Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

11 лютого 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просила стягнути з відповідача завдану матеріальну шкоду в сумі 10100 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 10 вересня 2013 року приблизно о 22-00 годині, [PERSON], знаходячись поблизу магазину «Еталон», який належить позивачу, діючи умисно, шляхом зламу вхідних дверей проник в приміщення магазину, звідки викрав продовольчі товари на загальну суму 10100 гривень, дана сума вказана згідно акту інвентаризації від 18.09.2013року. Позивач [PERSON] у судове засідання з'явився, змінив позовні вимоги в частині стягуваної суми, просив позов задовольнити на суму 8824,93коп., оскільки дана сума була вказана в обвинувальному акті та у вироку. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений. Відповідно до наданої суду заяви позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 10100грн. не визнає, вказуючи що сума завищена і список товару надано також з перебільшенням, просить розглянути справу за його відсутності відповідно матеріалів, які знаходяться у справі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 10 вересня 2013 року приблизно о 22-00 годині, [PERSON], знаходячись поблизу магазину «Еталон», який належить позивачу, діючи умисно, шляхом зламу вхідних дверей проник в приміщення магазину, звідки викрав продовольчі товари на загальну суму 8824,93 гривень. 24.12.2013 року Чернігівським районним судом Запорізької області було винесено вирок у кримінальному провадженні за ч. 3 ст. 185 КК України, яким [PERSON] було визнано винним у вчиненні крадіжки та притягнуто до кримінальної відповідальності. Потерпілим по даній справі визнано [PERSON]. Вирок набрав законної чинності. Факт завдання матеріальних збитків та їх розмір встановлено вироком суду у кримінальному провадженні. Вирок не оскаржувався та набрав законної чинності 24 січня 2014 року. За положеннями ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Так, при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за вказаними нормами права доказуванню підлягають: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача і його вина, причинний зв'язок між протиправною дію і негативними наслідками. В ст. 62 Конституції України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно вироку суду встановлено, що вина [PERSON] у скоєнні злочину передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України підтверджується дослідженими судом доказами. За таких обставин, суд відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України вважає доведеною обставиною винність відповідача [PERSON] у вчиненні крадіжки у гр. [PERSON] продовольчих товарів, чим спричинено [PERSON] матеріальну шкоду на загальну суму 8824,93 гривень. Преюдиційні обставини не потребують доказування і є обов'язковими для суду, який розглядає справу. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Як роз'яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. В зв'язку з викладеним суд вважає необхідним позов [PERSON] задовольнити повністю в частині стягнення матеріальної шкоди, стягнувши з відповідача [PERSON] на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 8824,93грн. (вісім тисяч вісімсот двадцять чотири гривні 93 коп.). Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved