Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] 16.10.2013 року звернулися в Царичанський районний суд Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору позики недійним (а.с.4-8). 30.10.2013 року суддя Царичанського районного суду Дніпропетровської області Гудим О.М. своєю ухвалою відкрила провадження в даній цивільній справі (а.с.34). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 15.09.2014 року в попередньому судовому засіданні було закрито провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], про визнання договору позики недійсним, в зв'язку зі смертю позивача, а цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору позики недійсним, призначено до розгляду (а.с.104-105). Відповідно до ухвали цього суду від 05.11.2014 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору позики недійсним, було закрито (а.с.114-116). Апеляційний суд Дніпропетровської області дане судове рішення скасував, а справу направив на розгляд по суті до того ж суду в іншому складі (а.с.156-158), виходячи з такого. Постановляючи 05.11.2014 року ухвалу про закриття провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору позики недійсним - суд першої інстанції виходив з того, що 01.03.2011 року набрало законної сили рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 06.12.2010 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], де треті особи [PERSON] та [PERSON], про визнання зобов'язання позики за розписками недійсним, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.03.2011 року, оскільки, на думку суду першої інстанції, предметом спору зазначеної справи і теперішньої справи є той самий договір позики у вигляді розписок від 21.09.2009 року на суму 100000 грн. і з тих самих підстав (визнання договору позики недійсним у зв'язку з тим, що позивачкою [PERSON] позичені у [PERSON] гроші передані [PERSON], що нею не заперечується та встановлено вироком суду). Крім того, суд першої інстанції вважає, що даний спір є спором між тими ж сторонами, що й розглянутий раніше, оскільки [PERSON] по суті заявлено ту саму вимогу (а.с.114-116). З такими висновками суду першої інстанції Апеляційний суд Дніпропетровської області не погодився, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам процесуального права, так як підставами для звернення 16.10.2013 року позивачів [PERSON] до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору позики є вирок суду від 24.10.2012 року, а згідно рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 06.12.2010 року - звернення [PERSON] до суду з позовом до [PERSON], де треті особи [PERSON] та [PERSON], про визнання зобов'язання позики за розписками недійсним, не ґрунтувалося на вироку суду від 24.10.2012 року (а.с.91), тобто 16.10.2013 року позов було заявлено з інших підстав, що не прийняв до уваги суд першої інстанції. Беручи до уваги те, що провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], про визнання договору позики недійсним, було закрито в зв'язку зі смертю позивача, предметом позову в даній справі залишається вимога [PERSON] про визнання незаконним (недійсним) договору позики з [PERSON] від 21.02.2009 року у вигляді надання нею розписки на суму 100000 гривень. Як на підставу задоволення позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 202, 203, 205, 215, 229, 230 ЦК України. Як на докази викладених в заяві доводів позивач посилається на такі документи: копія розписки [PERSON] від 21.02.2009 року (а.с.9), копія розписки [PERSON] від 21.02.2009 року (а.с.10), копія розписки [PERSON] від 21.02.2009 року (а.с.11), копія рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 03.12.2009 року (а.с.12), копія ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.03.2010 року (а.с.13-14), ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.05.2013 року (а.с.15-16), копія ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.01.2013 року (а.с.17-19), копія ухвали Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 26.03.2013 року (а.с.20-22), копія вироку Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24.10.2012 року (а.с.23-26), копія ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.05.2013 року (а.с.27-28), матеріали справи кримінального провадження №443/480/2012 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч.3 КК України в 3-х томах. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги та пояснила таке. Вона 21.02.2009 року в присутності [PERSON] в будинку №63-б, що знаходиться по вул. Піонерській в смт. Царичанка Дніпропетровської області, надала [PERSON] розписку про те, що позичила у нього разом з чоловіком [PERSON] 100 тисяч гривень, які зобов'язувалася віддати 21 липня 2009 року. [PERSON] 21.02.2009 року надала їм розписку про те, що вона позичила у [PERSON] по розписці [PERSON] та [PERSON] гроші в сумі 47000 гривень. Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 03.12.2009 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу задоволено повністю. Стягнуто із [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь [PERSON] 100000 гривень боргу за договором позики, 1000 грн. судового збору та 43 грн. 75 коп. витрат на інформаціно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього стягнуто 101043 грн. 75 коп. Таке рішення ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.03.2010 року залишено буз змін та вступило в законну силу. Вироком Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24.10.2012 року визнана винною [PERSON] за ч.3 ст. 190 КК України за шахрайство. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.10.2012 року вирок залишено без змін. Позивач звертає увагу суду на те, що суди двох інстанцій встановили: "21 лютого 2009 року, вранці, точного часу слідством не встановлено, [PERSON], маючи боргові зобов'язання перед [PERSON] та достовірно знаючи, що без погашення боргу перед останнім в отриманні наступної позики їй буде відмовлено, достовірно знаючи, що у разі звернення до [PERSON] інших осіб з проханням надати в позику грошові кошти на визначений термін при відсутності перед ним боргових зобов'язань останній погодиться, звернулася до своїх знайомих [PERSON] та [PERSON], яка шляхом умовлянь схилила одержати, як для себе, у [PERSON] грошові кошти в сумі 100000 грн., які в подальшому передати їй для розвитку підприємницької діяльності, переконавши останніх у своїй платоспроможності та вчасному поверненні нею вказаного боргу за рахунок реалізації належного їй нерухомого майна, а саме: житлового будинку, розташованого в смт. Царичанка по вул. Кірова, 32 Дніпропетровської області, хоча повертати вказану суму не збиралась. На вказану пропозицію [PERSON] та [PERSON] погодились і в цей же день, близько 11 години, [PERSON] на своєму автомобілі привезла їх за місцем проживання [PERSON] по вул. Піонерській, 64-б в смт. Царичанка Дніпропетровської області, де останні попросили [PERSON] позичити їм грошові кошти в сумі 100000 грн. та в забезпечення їх повернення [PERSON] добровільно передала останньому технічну документацію на власний будинок. На вказану пропозицію [PERSON] погодився та передав вищевказану суму грошових коштів за власноручними розписками [PERSON] та [PERSON] про отримання вказаних грошових коштів та про їх повернення в термін до 21 липня 2009 року. Після отримання вказаних коштів [PERSON] та [PERSON] згідно попередньої домовленості з [PERSON], будучи введені останньою в оману, розраховуючи на її порядність, будучи впевненими про можливість повернення саме нею грошових коштів, передали їй отримані від [PERSON] грошові кошти в сумі 100000 грн. [PERSON], отримавши від [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 100000 грн., в термін до 21 липня 2009 року і по теперішній час гроші останнім не повернула, заволодівши ними шляхом обману, спричинивши останнім матеріальної шкоди..." Позивач наполягає на тому, що правочин за договором позики між нею і відповідачем, що виразився в видачі розписки останньому, є незаконним, так як був укладений в порушення п.п. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України і внаслідок обману відповідно до ст. 230 ЦК України. Вважає, що знаходження [PERSON] в будинку [PERSON] при видачі розписок про позику, начебто, у нього грошей на суму 100000 гривень, свідчить про домовленість про це ж між [PERSON] та [PERSON], тому правочин про видачу розписок про позику ними в [PERSON] грошових коштів носить багатосторонній характер. Позивач та її представник наполягали на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] визнала позов повністю, заявивши про це в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечили проти позову, подавши письмові заперечення (а.с.166-171) та заявивши про це в судовому засіданні. Наполягали на відмові в задоволенні позову з таких підстав: 1. Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 03.12.2009 року (а.с.93), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.03.2010 року (а.с.94) та ухвалою Верховного Суду України від 12.05.2010 року (а.с.95) по справі за його позовом до [PERSON] та [PERSON], було задоволено його позов про стягнення з останніх на його користь 1000000 грн. боргу, які вони зобов'язувалися сплатити за власноручними розписками. Зокрема в ухвалі апеляційного суду по цій справі зазначається: "посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що гроші вони від позивача не отримували, оскільки гроші в сумі 100000 грн. вони просили в борг не для себе, а для їх знайомої [PERSON], вони ж лише написали розписку про отримання грошей, а гроші були передані [PERSON], про що [PERSON] написала їм розписку, - не можуть бути прийняті до уваги, оскільки договір позики укладений між позивачем та відповідачами підтверджується розписками відповідачів від 21.02.2009 року, тобто договір укладено відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України". 2. Судовим наказом Царичанського районного суду від 24 лютого 2010 року (а.с.100) було задоволено заяву [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та стягнуто з останньої на їх користь 100000 грн. суми боргу в зв'язку з невиконанням нею договору позики, який був заключений між подружжям [PERSON] і [PERSON] по коштам, які вони їй позичили, попередньо взявши їх у [PERSON] 3. Коли подружжя [PERSON] зрозуміли, що [PERSON] не поверне їм позику навіть після судового наказу, за відсутності її платоспроможності, [PERSON] і [PERSON] вирішили об'єднатися з [PERSON], щоб таким чином уникнути виконання свого зобов'язання перед [PERSON] і перекласти його на [PERSON] 4. За цих обставин [PERSON] подав до Царичанського районного суду позов до [PERSON], треті особи [PERSON] і [PERSON], про визнання зобов'язання позики, яке ґрунтується на розписці від 21.02.2009 року, недійсним. Рішенням Царичанського районного суду від 06.12.2010 року (а.с.91), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.03.2011 року (а.с.92) відмовлено в задоволенні позову [PERSON], оскільки, як зазначено в рішенні суду першої інстанції, "... являється доказаним факт отримання позивачем грошей у відповідача [PERSON], оскільки ця обставина встановлена зазначеним вище судовим рішенням по цивільній справі №2-391/09". 5. Крім того, в рішенні Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 19.12.2011 року (а.с.96), яке лише частково змінено в частині обчислення нарахувань ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.03.2012 року (а.с.98), про задоволення його ([PERSON]М.) позовних вимог про стягнення з подружжя [PERSON] боргу, пов'язаних з інфляційними процесами та 3% річних на користь [PERSON] вказано, що "посилання відповідачів на те, що вони не позичали у [PERSON] грошей, а лише написали розписку, а фактично гроші позичала [PERSON] є необґрунтованим, оскільки факт укладення ними договору позики грошей встановлений судовим рішенням від 3 грудня 2009 року..." 6. Вироком Царичанського районного суду від 24.10.2012 року засуджено [PERSON] за шахрайські дії щодо групи осіб, в т.ч. і щодо [PERSON]. При слуханні цієї справи [PERSON] допитувався в судовому засіданні як свідок. При цьому, слід зауважити, що в тексті вироку суду жодним чином не ставилося під сумнів законність укладеного договору позики між [PERSON] і [PERSON] та [PERSON], натомість [PERSON] була засуджена за те, що умисно не виконала договір позики між нею і [PERSON]. Крім цього, при вирішенні питання цивільного позову в цій же кримінальній справів, суд відмовив у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу в сумі 100000 грн., оскільки "судовим наказом Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2010 року із [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] уже стягнуто 100000 грн.". Таким чином, суд підкреслив, що є договори позики - між [PERSON] і подружжям [PERSON], і між останніми та [PERSON], що й фактично було досконально досліджено і встановлено рішеннями попередніх судів по вищезазначеним цивільним справам. 7. Після ухвалення цього вироку [PERSON] звернулися до Царичанського районного суду Дніпропетровської області із заявою про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, нібито виявленими у вироку суду, вказуючи в заяві, що "[PERSON] заволоділа їх ([PERSON] і [PERSON]П.) майном (вказавши кошти в сумі 100000 грн.) щляхом здійснення шахрайських дій - їх обману..." (абз.8 арк.2 ухвали суду від 26.03.2013 року), але ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2013 року було відмовлено в задоволенні заяви [PERSON], не знайшовши ніяких нововиявлених обставин щодо цих правовідносин. 8. 16.10.2013 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Царичанського районного суду з позовною заявою про визнання договору позики недійсним між ним ([PERSON]М.) та [PERSON], вказуючи, що після вироку суду з'явилися ніби нові обставини, які можуть бути підставою для визнання недійсним цього договору. [PERSON] посилається на те, що рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.02.2011 року (долучено до заперечень, а.с.169-170) наголошено, що "якщо договір позики має бути укладеним в письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Безгрошовість договору може бути підтвердження лише належними і допустимими доказами". Але, виходячи з позовної заяви [PERSON], не зрозумілим залишається для [PERSON] те, в чому саме позивач вбачає нові обставини, докази і обгрунтування, які суттєво можуть вплинути на вирішення питання щодо визнання договору позики між [PERSON] і [PERSON] недійсним: якщо це сам вирок суду - то він лише вказує, що [PERSON], а якщо це обставини, які витікають із цього вироку (дослівний текст позовної заяви) - то вони в позові не названі і не можуть бути названими, оскільки нові обставини, які могли виникнути чи змінитися після винесених судових рішень, не повинні бути пов'язані з вимогою по цій справі, натомість [PERSON] в позовній заяві називає всі факти, які вже були предметом досліджень в судових засіданнях і по хронології відносяться до періоду, який передував розгляду попередніх судових справ, а нових доказів у цій справі - взагалі немає. [PERSON] звертає увагу на те, що в основу вироку суду покладені всі вищевказані рішення судів по цивільних справах, як доказова база по цивільних правовідносинах Орел - [PERSON], [PERSON] - [PERSON]. [PERSON] переконаний в тому, що в позовній заяві [PERSON] під ширмою нібито нових обставин вбачається намір останньої знову переглядати все, що уже було раніше встановлено судами, що він розцінює, як чергову спробу уникнути свого зобов'язання перед ним щодо коштів, які подружжя [PERSON] позичили в нього за власноручними розписками. Відповідач [PERSON] вважає, що обґрунтованих доказів щодо нових обставин для визнання договору позики, укладеного між ним і подружжям [PERSON], недійсним, взагалі немає, а тому і позовна заява [PERSON] підлягає відхиленню. Включення в перелік відповідачів [PERSON], яка не є стороною договору, у справі про визнання договору позики між ним і [PERSON] та [PERSON] здійснено позивачем з метою, щоб [PERSON] визнала позовні вимоги і "підтакувала" позиції [PERSON] там де потрібно. Перевіривши справу, вивчивши надані сторонами документи, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши правові позиції відповідачів, перевіривши доводи сторін, даючи оцінку доказам у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині визнання недійсним договору позики між [PERSON] та [PERSON] на підставі розписки [PERSON] від 21 лютого 2009 року. Суд виходив з такого. Зі слів відповідача [PERSON] та його представника [PERSON] у матеріалах справи №2-391/09, розглянутої Царичанським районним судом Дніпропетровської області 03.12.2009 року, містяться оригінали розписок [PERSON] та [PERSON], датовані 21 лютого 2009 року, з таким змістом: перша (а.с.9): "Розписка. Я, [PERSON], позичив 100 (сто) тисяч гривень у [PERSON]. Гроші зобов'язуюся віддати. 21 липня 2009 р. 21.02.2009 р. Підпис ([PERSON])"; друга (а.с.10): "Розписка. Я, [PERSON], позичила разом з чоловіком [PERSON] у [PERSON] 100 тис. гривень (сто). Гроші зобов'язуюсь віддати 21 липня 2009 року. 21.02.09 р. [PERSON] (Підпис)". Згідно ст. 214 ч.2 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Відповідно до ст. 360-7 ч.1 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2013 року в справі №6-63цс13 викладено висновок щодо застосування ст.ст. 202, 207, 1046, 1047, 1049 ЦК України про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Виходячи з цього, на переконання суду має місце та обставина, що за розпискою від 21.02.2009 року [PERSON], як позичальник, отримав від [PERSON] 100000 грн. і зобов'язався повернути їх кредитору 21.07.2009 року. Також має місце й та обставина, що за розпискою від 21.02.2009 року [PERSON], як позичальник, отримала від [PERSON] 100000 грн. і зобов'язалася повернути їх кредитору 21.07.2009 року. Але, рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 03.12.2009 року в цивільній справі №2-391/09 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу, яким стягнуто з відповідачів солідарно 100000 гривень боргу за договором позики, встановлено і не підлягає доказуванню в межах даного провадження в силу ст. 61 ч.3 ЦПК України те, що між сторонами у цій справі було укладено договір позики грошей. Тобто мова йде про один договір. Так само не підлягає доказуванню і той факт, що відповідачі ([PERSON] і [PERSON]), отримавши грошові кошти в сумі 100000 гривень від позивача в даній справі, позичили їх іншій особі ([PERSON]В.), на прохання якої вони їх і позичали, про що свідчить відповідна розписка [PERSON] (а.с.29), так як дана обставина встановлена рішенням суду від 03.12.2009 року в справі №2-391/09. Тобто, про отримання інших грошей від [PERSON] 21.02.2009 року в такій самій сумі (100000 грн.) іншим з подружжя [PERSON] навіть не йшлося. При цьому, суд у вказаній справі, зважаючи на те, що [PERSON] з [PERSON] були подружжям та посилаючись на ст. 60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, вирішив, що сума боргу повинна бути стягнута солідарно в розмірі 100000 грн. із [PERSON] та [PERSON]. Вироком Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2012 року в справі кримінального провадження №443/480/2012 по обвинуваченню [PERSON] за ч.3 ст. 190 КК України, вирішуючи цивільні позови потерпілих [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] на суму боргу, тобто на 100\~000 грн., суд встановив, що позов [PERSON] та [PERSON] не підлягає задоволенню, оскільки судовим наказом Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2010 року із [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] стягнуто 100\~000 грн. (т. 1 а. с. 50). Відповідно до цього вироку встановлено і не підлягає доказуванню те, що 21.02.2009 року, вранці, точного часу слідством не встановлено, [PERSON], маючи боргові зобовязання перед гр. [PERSON] та достовірно знаючи, що без погашення боргу перед останнім в отриманні наступної позики їй буде відмовлено, достовірно знаючи, що у разі звернення до гр. [PERSON] інших осіб з проханням надати в позику грошові кошти на визначений термін при відсутності перед ним боргових зобовязань останній погодиться, звернулася до своїх знайомих [PERSON] та [PERSON], яких шляхом умовлянь схилила одержати, як для себе, у [PERSON] грошові кошти в сумі 100\~000 грн., які в подальшому передати їй для розвитку підприємницької діяльності, переконавши останніх у своїй платоспроможності та вчасному поверненні нею вказаного боргу за рахунок реалізації належного їй нерухомого майна, а саме: житлового будинку, розташованого в смт. Царичанка по вул. Кірова, 32, Дніпропетровської області, хоча повертати вказану суму не збиралась. На вказану пропозицію [PERSON] та [PERSON] погодились і в цей же день, близько 11 години, [PERSON] на власному автомобілі привезла їх до місця проживання [PERSON] по вул. Піонерській, 63-б в смт. Царичанка Дніпропетровської області, де останні попросили [PERSON] позичити їм грошові кошти в сумі 100\~000 грн. для себе та в забезпечення їх повернення [PERSON] добровільно передала останньому технічну документацію на власний будинок. На вказане прохання [PERSON] погодився та передав вищезазначену суму грошових коштів за власноручними розписками [PERSON] та [PERSON] про отримання вказаних грошових коштів та про їх повернення в термін до 21 липня 2009 року. Після отримання вказаних коштів громадяни [PERSON] та [PERSON] згідно попередньої домовленості з [PERSON], будучи введені останньою в оману, розраховуючи на її порядність, будучи впевненими про можливість повернення саме нею грошових коштів, передали їй отримані від [PERSON] грошові кошти в сумі 100\~000 грн. З цього слідує, що не підлягає доказуванню та обставина, що подружжя [PERSON] разом чи окремо більшої за 100000 гривень грошової суми ні для себе, ні для [PERSON], від [PERSON] не отримували, а [PERSON], у свою чергу, більшої за 100000 гривень грошової суми не передавав. Свідок [PERSON], покази якого покладені судом в основу ухваленого вироку, пояснив, що взимку 2009 року [PERSON] попросила його допомогти рахувати гроші в сумі 100000 грн. для [PERSON]. Він допоміг порахувати гроші, які були передані [PERSON], а вони написали розписки. Свідок [PERSON] пояснила, що 21 лютого 2009 року до її батька [PERSON] приїхали [PERSON] та [PERSON] і просили позичити їм 100\~000 грн. Передали батькові документацію на своє домоволодіння в с. Китайгород по вул. Берегова, 2-а, Царичанського району і вона особисто відрахувала і передала їм гроші. Приїздили вони удвох, [PERSON] з ними не було. Коли у визначений термін борг повернуто не було, вона тричі їздила до них з вимогою повернути гроші, але вони повідомляли, що повернуть борг коли їх знайома [PERSON] продасть належний їй будинок. Свідок [PERSON] дав аналогічні покази. Беручи до уваги встановлене судовими рішеннями Царичанського районного суду Дніпропетровської області в справах: №2-391/09, №2-н-9/10, №2-555/10, №2-179/11, №443/480/2012, №196/195/13-ц, а також Апеляційного суду Дніпропетровської області в справах: №2-391/09, №22-ц-1536/2010, №22ц-3369/11, 22ц/490/1966/12, №11/774/38/13, суд прийшов до переконання, що не підлягає доказуванню в силу приписів ст. 61 ЦПК України та обставина, що боргове зобов'язання за договором позики перед [PERSON] виникло 21 лютого 2009 року за розпискою [PERSON], за яким 03.12.2009 року судом стягнуто із [PERSON] та [PERSON] солідарно 100000 гривень боргу, а розписка [PERSON] від 21.02.2009 року, як документ, що видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, була отримана 21.02.2009 року [PERSON] від [PERSON] під впливом обману, так як за цією розпискою 100000 гривень не передавалися. При цьому, суд виходить з того, що беручи від кожного з подружжя [PERSON] розписки 21.02.2009 року, за якими кожний окремо: [PERSON] і [PERSON], зобов'язалися перед [PERSON] 21.07.2009 року повернути по 100000 гривень, останній замовчував про те, що мав би за цими розписками передати не 100000 гривень одному з подружжя [PERSON], а по 100000 гривень кожному з них, так само, як замовчував про виникнення у нього права вимагати повернення йому боржниками не 100000 гривень, а по 100000 гривень від кожного з подружжя [PERSON]. Зайво складена і передана [PERSON] розписка [PERSON] ним боржниці не поверталася. В цьому суд вбачає підтвердження, що кредитор так діяв навмисно. Тому, з огляду на висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 13.09.2013 року в справі №6-63цс13 щодо застосування ст.ст. 202, 207, 1046, 1047, 1049 ЦК України, які підлягають застосуванню судом в даній справі до спірних правовідносин на підставі встановлених обставин, така розписка [PERSON] залишається доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику за оспорюваним правочином. Згідно ст. 230 ч.1 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу: щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, ін.), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За викладених обставин суд прийшов до висновку, що договір позики між [PERSON] та [PERSON] на підставі розписки [PERSON] від 21 лютого 2009 року підлягає визнанню недійсним. Погоджуючись з доводами [PERSON] та його представника [PERSON] про те, що відповідач [PERSON] не є стороною договору позики, який оскаржується позивачем, і до неї не може існувати позовних вимог, суд прийшов до переконання про необхідність відмовити в позові [PERSON] в частині вимог до [PERSON], а визнання останньою позову вважати таким, що суперечить закону. За таких обставин слід відмовити в прийнятті визнання позову відповідачем [PERSON] Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд прийшов до висновку, що з відповідача [PERSON] відповідно до ст. 88 ЦПК України слід присудити на користь [PERSON] на відшкодування понесених позивачем судових витрат зі сплати судового збору 57,35 грн. У зв'язку з тим, що позивачем судовий збір внесено в більшому розмірі, ніж встановлено законом, та

Outcome: partial