Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на частину квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті чоловіка відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме квартиру [ADDRESS] , що належала померлому на праві власності. Спадкоємцями після смерті чоловіка є вона, а також його дочки - відповідачки [PERSON] , [PERSON] Спірна квартира була придбана [PERSON] шляхом вступу до ЖБК "Індикатор-13". Членом ЖБК [PERSON] був з 22.09.1992 року, шлюб між нею та померлим був укладений 05.07.1994 року. Але пайовий внесок за квартиру був повністю сплачений 25.09.1994 року, у період перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжя. 23.08.2016 року була відкрита спадкова справа. Позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на Ѕ частину квартири, як на частку у спільному майні подружжя, але їй було відмовлено, зважаючи на те, що дане питання необхідно вирішувати у судовому порядку. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.07.2017 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16.04.2018 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.08.2018 року задоволено клопотання представника позивача та представника відповідача про витребування доказів. 11.12.2018 року до суду надійшли письмові пояснення представника позивача по справі. 22.01.2019 року до суду надійшов Відзив на позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у відзиві, представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити, оскільки пайові внески до ЖБК були внесені померлим лише частково у період перебування його у шлюбі з позивачкою, що підтверджується відповідними письмовими доказами. Вважає, що більша частина пайового внеску була внесена до реєстрації шлюбу, а тому підстав для визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину квартири немає. На початку судового розгляду представник позивачки повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. У подальшому позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у своїй заяві представник позивача просить проводити розгляд справи у відсутності сторони позивача. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивачки та її представника. Представник відповідачки на початку судового розгляду заперечував проти задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. У подальшому представник відповідачки у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідачки. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки, за наявних у справі матеріалів. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу в її відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи на початку судового розгляду просив вирішити спір на розсуд суду відповідно до вимог діючого законодавства. У подальшому представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, зокрема, квартиру " [ADDRESS] . Вказана квартира належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 19.12.2011 року. Позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 05.07.1994 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є його дружина - позивачка [PERSON] , а також його дочки - відповідачки [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження та матеріалами спадкової справи. В установлений законом строк позивачка та відповідачі звернулися до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лисенко О.О. із заявами про прийняття спадщини після померлого. Також позивачка [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , як на спільне сумісне майно подружжя. Але приватним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва та рекомендовано звернутися до суду для вирішення даного питання. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , як на спільне сумісне майно подружжя, зважаючи на те, що пайовий внесок за квартиру був сплачений у повному обсязі у період перебування у шлюбі, а тому є всі підстави для визнання за нею права власності на частину квартири. Сторона відповідачів, заперечуючи проти задоволення позову, вказують про те, що пайовий внесок [PERSON]. за спірну квартиру вносився частинами, саме останній внесок був сплачений вже у період перебування шлюбі, а тому вважають, що підстав для визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину квартири немає. Суд при вирішенні позовних вимог керувався наступними нормами діючого законодавства. Згідно із ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ст. 70 Сімейного Кодексу України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім?ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї. Як встановлено при розгляді справи, спірна квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] шляхом вступу до Житлово-будівельного кооперативу "Індикатор-13". 25.09.1994 року [PERSON] через відділення Ощадбанку був сплачений пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] у загальній сумі 4001000, 00 крб. на рахунок ЖБК "Індикатор-13". Відповідно до вимог п. 23 Постанови Ради Міністрів Української РСР "Про затвердження Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу" вступні і пайові внески члени житлово-будівельного кооперативу вносять на рахунок кооперативу в установі банку. Таким чином, у період перебування позивачки у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 25.09.1994 року був сплачений пайовий внесок за квартиру у повному обсязі. Частиною 1 статті 17 Закону України "Про власність" (що діяв станом на вересень 1994 року) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю. Пунктом 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 18.09.1987 року "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи" визначено, що при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї. Факт внесення [PERSON] вказаного пайового внеску у період шлюбу з позивачкою підтверджується дослідженими судом письмовими доказами, а саме: - листом ЖБК "Індикатор-13" № 58 від 20.09.2016 року, відповідно до якого пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] був погашений 25.09.1994 року у загальній сумі 4001000, 00 крб. (а.с. 10 т.1); - листом ЖБК "Індикатор-13" № 2 від 19.01.2017 року, відповідно до якого загальний (повний) розмір пайового внеску за квартиру складає 4001000, 00 крб. (а.с.11 т.1). Таким чином, факт сплати пайового внеску у повному обсязі у період перебування позивачки з [PERSON] у шлюбі є доведеним. Що стосується заперечень сторони відповідача про те, що пайовий внесок сплачувався частинами і лише частина була сплачена [PERSON] у період шлюбу, то судом встановлено наступне. На виконання ухвали суду від 16.04.2018 року про витребування доказів представником ЖБК "Індикатор-13" було повідомлено про те, що рішення органу кооперативу про порядок форми облікового документу щодо внесення пайових внесків по ЖБК відсутній; записи до журналу вносились на підставі первинного документу (касові ордери, банківські виписки), копії яких у ЖБК не збереглися. При цьому на виконання ухвали були подані наступні докази: засвідчені копії сторінок журналу обліку пайових внесків [PERSON] , що були здійснені 26.06.1992 року, 01.07.1992 року, 07.12.1993 року, 25.09.1994 року (а.с.16, 17 т.2); копію статуту ЖБК станом на 26.05.1992 року, де зазначено посилання на рішення про заснування ЖБК "Індикатор-13" (а.с.6 т.2); копію статуту ЖБК станом 15.12.2016 року (а.с.7 т.2); копію протоколу № 42 загальних зборів членів ЖБК від 22.09.1992 року (а.с.14 т.2). Аналізуючи вказані вище письмові докази, суд зазначає про те, що копії сторінок журналу обліку пайових внесків містять записи з невідомих джерел; самі записи не є розпискою про прийняття грошових коштів ЖБК "Індикатор-13" від [PERSON] ; у тексті записів відсутні підтвердження того, що [PERSON] вносив грошові кошти до шлюбу з позивачкою; оригінал журналу наданий для огляду у судовому засіданні не був. При цьому надані представником ЖБК деякі папірці, як частина журналу обліку пайових внесків, не можуть бути прийняті судом, як належні докази. Вказані вище письмові докази, надані представником ЖБК, також не можуть вважатися належними доказами на підтвердження того, що [PERSON] вносився пайовий внесок частинами, оскільки вони жодним чином не підтверджують даний факт, а також не спростовують даних, викладених у листах ЖБК про внесення [PERSON] пайового внеску у повному обсязі 25.09.1994 року. Що стосується заперечень сторони відповідача про те, що пайові внески не могли вноситися одним платежем, то слід зазначити наступне. Відповідно до Статуту ЖБК "Індикатор-13" у редакції 1992 року (а.с.68-99 т.1, а.с. 56-71 т.2) ЖБК організовується при Київському радіозаводі ім.. С.П.Корольова відповідно до постанови виконкому Київської міської Ради профспілок від 10.02.1992 року, має на меті забезпечити житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва двох будинків серії КТ -161 на 256 квартир на житловому масиві "Троєщина", ХХІ мікрорайон з надвірними спорудами за власні кошти кооперативу з допомогою банківського кредиту, а також для подальшої експлуатації і керування цими будинками (п. 1 Статуту Кооперативу); ЖБК зобов`язаний внести в банк до початку будівництва житлових будинків власні кошти в розмірі не менше тридцяти, а у випадках, передбачених законодавством України, - не менше двадцяти відсотків вартості житлового будинку (будинків) і надвірних споруд; кошти житлово-будівельного кооперативу складаються, зокрема, з вступних і пайових внесків; вступні внески вносяться членами ЖБК, які вступили в кооператив, до здачі будинків в експлуатацію. Розмір вступного внеску визначається загальними зборами членів кооперативу, але не може перевищувати п`ятдесяти рублів. Вступні і пайові внески члени ЖБК вносять на рахунок кооперативу в установі банку; член ЖБК зобов`язаний, зокрема, виконувати вимоги статуту ЖБК і рішення загальних зборів членів кооперативу, а також в установлений термін внести вступний і пайовий внесок; член ЖБК може бути виключений з кооперативу у випадках несплати пайового внеску, а також систематичної несплати без поважних причин внесків на погашення банківського кредиту або внесків на експлуатацію і ремонт будинку. 22.09.1992 року відбулися Загальні збори членів ЖБК, що підтверджується протоколом № 2. На вказаних зборах вирішувалися наступні питання: про розміри вступного і пайового внесків, затвердження терміну сплати пайового та вступного внеску, видача довідок на сплату пайового та вступного внесків. Було прийнято наступне рішення: призначити вступний і пайовий внесок у розмірі 34 % від вартості будинків; сплату вступного і пайового внесків провести в сумі 34 % від кошторисної вартості житлових будинків № 11, 12 до 01.10.1992 року, згідно квитанції про оплату. 19.05.1993 року відбулося жеребкування квартир між членами ЖБК, що було оформлено протоколом зборів членів кооперативу № 11 (а.с.47-48 т.2), за результатами жеребкування [PERSON] отримав спірну квартиру. 22.12.1993 року [PERSON] отримав ордер на жиле приміщення у будинку ЖБК, який був виданий на [PERSON] та його дочку [PERSON] Аналізуючи встановлені факти, досліджуючи письмові докази, суд приходить до висновку, що вони жодним чином не підтверджують той факт, що [PERSON] сплачував пайовий внесок частинами, як про це вказує представник відповідача. Твердження представника відповідача про те, що в разі невиконання [PERSON] вимог кооперативу щодо часткової сплати внесків він міг бути виключений з членів кооперативу, є лише припущеннями, які жодним чином не підтверджені належними письмовими доказами. Факт здійснення [PERSON] п`яти платежів, один з яких лише у період зареєстрованого шлюбу, не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи та був спростований належними письмовими доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , яка була придбана нею та [PERSON] у період зареєстрованого шлюбу, а тому є спільним сумісним майном подружжя. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 2940, 50 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved