Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

01.04.2019 р. [PERSON] звернувся до суду із заявою про оголошення померлим його батька [PERSON] . В обґрунтування заяви посилається на те, що 17.09.2015 р. [PERSON] , перебуваючи біля під`їзду №4 буд. [ADDRESS], був викрадений невідомою групою осіб з прихованими обличчями, в балаклавах, в кількості 5 осіб, одягнутих в військову форму з позначками нашивки «ДНР», та зі зброєю в руках. Наступного дня, та неодноразово в подальшому, [PERSON] , яка є дружиною [PERSON] , зверталась з заявами про викрадення свого чоловіка до правоохоронних органів, на які отримувала відповіді про те, що місцезнаходження [PERSON] невідоме. Рішенням Ворошиловського міжрайонного суду м. Донецька Донецької Народної Республіки від 14.12.2016 р. [PERSON] визнано безвісно відсутнім. Зазначає, що з моменту викрадення його батька минуло більш ніж три роки, за місцем проживання [PERSON] відомостей про місце його перебування не має, його місцезнаходження не відоме. При цьому, виникла необхідність в упорядкованості документів і подальшого можливого вирішення правових питань стосовно майна та майнових прав [PERSON] , у зв`язку із чим, заявник звернувся до суду із вказаною заявою. Ухвалою суду від 05.04.2019 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні заявник та його представник вимоги заяви підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладене в ній та на наявні в матеріалах справи докази. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, до суду надав заяву, у якій просив справу розглядати у відсутність їх представника та ухвалити рішення враховуючи фактичні обставини справи та відповідно до вимог чинного законодавства. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 305 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] народився [INFO] в м. Донецьк, є громадянином України, проживав та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] Встановлено, що [PERSON] є батьком заявника, що підтверджується свідоцтвом про народження останнього. З 18.03.2019 р. [PERSON] взятий на облік внутрішньо переміщеної особи, проживає за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись до суду із заявою про оголошення свого батька [PERSON] , померлим, заявник посилалася на те, що зазначене необхідне йому для оформлення спадщини та вирішення правових питань щодо майна та майнових прав свого батька. Крім вказаного, з поданої заяви вбачається, що обставини, за яких [PERSON] пропав безвісти, відбулись в м. Донецьк, зокрема, 17.09.2015 р. [PERSON] , перебуваючи біля під`їзду № 4 буд. [ADDRESS] був викрадений невідомою групою осіб з прихованими обличчями, в балаклавах, в кількості 5 осіб, одягнутих в військову форму з позначками нашивки «ДНР», та зі зброєю в руках. На підтвердження вказаних обставин, заявником надані документи, які видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Зокрема, наказом президента України №405/2014 від 13.04.2014 р.введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 р. «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України». Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначено, що територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указ Президента України № 405/2014 від 14.04.2014. Постановою Верховної ради України від 17.03.2015 року №254-УІП «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнані тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» визначено, що зокрема на території міста Донецьк, у тому числі всіх населених пункти, які адміністративно підпорядковані міській раді цього міста діяльність державних органів влади України припинена та фактично не здійснюється. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, які підтверджують факт того, що [PERSON] зник безвісти, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору вказаних доказів на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] неодноразово протягом 2015 р. зверталась з заявами з приводу зникнення [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що 16.09.2015 р. батько мав йти на роботу. Перебуваючи біля підїзду № 4 будинку [ADDRESS] , був викрадений невідомою грукпою осіб з прихованим обличчям в балаклавах у кількості 5 чоловік, одягнених в військову форму з позначками нашивки "ДНР". Заїхав автомобіль без впізнавальних знаків, люди в балаклавах, озброєні. Навправили автомат і зробили постріл в повітря, при цьому він не міг зрозуміти, що сталося, однак батька примусово заштовхали батька у віфйськову машину та повезли в невідомому напрямку. Наступного дня зверталися до правоохоронних органів, однак пошуки результатів не дали. У відповідності до відповідей, наданих на вказані звернення, оперативно-пошуковими заходами встановити місце знаходження [PERSON] не виявилось можливим. При цьому, вказано про те, що останній раніше звертався до прокуратури з заявою про заняття складського приміщення по [ADDRESS] . Крім вказаного, заявником надано рішенням Ворошиловського міжрайонного суду м. Донецьк від 14.12.2016 р. ДНР, яким [PERSON] , [INFO] , визнано безвісно відсутнім з 17.09.2015 р. У відповідності до відповіді Департаменту захисту національної державності від 26.04.2019 р., інформація щодо місця перебування або участі в діяльності терористичних угрупуваннях з 2015 р. [PERSON] , [INFO] , в СБУ відсутня. Згідно з відповіддю Департаменту інформаційних систем та електронних реєстрів Пенсійного Фонду України від 20.05.2019 р., за даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування інформація щодо [PERSON] за період з січня 2015 р. по 20.05.2019 р. у складі звітних відомостей не надходила від жодного страхувальника. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 26.04.2019 р. станом на 07.05.2019 р. в ЕІБД ВПО інформація про [PERSON] відсутня. У відповідності до відповіді з Головного центру обробки спеціальної інформації Прикордонної служби України, [PERSON] перетинав кордон України в період з 2014 р. 5 разів, останнього разу здійснив в`їзд на територію України 18.08.2015 р. Згідно з відповіддю Департаменту інформатизації МВС України від 13.06.2019 р. в єдиній інформаційній системі МВС України інформація про місце перебування, вчинення кримінальних та адміністративних правопорушень, переховування від органів влади [PERSON] , [INFO] відсутня. Фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті. (ст. 46 ЦК України). Згідно ст. 47 ЦК України за правовими наслідками оголошення фізичної особи померлою прирівнюється до правових наслідків, які настають у разі смерті фізичної особи, а саме: на майно такої особи відкривається спадщина. Спадкоємці фізичної особи, яка оголошена померлою, не мають права відчужувати протягом п`яти років нерухоме майно, що перейшло до них у зв`язку з відкриттям спадщини. Нотаріус, який видав спадкоємцеві свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, накладає на нього заборону відчуження. Відповідно до п. 13 Постанови ПВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що має юридичне значення» на відміну від факту смерті особи, який встановлюється судом за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин, громадянин може бути оголошений в судовому порядку померлим у разі встановлення обставин, зазначених у ст. 21 ЦК, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина, коли немає доказів про факт його смерті. У цих справах суд визнає днем смерті громадянина, оголошеного померлим, день його гаданої смерті, якщо він пропав безвісті за обставин, які загрожували смертю або давали підстави припускати його загибель від певного нещасного випадку, а в інших випадках днем смерті вважається день набрання законної сили рішення суду про оголошення громадянина померлим. Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про реєстрацію актів цивільного стану», підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров`я або судово-медичної установи, - не пізніше п`яти днів. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі: якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; встановлення у судовому порядку факту смерті; звернення для реєстрації смерті особи, оголошеної судом померлою. У разі настання смерті в дорозі (у поїзді, на судні, в літаку тощо) державна реєстрація смерті може бути проведена в найближчому органі державної реєстрації актів цивільного стану. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров`я, де настала смерть, та інших осіб. Окрім того, якщо фізична особа, яка була оголошена померлою, з`явилася або якщо одержано відомості про місце її перебування, суд за місцем перебування цієї особи або суд, що постановив рішення про оголошення її померлою, за заявою цієї особи або іншої заінтересованої особи скасовує рішення суду про оголошення фізичної особи померлою (ч. 1 ст. 48 ЦК України). За таких обставин, існує беззаперечний факт, що у момент зникнення [PERSON] на території м. Донецьк, у тому числі населених пункти, які адміністративно підпорядковані міській раді цього міста, проводилась антитерористична операція, тобто існувала загроза смерті через наявний збройний конфлікт. Таким чином, з урахуванням того, що відомості про місце перебування [PERSON] , з 17.09.2015 відсутні, за таких обставин, суд вважає, що викладені обставини у заяві доведені заявником та знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а відтак, заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved