрачання, на суму 4215,83 грн. Також нею придбано пристосування для лікування переломів вартістю 16825,00 грн, підтримуючий бандаж для руки вартістю 117,00 грн, фіксуючий бандаж вартістю 396,00 грн (а. с. 15, 19). Водночас позивачем не доведено, що необхідність придбання нею інших медикаментів та медичних засобів зумовлено ушкодженням здоров`я, заподіяним у результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилась 21 листопада 2015 року. Отже, сума збитків, спричинених позивачеві, становить 21553,83 грн (4215,83 грн + 16825,00 грн + 117,00 грн + 396,00 грн = 21553,83 грн). Указана сума підлягає стягненню з відповідача, як особи, відповідальної за заподіяну шкоду, на користь позивача. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. П. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Вирішуючи питання про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Неправомірними діями [PERSON] позивачеві було завдано фізичного болю та спричинено моральні страждання, пов`язані з отриманням тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодованої шкоди повинен відповідати правовідносинам сторін, їх ступеню вини, потребам та можливостям здійснити дійсні відшкодування шкоди без постановлення будь-кого зі сторін у скрутне становище. Визначаючи розмір моральної шкоди, враховує характер та обсяг страждань, який зазнала [PERSON] , ступінь тяжкості отриманих нею тілесних ушкоджень. Унаслідок отриманих травм позивач зазнала оперативного втручання, тривалий час перебувала на стаціонарному лікуванні, була обмежена у самообслуговуванні. Через лікування в умовах стаціонару [PERSON] не змогла переукласти строковий трудовий договір з Київським національним університетом імені Тараса Шевченка для продовження роботи викладачем. Зважаючи на тяжкість вимушених змін у життєвих та виробничих стосунках позивача, виходячи з засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про необхідність визначити розмір відшкодування моральної шкоди [PERSON] у розмірі 50000,00 грн та стягнути цю суму з відповідача [PERSON] на користь позивача. Також суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність на вимоги [PERSON] не поширюється. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи, позивачем було надано договір про надання правової допомоги від 28 квітня 2020 року № 28/04/2020, укладений між нею та адвокатом Самойленком П.М.; акт здачі-прийняття робіт за договором, який містить детальний опис наданих адвокатом послуг, а також їх вартість в розмірі 7297,20 грн; квитанції від 04 травня 2020 року, що засвідчують оплату позивачем правничої допомоги (а. с. 6-9). Отже, витрати позивача на професійну правничу допомогу підтверджені належними доказами. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у тому числі витрати на правову допомогу покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] компенсації підлягають витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволених вимог у сумі 4177,16 грн (21553,83 грн + 50000,00 грн = 71553,83 грн) / 125003,75 грн х 7297,20 грн = 4177,16 грн). Також суд присуджує з відповідача судовий збір у сумі 481,23 грн в дохід держави (21553,83 грн + 50000,00 грн = 71553,83 грн) / 125003,75 грн х 840,80 грн = 481,23 грн).

Outcome: partial