Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

10 лютого 2014 року [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи: Дніпропетровський обласний благодійний фонд "Гарантія", незалежна профспілка працівників прокуратури Дніпропетровської області - про визнання договорів купівлі-продажу дійсними, визнання договору дарування недійсним, визнання права власності (а. с. 2-5). У судовому засіданні процесуальний статус третіх осіб був змінений на відповідачів. Позивач у позовній заяві та її представник у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 08 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені договір купівлі-продажу житлового будинку розташованого по [ADDRESS], за умовами якого сторони домовились вчинити продаж будинку за 700 000,00 грн., а також договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що належить [PERSON] на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2012 року, в розрахунок за яку [PERSON] було передано [PERSON] 630 000,00 грн. За умовами вказаних договорів продавець та покупець домовились з'явитися до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори 02 вересня 2013 року для нотаріального посвідчення договорів. Проте [PERSON] не прибув для нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу, крім того здійснив відчуження квартири [ADDRESS] шляхом її дарування 26 липня 2013 року Дніпропетровському обласному благодійному фонду "Гарантія", яку фонд, в свою чергу, подарував 31 липня 2013 року незалежній профспілці працівників прокуратури Дніпропетровської області, та яку остання цього ж числа подарувала [PERSON]. У зв'язку з зазначеним [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в якому просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 150 м2,що розташований по [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 08 квітня 2013 року; визнати за [PERSON] право власності на зазначений будинок; визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири № 3 поз. 1-4, І, ІІ загальною площею 80,5 м2, житловою площею 12,4 м2, що знаходиться по [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 08 квітня 2013 року; визнати недійсним договір дарування квартири № 3 поз. 1-4, І, ІІ загальною площею 80,5 м2, житловою площею 12,4 м2, що знаходиться по [ADDRESS] укладений між [PERSON] та Дніпропетровським обласним благодійним фондом "Гарантія" 26 липня 2013 року; витребувати у [PERSON] квартиру № 3 поз. 1-4, І, ІІ загальною площею 80,5 м2, житловою площею 12,4 м2, що знаходиться по [ADDRESS], яку остання набула від незалежної профспілки працівників прокуратури Дніпропетровської області відповідно до договору дарування від 31 липня 2013 року; визнати за [PERSON] право власності на вказану квартиру (а. с. 2-5). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача Дніпропетровського обласного благодійного фонду "Гарантія" у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі як у безпідставних. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, надали суду письмові заперечення проти позову (а. с. 46-49), просили суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між позивачем та [PERSON] є нікчемним з огляду на відсутність його державної реєстрації, а також у зв'язку з недоведеністю позовних вимог в іншій частині. Представник відповідача незалежної профспілки працівників прокуратури Дніпропетровської області у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення осіб, що приймали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 08 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені: договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] та договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що належить відчужувану на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2012 року (а. с. 6, 7, 8-14). На даних договорах наявні підписи сторін, що їх уклали, проте договори не підлягали нотаріальному посвідченню. Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 26 липня 2013 року була посвідчена довіреність якою [PERSON] уповноважив [PERSON] подарувати Дніпропетровському обласному благодійному фонду "Гарантія" квартиру [ADDRESS] (а. с. 70-71). 31 липня 2013 року за реєстрованим № 405 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Биковою І.В. був посвідчений договір дарування, за умовами якого Дніпропетровський обласний благодійний фонд "Гарантія" подарував незалежній профспілці працівників прокуратури Дніпропетровської області квартиру [ADDRESS] (а. с. 77-78). Судом також встановлено, що на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Биковою І.В. 31 липня 2013 року за реєстровим № 406, незалежна профспілка працівників прокуратури Дніпропетровської області подарувала [PERSON] належну дарувальнику на праві власності на підставі договору дарування від 31 липня 2013 року квартиру № 3 загальною площею 80,5 м2, житловою площею 12,4 м2, що знаходиться по [ADDRESS] (а. с. 50, 51). Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 4 ст. 203 ЦК України визначено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до вимог ст. ст. 182, 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення (ст. 640 ЦК України). Таким чином, законом встановлені обов'язкові вимоги щодо форми договору купівлі-продажу нерухомого майна та правовим наслідком недодержання сторонами угоди цих вимог є нікчемність такого договору (ст.ст. 219, ч.1 ст. 220 ЦК України). Частинами 3,4 ст. 334 ЦПК України визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 1 ст. 210 ЦК України при цьому правочин, який підлягає державній реєстрації є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Таким чином, договір купівлі-продажу від 08 квітня 2013 квартири [ADDRESS] та купівлі-продажу від 08 квітня 2013 будинку [ADDRESS] є нікчемними, а отже не породжують взаємних прав та обов'язків сторін вказаної угоди щодо спірного нерухомого майна. Аналогічна правова позиція викладена в пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", яким визначено що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Крім того, суд критично оцінює посилання сторони позивача на отримання від [PERSON] [PERSON] 630 000,00 грн. на виконання умов договору купівлі-продажу зазначеної квартири від 08 квітня 2013 року, оскільки доказів на підтвердження фактичної передачі грошових коштів позивачем надано не було. Враховуючи вищезазначене позовні вимоги в частині визнання зазначених договорів дійсними є безпідставними та не підлягають задоволенню. Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо визнання недійсним договору дарування спірної квартири, укладеного 26 липня 2013 року між [PERSON] та Дніпропетровським обласним благодійним фондом "Гарантія", позивач посилається на ст. 230 ЦК України, оскільки [PERSON] розпорядився майном, яке йому вже не належало, чим ввів одарованого в оману щодо обставин які мали істотне значення. Так, відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в обману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Як вбачається зі змісту положень вказаної статті, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. При цьому, ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Як зазначалось раніше, договір купівлі-продажу від 08 квітня 2013 квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] є нікчемним, не є укладеним та вчиненим і не породжує взаємних прав та обов'язків сторін вказаної угоди щодо спірного нерухомого майна, у зв'язку з чим [PERSON] на час укладання договору дарування від 26 липня 2013 був власником спірного нерухомого майна та мав необмежене право на володіння, користування, розпорядження ним. Разом з цим, оспорюваний договір дарування від 26 липня 2013 укладений у відповідності до норм чинного законодавства щодо його змісту та форми, нотаріально посвідчений із проведенням державної реєстрації. При цьому, нотаріусом під час укладання вказаної угоди було перевірено належність спірної квартири на праві власності [PERSON] Викладене свідчить про безпідставність посилань позивача на неможливість відчуження [PERSON] майна, яке, на думку позивача, йому не належало на момент укладання договору дарування від 26 липня 2013 року. Доказів наявності умислу [PERSON] щодо введення Дніпропетровського обласного благодійного фонду "Гарантія" в оману [PERSON] позивачем не надано. Крім того, спірний договір дарування укладений 26 липня 2013 року між [PERSON] та Дніпропетровським обласним благодійним фондом "Гарантія" відповідно до вимог ст. 202 ЦК України є одностороннім правочином, оскільки одна сторона - [PERSON] взяв на себе обов'язок перед Дніпропетровським обласним благодійним фондом "Гарантія" вчинити узгоджену дію щодо передачі фонду в дар спірної квартири, а Дніпропетровський обласний благодійний фонд "Гарантія" отримав право власності на майно без виконання зустрічного зобов'язання. Як вбачається зі змісту положень ст. 230 ЦК України, вона не поширюється на односторонні правочини, які створюють обов'язки лише для особи яка його вчинила. Аналогічної правова позиція викладена п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". В постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2009 справа № 6-8231св9 зазначено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Проте, [PERSON] не є учасником оспорюваного правочину, а отже відсутні підстави, передбачені ст. 230 ЦК України для визнання недійсним договору дарування від 26 липня 2013 року. Таким чином, вимоги позивача щодо визнання недійсним договору дарування спірної квартири, укладеного між [PERSON] та Дніпропетровським обласним благодійним фондом "Гарантія" від 26 липня 2013 не ґрунтуються на законі, є безпідставними, отже - не підлягають задоволенню. Не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] щодо витребування у [PERSON] квартири [ADDRESS] на підставі ч. 3 ст. 388 ЦК України. Так, за змістом положень ст. 388 ЦК України можливість витребування майна у добросовісного набувача передбачена лише у власника у визначених законом випадках. Проте, [PERSON] не довела належними та допустимими доказами право власності на спірне нерухоме майно, що виключає можливість такого витребування на підставі ст. 388 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на викладене вище не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах положення ст. 392 ЦК України, оскільки вказана правова норма передбачає право власника на звернення до суду із вказаним позовом, в той час як [PERSON] лише заявляє вимогу про визнання за нею права власності на спірну квартиру. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, недоведеними належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим не підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, приймаючи до уваги результат вирішення справи, судові витати, понесені позивачем по сплаті судового збору при зверненні до суду з даним позовом не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed