Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-13 00:00:00

13 квітня 2018 року позивачі звернулися до суду із позовною заявою, в якій просять визнати за ними право власності на земельну ділянку за адресою: с.Лупарево, вул. Набережна, 8 Вітовського району Миколаївської області. В обґрунтування цих вимог вказували, що за договором дарування від 29 липня 1993 року їм було подаровано [PERSON] житловий будинок з усіма господарськими будовами та спорудами, що розташований в с.Лупареве, вул. Набережна, 10 Вітовського району Миколаївської області. Рішенням Лиманівської сільської ради від 05.05.2000 року № 5 нумерація будинку змінені з «10» на № «8». На час дарування вказаного майна, [PERSON] була також власником присадибної земельної ділянки, розташованої за цією ж адресою, тобто наданої для будівництва та обслуговування даного житлового будинку. Однак у договорі про перехід права власності щодо вказаної земельної ділянки не зазначено. [PERSON] до цього часу згідно даних відділу у Вітовському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 28.12.2017 року, значиться власником даної земельної ділянки, що не відповідає положенням ст. 120 ЗК України. За вказаного, за захистом своїх прав, як власників даної земельної ділянки, та відсутністю можливості підтвердження цього через відсутність відповідного правовстановлюючого документу, позивачі були змушені звернутися до суду із цим позовом. Первісно, вказаний позов подано до дарувальника [PERSON] Однак, як встановлено судом, [PERSON] померла 29 березня 2000 року (а.с. 27, 36-37), спадкова справа після її смерті не заводилася (а.с. 33), спадкоємці не встановлені (а.с. 65). Ухвалою суду від 12 листопада 2018 року задоволено заяву представника позивача про заміну відповідача з [PERSON] на [PERSON] ОТГ Вітовського району Миколаївської області. Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із заявами, в яких свої позовні вимоги підтримали та підтвердили обставини, викладені у позовній заяві. Просили про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач [PERSON] Обєднана територіальна громада Вітовського району Миколаївської області 14.12.2018 року звернулася до суду із заявою, в якій позовні вимоги позивачів визнала в повному обсязі просила про розгляд справи за відсутності їх представника. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксація технічними засобами судового засідання не здійснювалася. Зі змісту наданих письмових доказів слідує, що позивачам дійсно за договором дарування від 29 липня 1993 року подаровано [PERSON] житловий будинок № 10 по вул. Набережній в с.Лупарево Вітовського району Миколаївської області, що розташований на земельній ділянці площею 0,25 га, та що належала дарувальниці на підставі Державного акту про право приватної власності, виданого на підставі рішення Лиманівської сільської ради № 150 від 15.05.1993 року (а.с. 9-10). Нумерацію будинку змінено рішенням Лиманівської сільської ради від 05 травня 2000 року за № 3, з номеру будинку по вул. Набережній «10» на новий номер «8» (а.с. 11). Належність дарувальниці даної земельної ділянки на час відчуження, розташованого на ній житлового будинку, також підтверджується копією самого державного акту (а.с. 8), копією архівного витягу з рішення виконкому Лиманівської сільської ради народних депутатів від 14.05.1993 року № 150, а також даними відділу у Вітовському районі Головного територіального управління Держгеокадастру у Миколаївській області (а.с. 12). Зі змісту вказаного архівного витягу з рішення виконкому Лиманівської сільської ради від 14.05.1993 року № 150, [PERSON] передана у власність присадибна земельна ділянка, тобто згідно положень ст. 6 ЗК 1990 року для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Відповідно до ч. 1\~ст. 30 Земельного кодексу України\~(в редакції 1990 року), який діяв на час виникнення правовідносин, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених\~статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Тобто, з оформленням договору дарування житлового будинку до позивачів перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій розташований цей житловий будинок. Згідно зі\~ст. 126 Земельного кодексу України, з 1 січня 2013 року, право власності на земельну ділянку оформлюється відповідно до\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 19 Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» Державна реєстрація прав відносно земельної ділянки проводиться на підставі державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом. Відповідно до п. 26\~Постанови КМУ від 22.06.2011 року № 703 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим Порядком. Пунктом 27 цього Порядку, встановлено, що документами, які підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на земельну ділянку, що набута у власність до 01.01.2013 року, можуть бути лише державний акт на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою або рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (п.п.9, п.п 10). Так, частиною 3\~ст.\~152\~ЗК України одним зі способів захисту прав громадян на земельну ділянку - є визнання права. Положення ч.1 ст.15\~та ст.392 ЦК України\~вказують, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до\~статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-ГУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. \~ \~ \~ \~Як розяснено у п. 11 (абз. 6) Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14, у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Враховуючи заявлені вимоги, встановлені фактичні обставини та з урахуванням норм матеріального права, про які зазначено вище, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги не суперечить закону, не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, прийшов висновку про обґрунтованість вимог позивачів та прийняття судом визнання позову відповідачем, і необхідним постановити рішення про задоволення позову.

Outcome: approved