Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати кредитний договір № 1604273671501 від 27.04.2016 року недійсним, як такий що укладений під впливом обману, з наслідками, передбаченими діючим законодавством, застосувати наслідки нікчемного правочину до кредитного договору, зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» відновити залишок кредитних коштів на рахунку/карті позивача за кредитним договором [NUMBER] від 07.07.2014 р. в сумі 8989,88 грн., зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» припинити відрахування та нарахування відсотків за несплату кредитних коштів, знятих з карткового рахунку позивача [NUMBER] від 07.07.2014 р. в сумі 8989,88 грн., повернувши позивачу суму коштів, списаних з її рахунку на погашення заборгованості за послугою «Миттєва розстрочка». В подальшому, позивач змінив позовні вимоги шляхом збільшення їх розміру, додавши вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 30 000,0 грн. Позивач зазначає, що між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № SAMDNWFC00006668091 від 07.07.2014 року, відкрито розрахунковий рахунок [NUMBER] та емітована картка GOLD. На момент квітня 2016 року у позивача утворилась кредитна заборгованість за договором № SAMDNWFC00006668091 в розмірі 8989,88 грн, яку позивач мала намір добросовісно сплатити. За умовами даного договору, які були відомі позивачу, щомісячний відсоток за користування кредитом дорівнював 3,2 %. Далі, в своєму позові позивач надає пояснення обставин, зя якими було укладено оскаржуваний договір № 1604273671501 «Миттєва розстрочка» від 27.04.2016 року. А саме, позивач зазначає, що пропозиція укласти договір «Миттєва розстрочка» була подана позивачу працівником ПАТ КБ «Приватбанк» в телефонній розмові під час знаходження позивача в громадському транспорті. Позивач наголошує, що єдине, що було зрозуміло з цієї пропозиції, це те, що банк пропонує зменшити розмір щомісячних відсотків за користування кредитом. Позивач зазначає, що під час вищенаведеної розмови з працівником ПАТ КБ «Приватбанк», вона погодилась лише з тим, що дійсно бажає сплачувати щомісячні відсотки для погашення існуючої кредитної заборгованості за договором в розмірі 2,9 % замість 3,2 % та повідомила, що вважає доцільним сплатити заборгованість до кінця 2016 року, а не протягом 4 років, як пропонував представник відповідача. Позивач наголошує, що не надавала конкретної згоди на укладення будь-якого договору, не відправляла будь-які повідомлення на будь-які номери, не натискала будь-яких кнопок на будь-якому електронному приладі (компьютері, телефоні тощо), тобто не робила жодних фактичних дій, які б свідчили про надання згоди на укладення будь-якого нового договору з відповідачем. Далі в позові позивач зазначає, що про існування нового договору (№ 1604273671501 «Миттєва розстрочка» від 27.04.2016 року), укладеного строком на 4 роки, дізналась лише влітку 2017 року, коли помітила незрозумілий рух коштів на своєму рахунку. Отже, влітку 2017 року позивач з'ясувала, що з нею було укладено фінансовий договір без її згоди, без проведення відповідної процедури, передбаченої для укладення подібних договорів, що в неї утворилась нова кредитна заборгованість. 16.09.2017 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до ПАТ КБ «Приватбанк». Також, в позовній заяві позивач просила суд витребувати у відповідача записи телефонної розмови, на підставі якої відповідач вважає, що уклав оскаржуваний договір. Згідно до ухвали від 11.09.2017 року вищевказану справу за позовом [PERSON] було прийнято до розгляду. Позивач та її представник, [PERSON], підтримали позовні вимоги. Відповідач заперечував проти позовних вимог, просив в позові відмовити в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносисни. Між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № SAMDNWFC00006668091 від 07.07.2014 року, відкрито поточний рахунок [NUMBER] та емітована картка GOLD. Станом на квітень 2016 року у позивача утворилась кредитна заборгованість за договором № SAMDNWFC00006668091 в розмірі 8989,88 грн, Довідками ПАБ КБ «Приватбанк» від 04.07.2017 року було підтверджено укладення 27.04.2016 року договору «Миттєва розстрочка» та надання кредиту на картковий рахунок позивача [NUMBER] в розмірі 8989,88 грн, таким чином, що заборгованість позивача за кредитним договором № SAMDNWFC00006668091 07.07.2014 року стала дорівнювати 0,0 грн на дату 27.04.2016 року. Але заборгованість за первісним договором не припинилась. Згідно до довідки від 04.07.2017 року, наданої відповідачем, станом на дату видачі довідки в позивача існує заборгованість за двома договорами: 4 242,6 грн за договором № SAMDNWFC00006668091 та 6 367,82 грн за договором «Миттєва розстрочка». Таким чином, було встановлено, що укладення нового договору, всупереч погашенню кредиту за старим договором, не припинило нарахування платежів за старим договором, що призвело до зростання кредитної заборгованості за обома договорами. Відповідач надав аудіозапис телефонної розмови свого працівника з позивачем та підтвердив факт укладення ПАТ КБ «Приватбанком» нового договору «Миттєва розстрочка» з позивачем на підставі даної телефонної розмови. Позовні вимоги не визнавав, проти позову заперечував. З пояснень, наданих позивачем, судом встановлено, що позивач не давав згоди на укладення договору № 1604273671501 «Миттєва розстрочка» від 27.04.2016 року. З аудіозапису, наданого відповідачем, було з'ясовано, що позивач лише підтвердила посилання співробітника банку на те, що сплачувати 2,9 % за щомісячне користування кредитом є більш вигідним для клієнта, ніж сплата 3,2 % за аналогічну послугу та той факт, що позивач бажає розрахуватися з кредитом до кінця 2016 року. Досліджені аудіозаписи не містить пояснень представника відповідача позивачу, стосовно того, що їй пропонується укласти новий кредитний договір, щоб сплатити заборгованість по вже існуючому, а також не містить роз'яснень щодо інших умов, крім зменшеня щомісячної ставки. Також ці записи не містять інформації, щодо наданя згоди позивачем на укладання нового кредитного договору, який пропонується укласти на додаток до вже існуючого. З документів, наданих відповідачем, не було з'ясовано про наявність письмової згоди позивача на укладення договору № 1604273671501 «Миттєва розстрочка» від 27.04.2016 року. Дослідивши матеріали даної справи, додані документи, пояснення сторін, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленічастинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до юридичної природи оскаржуваного правочину, він є договором про укладення споживчого кредиту. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов'язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; Статтею 9 даного Закону передбачені процедура та умови інформування споживача (позичальника). Згідно до положень даної статті, споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Інформація, що надається кредитодавцем споживачу, зазначена у частині другій цієї статті, має містити відомості про: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та його структурного підрозділу, через який надається споживчий кредит, реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру банків чи Державного реєстру фінансових установ; 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо); 3) суму кредиту, строк кредитування, мету отримання та спосіб надання кредиту; 4) тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, а також індекси, що застосовуються для розрахунку змінюваної процентної ставки. Індекс, що застосовується для розрахунку змінюваної процентної ставки, повинен відповідати вимогам, встановленим Цивільним кодексом України; 5) види забезпечення за кредитом, необхідність проведення оцінки предмета забезпечення за кредитом та про те, за чий рахунок така оцінка проводиться; 6) реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача на дату надання інформації виходячи з обраних споживачем умов кредитування; 7) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, які є обов'язковими для отримання кредиту, перелік осіб, яких кредитодавець визначив для надання відповідних послуг (за наявності); 8) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 9) попередження про наслідки прострочення виконання зобов'язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов'язання за договором про споживчий кредит; 10) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 11) порядок дострокового повернення кредиту; 12) у разі укладення договору про споживчий кредит у формі кредитування рахунку - відомості про те, що від споживача може вимагатися повне повернення суми кредиту в будь-який час, строк попередження про таку вимогу. Інформація про платежі, що надається споживачу кредитодавцем відповідно до частин другої та третьої цієї статті, обов'язково має включати базу розрахунку платежів (суму, на підставі якої робиться відповідний розрахунок, зокрема суму наданого кредиту, суму непогашеного кредиту тощо). У разі якщо окремі умови надання споживчого кредиту, визначені у частинах другій та третій цієї статті, діятимуть протягом частини строку користування кредитом, кредитодавець повідомляє споживача про такі умови, строк їх дії та порядок інформування про їх зміну. Споживач зобов'язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Відповідно до вимог Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 30.03.2012 року, з положень пунктів 22, 23 ст.1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України вбачається, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно із цим Законом, послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі №6-2071цс16. При вирішенні даної справи судом враховується також правові позиції Конституційного Суду України, викладенні в його Рішенні від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011за № 15-рп/2011, в якому Конституційний Суд України вказує, що споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах." Також судом враховується положення пункту 1.2 Резолюції Генеральної асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09.04.1985 року №39/248, Хартію захисту споживачів, схвалену Резолюцією Консультативної асамблеї Ради Європи від 17.05.1973 року №543, Директиву 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 року (пункти 9,13,14 преамбули), та Директиву 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 року про кредитні угоди для споживачів, якими передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на до контрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Згідно до ч. 12 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», у разі ненадання визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації кредитодавець або кредитний посередник несе відповідальність у порядку та розмірі, визначених законом. Виходячи з положень ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України, ґрунтуючись на положеннях ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», в момент укладення оскаржуваного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, оскільки не був з ними ознайомлений належним чином та в належному обсязі, а також не давав свої згоди на його укладення, вчиненням дій, що передбачені чинним законодавством та мають юридичну силу на підтвердження наміру сторони укласти договір. Відповідно до вимог п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Згідно до п. 4 Постанови Пленуму ВСУ Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 06.11.2009 року, судам відповідно до статті 215 ЦК (435-15) необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Згідно п. 12 Постанови Пленуму ВСУ Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 06.11.2009 року, порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК ( 435-15 ) тощо. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. З огляду на вищенаведене, слід зазначити, що за формою укладення договору, оскаржуваний кредитний договір має ознаки нікчемності. Але це порушення є вторинним, адже укладенню оскаржуваного договору з порушенням форми укладення та ознаками нікчемності, передувало порушення приписів закону щодо повного інформування споживача про умови договору шляхом замовчування, що може привести до визнання такого договору недійсним в разі звертання сторони договору до суду з такими позовними вимогами. На підтвердження позовної вимоги щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 30 000,00 грн, яка утворилась внаслідок укладення фінансового договору без її фактичної згоди та участі, що потягло за собою її психічні переживання, які проявились в розладі здоров'я, позивач надала суду виписку з медичної карти амбулаторного хворого від 12.07.2018 року, яка свідчить про дійсне погіршення стану здоров'я позивача після виникнення даної спірної ситуації, яке полягає в загостренні неврологічної симпоматики, що призвело до падіння та травмування позивача. Між тим, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди. Так, медичні довідки, надані позивачем не підтверджують погіршення стану здоров'я позивача через перенесені хвилювання від неправомірних дій відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial