Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням посилаючись на те, що [PERSON] являється власником житлової квартири [ADDRESS] на підставі Договору про продаж громадянину у приватну власність квартири, займаної ним у будинку державного громадського житлового фонду від 08.01.1992 року. За вказаною вище адресою зареєстрована донька позивачки [PERSON] яка є відповідачем по справі. Однак протягом останніх десяти років відповідачка перестала проживати в будинку, оскільки стосунки між матір"ю та донькою не склалися. На даний час відповідачка проживає в іншому місті, але добровільно виписуватися з домоволодіння не бажає. Позивач має намір продати будинок, але реєстрація відповідача у вказаному будинку позбавляє її можливості повноправно користуватися і розпоряджатися своїм майном. Оскільки відповідач вже більше десяти років не проживає в будинку позивача, остання змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 29.01.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 04.03.2020 року, яке у зв"язку з неявкою відповідача відкладено на 24.03.2020 року. 24.03.2020 року з метою запобігання, виникнення та поширення гострих респіраторних захворювань та коронавірусу СOVID-19, розгляд справи відкладено на 16.04.2020 року. 16.04.2020 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду на 02.06.2019 року. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без участі позивача та представника позивача, не заперечує проти заочного розгляду та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач в судове засідання не з"явилася по невідомим суду причинам про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом розміщення 16.04.2020 року оголошення на офіційному веб-сайті судової влади. Станом на 02.06.2020 року відповідач відзив до суду не подала, з клопотанням про відкладення розгляду справи для надання додаткового часу для подачі відзиву, до суду не зверталася. 02.06.2020 року винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] являється власником житлової квартири [ADDRESS] на підставі Договору про продаж громадянину у приватну власність квартири, займаної ним у будинку державного громадського житлового фонду від 08.01.1992 року. (а.с. 10-12). Відповідно до домової книги для прописки громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] дійсно зареєстрована за вказаною адресою з 05.12.2001 року ( а.с.19,20). Як вбачається з позовної заяви відповідач [PERSON] не проживаєв квартирі [ADDRESS] , оскільки стосунки між ними не склалися, місце проживання змінила на м. Київ. Останні десять років не спілкуються , тому місце її перебування на даний час не відоме, позивач бажає продати житлове приміщення, але реєстрація відповідача позбавляє її можливості повноправно здійснювати свої права як власника. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. В даному випадку, якщо особа, яка не є членом сім`ї власника, не погоджується на добровільне зняття з реєстрації місця проживання, власник житла має можливість в будь-який час може звернутись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Така позиція, поміж іншим, була висловлена і в Постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16. Законодавством не передбачене збереження права користування житлом за особою, яка хоч і правомірно вселилась у будинок, але на час розгляду справи перестала бути членом сім`ї власника (правова позиція ВС/КЦС,справа № 357/7940/16-ц, 27.02.19) В даному випадку суд керується положеннями ст. 391 ЦК України, в якій зазначається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання регулюються спеціальним нормативно-правовим актом, а саме: Законом України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за нормами ст. 7 якого, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до правової позиції ВС/КЦС,справа № 357/7940/16-ц, 27.02.19, яка є обов`язковою згідно ст. 360-7 ЦПК України для суддів, висловлено позицію, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до акту обстеження домоволодіння за адресою: [ADDRESS] від 23.12.2019 року за № 910/02-31 складений депутатом Новоукраїнської міської ради Вишневецькою Л. Д . , встановлено , під час обстеження встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за вище вказаною адресою, останні десять років не проживала (а.с.31). Отже суд встановив, що позивач, який бажає продати будинок позбавлений права вільно, на власний розсуд розпоряджатись своїм майном, що є порушенням її права власності. Суд вважає, що реєстрація відповідача у зазначеному будинку перешкоджає власнику будинку у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із статтями 10, 60 ЦПК кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що дане житлове приміщення належить [PERSON] на підставі Договору про продаж громадянину у приватну власність квартири, займаної ним у будинку державного громадського житлового фонду від 08.01.1992 року. (а.с. 10-12). Також, матеріалами справи підтверджується, що відповідач не проживає в спірному будинку більше десяти років, із заявами до поліції, що їй чинять перешкоди в користуванні спірним будинком не зверталася, що підтверджується довідкою, виданою Новоукраїнським ВП ГУНП в Кіровоградській області від 12.12.2019 року (а.с.33). Отже, судом встановлено, що відповідач, яка доводиться донькою позивачу у квартирі [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності позивачу, більше десяти роеів не проживає, про причини відсутності за місцем реєстрації понад десять років суду не повідомила, із заявами до поліції, що їй чинять перешкоди в користуванні житлом не зверталася. Судом не встановлено обставин, щоб позивач здійснювала заходи по її вселенню до будинку чи позивач створювала перешкоди у його проживанні, як встановлено відповідач проживає в іншому місці, будучи належним чином повідомлена про час розгляду справ на розгляд не з`явилася, не подала відзив та будь-які заперечення, щодо позовних вимог, а тому суд приходить до висновку про відсутність поважних причин відсутності відповідача за місцем реєстрації. У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку про задоволення позову, оскільки відповідач втратила право користування житловим будинком позивача та добровільно не здійснює дії щодо зняття з реєстрації свого місця проживання, що обмежує останню у розпорядженні належним їй будинком. Судові витрати позивач просила залишити за нею.

Outcome: approved