Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

В березні 2012 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просила: - визнати спільним сумісним майном подружжя 50 відсотків корпоративних прав ТОВ фірма "Комет", які належать відповідачу, автомобіль Тойота, автомобіль Фольцваген, частину будинку по [ADDRESS], складське приміщення по [ADDRESS]; - визнати право власності на 25 відсотків корпоративних прав ТОВ фірма "Комет", які належать відповідачу, та право на 1/2 майна, набутого під час перебування у шлюбі - автомобіль Тойота, автомобіль Фольцваген, частину будинку по [ADDRESS], складське приміщення по [ADDRESS]; - визнати право на 50 відсотків від доходів (дивідендів та інше), які отримує відповідач, як засновник ТОВ фірма "Комет". 05.10.2012 року позивач подала заяву про збільшення позовних вимог та за клопотанням останньої судом в якості співвідповідача залучено [PERSON] (т.1, а.с.88-92). [INFO] у зв'язку зі смертю відповідача [PERSON] ухвалою суду від 20.05.2014 року провадження у цивільній справі зупинено до визначення кола правонаступників [PERSON] (т.1, а.с.175). Під час розгляду справи позивачем неодноразово змінювалися позовні вимоги та коло відповідачів і третіх осіб (т.2, а.с.32-33,55-56,78-79,107-109,174-175). Протокольними ухвалами суду до участі у розгляді справи залучено відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради і ТОВ фірма "Комет", в якості третіх осіб. Відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 26.05.2014 року протокольною ухвалою суду від 08.07.2014 року позивачу відмовлено у прийнятті заяви в частині визнання удаваним договору дарування від 31.10.2001 року №5421 32/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] та визнанні його договором купівлі продажу, що свідчить про наявність у 32/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] статусу об'єкту спільного сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] (а.с.78-79). Таким чином, остаточні вимоги позивач виклала в заяві від 14.08.2014 року (т.2, а.с.107-109), відповідно до якої просила: - визнати недійсним договір купівлі-продажу від 16.08.2012 року автомобіля Toyota Rav 4, 2006 року випуску, чорного кольору, кузов [NUMBER], двигун [NUMBER], укладений між [PERSON] та [PERSON], як укладений в порушення прав співвласника майна і після набрання чинності ухвалою суду від 05.07.2012 року про арешт майна. - визначити ідеальні частки подружжя [PERSON] та [PERSON] в спільному сумісному майні - автомобілі Toyota Rav 4, 2006 року випуску, чорного кольору, кузов [NUMBER], двигун [NUMBER]; транспортному засобі КАРЗ 8104, 1997 року випуску, зеленого кольору, шассі [NUMBER], державний номер [NUMBER]; 32/100 частинах житлового будинку та 248 кв.м земельної ділянки по [ADDRESS]; нежитловому приміщенні за адресою [ADDRESS]; корпоративних правах на 1/2 частини статутного капіталу ТОВ фірма «Коммет», а також доходах (дивідендах та інше) від діяльності ТОВ фірма «Коммет» у якій [PERSON] є засновником та власником 1/2 частини статутного капіталу - в розмірі 2/3 - [PERSON] та 1/3 [PERSON], спадкоємцями якого є його мати - [PERSON], батько - [PERSON], дочка від попереднього шлюбу - [PERSON], та спільні з позивачем діти - [PERSON] і [PERSON] - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 2/3 частин автомобілю Toyota Rav 4, 2006 року випуску, чорного кольору, кузов [NUMBER], двигун [NUMBER] в сумі 148426 грн. В судовому засіданні позивач, представник позивача просили задовольнити позов, з підстав, викладених у позовній заяві. Вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] грошової компенсації вартості 2/3 частин автомобілю Toyota Rav 4, 2006 року випуску підтримали із врахуванням ринкової вартості вказаного автомобіля згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 18 від 23.02.2015 року в розмірі 391 842, 90 грн. (а.с.234-236). Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов не визнали, подали письмові заперечення (т.2, а.с.41-42,61,66-69,86-87,95-96,112-117,146-147,220-221), в яких зазначили, що продаж автомобіля Toyota Rav 4 було здійснено [PERSON] з метою забезпечення своїх дітей і компенсація його вартості не може стягуватись з усіх спадкоємців, так як на момент смерті спадкодавця ні спірного автомобіля, ні зобов'язань щодо відшкодування його вартості не було. Також не є спільним сумісним майном 32/100 частин житлового будинку по [ADDRESS], оскільки майно належало померлому на підставі договору дарування, а нежитлове приміщення по [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON], що підтверджується практикою Верховного суду України. Просили відмовити позивачу задоволенні її позову в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до суду не з'явились. Відповідач [PERSON] звернувся із заявою про проведення розгляду справи без його присутності, рішення по успадкуванню майна не змінює (т.2, а.с.20). Відповідач [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності та вказала, що від спадкових справ не відмовляється (т.2, а.с.21). Відповідач [PERSON] подала клопотання, в якому просила розглядати справу за її відсутності і задовольнити позовні вимоги позивача (т.2, а.с.60-61). Відповідач [PERSON] поштою надіслала заяву про розгляд справи без її участі, проти позову заперечила (т.2, а.с.172). Третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради в судове засідання свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлялись судом. Представник третьої особи без самостійних вимог - ТОВ фірма "Комет" під час розгляду справи не заперечував щодо задоволення позову, надав пояснення в якості свідка. В останнє судове засідання не з'явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за його відсутності (т.2, а.с.166). Заслухавши пояснення сторін, їх представників та третіх осіб, свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Статтею 70 Кодексу встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.07.1993 року (а.с.8). Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 19.03.2012 року шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано (т.2, а.с.43). З матеріалів справи вбачається, що за [PERSON] під час його перебування у шлюбі з [PERSON] 13.06.1998 року було зареєстровано автомобіль КАРЗ 8104, 1997 року випуску, зеленого кольору, шасі [NUMBER], державний номер [NUMBER], а 06.01.2009 року зареєстровано автомобіль Toyota Rav 4, 2006 року випуску, чорного кольору, кузов [NUMBER], двигун [NUMBER], який 18.05.2012 року був знятий [PERSON] з обліку та 16.08.2012 року зареєстрований за його матір'ю [PERSON] (т.1, а.с.58,93,219-222). Таким чином, враховуючи, що спірні транспортні засоби набуті померлим [PERSON] за час шлюбу, останнє є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, судом не враховуються доводи відповідача про те, що рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 19.03.2012 року про розірвання шлюбу встановлено факт не проживання подружжя [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю з 2008 року, оскільки даним рішенням встановлено, що подружжя не проживало разом тривалий час без вказівки на конкретний період (т.2, а.с.43). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим [INFO] (т.1, а.с.161). Згідно матеріалів спадкової справи №54/2013, заведеної до майна померлого [PERSON] встановлено, що із заявами при прийняття спадщини звернулися батьки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], а також діти померлого: [PERSON] - дочка від попереднього шлюбу, [PERSON], [PERSON] - діти від шлюбу з позивачем (а.с.245-290). Вказані спадкоємці за клопотанням позивача залучені судом до участі у розгляді справи в якості відповідачів. Вирішуючи питання про можливість відступити від засади рівності часток подружжя [PERSON] та Т.О. в їх спільному сумісному майні, суд прийшов до наступного висновку. Так, під час розгляду справи позивач збільшила позовні вимоги і просила визначити їй 2/3 частки в спільному сумісному майні подружжя, посилаючись на ч.2,3 ст.70 СК України. Частиною 2 та 3 статті 70 Кодексу визначено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Мотивуючи свої вимоги про відступлення від засади рівності часток подружжя позивач вказувала те, що спільні з [PERSON] діти знаходяться на її утриманні, а батько ухилявся від сплати аліментів та приховав від поділу спільне майно - автомобіль Toyota Rav 4, 2006 року випуску. Однак, такі доводи позивача до уваги прийняті бути не можуть і спростовуються письмовими доказами, наданими позивачем до матеріалів справи, а саме, позовною заявою про стягнення аліментів від 26.06.2012 року, в якій сама позивач зазначає, що [PERSON], як батько, до травня 2012 року в добровільному порядку сплачував аліменти на утримання своїх дітей [PERSON] та [PERSON] по три тисячі гривень щомісяця (т.2, а.с.217). Провадження ж у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей закрито у зв'язку зі смертю [PERSON] (т.2, а.с.219). Крім того, в судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснила, що спільна дочка подружжя і її онука - [PERSON], тривалий час проживала з батьком - [PERSON], і до його смерті перебувала на утриманні останнього. Вказані обставини позивачем не спростовані. Також позивачем не доведено наявності фактів приховування другим з подружжя спільного сумісного майна, оскільки зняття 18.05.2012 року [PERSON] автомобіля Toyota Rav 4, 2006 року випуску з обліку та перереєстрація його за матір'ю [PERSON] не може вважатися приховуванням майна. З урахуванням викладеного, суд визначає ідеальні частки подружжя [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці кожному в спільному сумісному майні, зокрема в: -автомобілі Toyota Rav 4, 2006 року випуску, чорного кольору, кузов [NUMBER], двигун [NUMBER]; -транспортному засобі КАРЗ 8104, 1997 року випуску, зеленого кольору, шассі [NUMBER], державний номер [NUMBER]; Однак, оскільки автомобіль Toyota Rav 4, 2006 року випуску, який є спільною сумісною власністю [PERSON] та померлого [PERSON], 18.05.2012 року був знятий [PERSON] з обліку і 16.08.2012 року зареєстрований за його матір'ю [PERSON], тобто після розірвання шлюбу і без згоди позивача, суд визнає недійсним договір купівлі-продажу від 16.08.2012 року автомобіля Toyota Rav 4, 2006 року випуску, укладений між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч.2 ст. 1280 ЦК України, у разі продажу майна, на яке претендує спадкоємець, він має право на грошову компенсацію. Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи №18 від 23.02.2015 року, ринкова вартість автомобіля Toyota Rav 4, 2006 року випуску складає 391 842 грн. 90 коп. (т.2,а.с.234-237). Зважаючи на той факт, що в подальшому автомобіль Toyota Rav 4, 2006 року випуску, 15.05.2013 вибув із власності відповідача [PERSON] і 23.05.2013 року був зареєстрований за новим власником [PERSON] (т.1, а.с.219), суд вважає, що позивач має право на стягнення зі спадкоємців [PERSON], (як таких, що мають право на успадкування коштів, які він отримав від продажу автомобіля) грошової компенсації вартості 1/2 частки спірного автомобіля, тобто по 39 184 грн. 29 коп. з кожного (391 842 грн. 90 коп. х 1/2 / 5 спадкоємців-відповідачів). При цьому, суд враховує, що один зі спадкоємців [PERSON], [INFO] є неповнолітнім, його ж законним представником і особою, яка в його інтересах звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] є його матір - позивач [PERSON] А тому, при визначенні розміру грошової компенсації, яка підлягає стягненню зі спадкоємців [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь позивача, суд розподіляє вартість ? спірного автомобіля 391 842 грн. 90 коп. на всіх спадкоємців, однак частку, яка припадає на неповнолітнього відповідача [PERSON] з нього не стягує. З матеріалів справи також вбачається та підтверджується поясненнями сторін, що на підставі договору купівлі-продажу від 04.03.2002 року, укладеного під час шлюбу, [PERSON], як приватний підприємець придбав у ТОВ «Інтеррембудсервіс» у власність приміщення механічної майстерні, літера «В», загальною площею 151,1 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] (т.2, а.с.62-64). Так, згідно п.29 Постанови Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №7 майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший чоловік має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. У свою чергу, Конституційний суд України дотримується зовсім протилежної позиції. У резолютивній частині Рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року, прийнятого у справі №17-рп/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України, зазначено: «В аспекті конституційного звернення положення частини 1 статті 61 Сімейного кодексу України слід розуміти так, що статутний капітал і майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя». Оскільки, виходячи з положень ст. 150 Конституції України, до повноважень Конституційного Суду України належить, зокрема, офіційне тлумачення Конституції України та законів України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені. З урахуванням викладеного, нежитлове приміщення, а саме, приміщення механічної майстерні, літера «В», загальною площею 151,1 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS], яке придбано чоловіком позивача, як приватним підприємцем, за час перебування у шлюбі є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому суд визначає ідеальні частки подружжя [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці кожному в вказаному спільному сумісному майні. Щодо позовних вимог [PERSON] про визначення її частки в корпоративних правах на 1/2 частину статутного капіталу ТОВ фірма «Коммет», а також доходах (дивідендах та інше) від діяльності ТОВ фірма «Коммет» у якій [PERSON] є засновником та власником 1/2 частини статутного капіталу суд зазначає наступне. Так, у період перебування в шлюбі, [PERSON] став співзасновником Підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Коммет», другим засновником є [PERSON] та відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців від 03.04.2012 року, розмір їх внеску до статутного фонду підприємства становив по 750 грн. кожного (т.1, а.с.60). Згідно з ч. 1 ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Таким чином, внесення грошових внесків засновниками товариства є одним із джерел формування майна цього товариства і включається в його статутний капітал як внесок, а засновник, в свою чергу, з моменту вчинення зазначених дій набуває корпоративні права, які включають в себе права: на управління справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, участь у розподілі прибутку товариства і одержання відповідної його частини, а також на отримання грошових коштів у разі ліквідації товариства у відповідності до чинного законодавства та при виході, зокрема з товариства з обмеженою відповідальністю, право на виплату вартості частини майна товариства, пропорційної його частці у статутному капіталі. У ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. З ч. 1 ст. 190 Цивільного кодексу України випливає, що майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Виходячи з норм чинного законодавства України майновим правом учасника будь-якого господарського товариства є право брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди), а також право на отримання грошових коштів у разі ліквідації товариства та право на виплату вартості частини майна товариства, пропорційної його частці в статутному капіталі, при виході учасника з товариства. У цій частині корпоративні права є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і можуть бути розділені між подружжям. Дане твердження відповідає позиції Верховного Суду України, викладеною в п. 28 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Отже, в разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду товариства, учасником якого є один з них, майно переходить у приватну власність цього товариства, а в іншого з подружжя право власності на майно трансформується в право вимоги виплати половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-79цс13 у справі за позовом про визнання недійсним договорів та визнання права власності, яка, відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України. Отже, виходячи з меж заявлених позивачем позовних вимог в цій частині, то вони підлягають до часткового задоволення, а саме, суд визначає ідеальні частки подружжя [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці кожному від 1/2 частини доходів, отриманих від діяльності ТОВ фірма «Коммет». Також, з матеріалів справи встановлено, що відповідно до договору дарування частини будинку та земельної ділянки від 31.10.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №5421, [PERSON] прийняв в дар від [PERSON] 32/100 частини житлового будинку [ADDRESS] та приватизовану земельну ділянку розміром 248 кв.м, розташовану за тією ж адресою (а.с.45). Дані обставини підтверджуються наданою на запит суду під час розгляду справи Інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради від 27.08.2012 року №2615 (т.1, а.с.77-78). З урахуванням викладеного, зазначене майно належало померлому [PERSON] і було його особистою приватною власністю на підставі п.2 ч.1 ст.57 СК України, а тому вимоги позивача в цій частині є безпідставними і задоволенню не підлягають. За правилами ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а тому на користь позивача з [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 728,76 грн. (3107,30 грн : 5 (відповідачів) + 107,30 грн за задоволену вимогу немайнового характеру) та 350 грн витрат за проведення судових експертиз (1750 грн : 5), з інших відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] відповідно по 621,46 грн. судового збору з кожного та по 350 грн. витрат за проведення судових експертиз з кожного.

Outcome: partial