Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

06 квітня 2015 року [PERSON], та [PERSON] звернулись до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю«ЕНЕРГОТЕХБУД» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за несвоєчасний розрахунок по заробітній платі, та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначив, що з 01 січня 2014 року він працював керівником дільниці на ТОВ «ЕНЕРГОТЕХБУД» відповідно до трудового договору від 01 січня 2014 року, 01 липня 2014 року він був звільнений з ТОВ «ЕНЕРГОТЕХБУД». В день звільнення з ним не було проведено остаточного розрахунку, у зв'язку з чим, позивач змушений звернутися до суду та просити суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі, компенсацію за несвоєчасний розрахунок по заробітній платі, та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначив, що з 10 грудня 2014 року він працював майстром дільниці на ТОВ «ЕНЕРГОТЕХБУД» відповідно до трудового договору від 10 грудня 2014 року, 01 липня 2014 року він був звільнений з ТОВ «ЕНЕРГОТЕХБУД». В день звільнення з ним не було проведено остаточного розрахунку, у зв'язку з чим, позивач змушений звернутися до суду та просити суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі, компенсації за несвоєчасний розрахунок по заробітній платі, та відшкодування моральної шкоди. Позивачі в ході судового засідання та їх представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на їх задоволенні та пояснили суду: що працювали на ТОВ «ЕНЕРГОТЕХБУД», на підставі трудових договорів, але для зменшення фіскального навантаження на підприємство, директором їм офіційно виплачувалась мінімальна заробітна плата, а решта видавалась готівкою. Перших декілька місяців Відповідачем трудові договори виконувались належним чином, але згодом почали виникати затримки по заробітній платі, або її не виплата в звязку з чим в ТОВ «ЕНЕРГОТЕХБУД» виникла заборгованість перед [PERSON] О, по заробітній платі станом на 01.07.14 року в розмірі 19\~349,59 грн., а перед [PERSON] 15\~000 грн. Все це стало підставою для подання позивачами заяв про звільнення. 01 липня 2014 року обидва позивача були звільнені з ТОВ «ЕНЕРГОТЕХБУД», однак з ними не було проведено розрахунку по заробітній платі, в звязку з чим вони неодноразово звертались до відповідача з проханнями про видачу належних їм при звільненні грошових коштів. Однак дані прохання Відповідачем виконані не були, в звязку з чим [PERSON], та [PERSON], були змушені звернутись до суду задля захисту своїх законних прав та інтересів. Представник Відповідача [PERSON] проти задоволення позовної заяви заперечували, та пояснив в судовому засіданні: що він є директором ТОВ «ЕНЕРГОТЕХБУД», та ним дійсно було укладено трудові договори з [PERSON], та [PERSON], дійсність яких він не заперечує, та умови яких виконувались. В звязку з фінансовими труднощами, специфікою роботи підприємства, у ТОВ «ЕНЕРГОТЕХБУД» іноді виникала заборгованість по заробітній платі, але вона з часом сплачувалась що підтверджується внутрішніми документами відповідача. Представник Відповідача [PERSON] проти позову заперечувала, та просила суд відмовити в його задоволенні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив що працював в ТОВ «ЕНЕРГОТЕХБУД», разом з позивачами. Заробітну плату йому виплачували частинами, тисячу двісті гривень на картку, а решту віддавали готівкою. В звязку з тим що відповідач в повній мірі не розраховувався з працівниками підприємства, а також і з ним по заробітній платі звільнився з ТОВ «ЕНЕРГОТЕХБУД». Працюючи з позивачами на одному підприємстві йому відомо що у [PERSON], та [PERSON], заробітна плата складала приблизно 5\~000 грн., в місяць, а також те що з ними не розрахувались по заробітній платі. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них трудові правовідносини. Виходячи із запису у трудовій книжці Наказом № 108 к/д від 16.12.2013 року [PERSON], прийнято на роботу в ТОВ «ЕНЕРГОТЕХБУД» начальником частини. 01 січня 2014 року між директором ТОВ «ЕНЕРГОТЕХБУД» та [PERSON], було укладено трудовий договір, відповідно до якого заробітна плата [PERSON] складала 300 гривень на день. 01.07.14 року відповідно до наказу № 57 к/д від 01 липня 2014 року [PERSON] було звільнено з ТОВ «ЕНЕРГОТЕХБУД» про що в трудовій книжці зроблено відповідний запис. Виходячи із наказу № 108 к/д від 16 грудня 2013 року [PERSON], прийнято на роботу в ТОВ «ЕНЕРГОТЕХБУД», майстром виробничого частини. 10 грудня 2014 року між директором ТОВ «ЕНЕРГОТЕХБУД» та [PERSON], було укладено трудовий договір, відповідно до якого заробітна плата [PERSON] А, складала 5000 гривень в місяць. 01.07.14 року відповідно до наказу № 57 к/д від 01 липня 2014 року [PERSON] було звільнено з ТОВ «ЕНЕРГОТЕХБУД». Рішення суду повинно відповідати вимогам ст. 213 та ст.215 ЦПК України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, про що також зазначено в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом було роз'яснено позивачу право заявляти клопотання про витребування судом доказів, якщо у сторін існують складності в їх отриманні, подавати відповідні докази, заявляти клопотання про витребування документів та призначення експертиз по справі. Зважаючи на вище наведене суд дійшов висновку що даний позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного: Суд дістається висновку, що позовні вимоги позивачів [PERSON], [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі не підлягають розгляду в порядку наказного провадження, так як відповідно до статті 96 ЦПК України, в порядку наказного провадження розглядаються вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати. Судом встановлено, що між сторонами існує спір щодо розміру нарахування по заробітній платі, а тому відсутні правові підставі повернення позовної заяви в частинні, що стосується стягнення заборгованості по заробітній платі, відповідно до вимог статей 96, 181, 121 Цивільного процесуального кодексу України. Оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку, своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їхньої черговості. Відповідно до частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Відповідно до вимог ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що в порушення вказаних вимог норм матеріального права позивачам заробітна плата не виплачувалась в повному обсязі, а під час їх звільнення адміністрацією ТОВ «ЕНЕРГОТЕХБУД» остаточного розрахунку з ними не було проведено. Матеріалами справи, зокрема трудовими договорами та довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» про рух грошових коштів по рахунку [PERSON],та [PERSON], встановлено, що за період з 01.03.14 року по 01.06.14 року позивачу [PERSON], належить до виплати заробітна плата на суму 24 740 грн. а відповідач здійснив часткову виплату позивачу заробітної плати за цей період на суму 5\~542,41 грн. Тому станом на 01.07.2014 р., заборгованість з заробітної плати відповідачем перед позивачем складає 19\~349,59 грн. А [PERSON] за період з 01.03.14 року по 01.06.14 року належить до виплати заробітна плата на суму 20 000 грн. а відповідач здійснив часткову виплату позивачу заробітної плати за цей період на суму 3\~642,1 грн. Тому станом на 01.07.2014 р., заборгованість з заробітної плати відповідачем перед позивачем складає 16 357,85 грн. Таким чином, розмір суми, належної [PERSON], при звільненні до видачі складає 19\~349,59 грн., а [PERSON] 16 357,85 грн. У відповідності до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці», згідно із Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», та постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно п. 2 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (затверджене постановою Кабміну України від 20 грудня 1997 року № 1427 з послідуючими змінами і доповненнями) компенсація працівникам проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більше як на один відсоток. Таким чином, законодавством передбачена компенсація лише у випадку невиплати саме нарахованої заробітної плати. В судовому засіданні судом встановлено, що позивачам нараховувалась заробітна плата, що є нижчою від заробітної плати, що була встановлена між працівниками та роботодавцем на підставі трудових договорів. Судом встановлено, що позивачі по справі [PERSON], та [PERSON] не були ознайомленні зі штатним розписом від 16 грудня 2013 року, де встановлювалися посадові оклади працівників, та сторони по справі не надали судові належних до допустимих доказів про внесення змін до трудових договорів, в частині зміни розміру оплати праці. Суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням їх виплати», оскільки за правилами, визначеними ст.3 цього Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход до уваги не береться). Враховуючи наданні докази суд дістається висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 19349 (девятнадцять тисяч триста сорок девять) гривень 59 копійок підлягають задоволенню у повному обсязі, що ґрунтуються на вимогах закону. Враховуючи наданні докази суд дістається висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 15000 (пятнадцять тисяч) гривень 00 копійок підлягають задоволенню у повному обсязі, що ґрунтуються на вимогах закону та суд задовольняє позов в межах позовних вимог, що предявленні позивачем [PERSON], а не в більшому розмірі. Суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] в частині компенсації несвоєчасного розрахунку по заробітній платі на підставі частини 2 статті 117 КЗпП України, так як законодавством покладено обовязок на власника сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Спір судом вирішено на користь працівника, а тому власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в частині 1 статті 117 КЗпП України відшкодування, а в разі його не сплати працівник може звернутися до за захистом своїх прав та законних інтересів та законодавством передбачена компенсація лише у випадку невиплати саме нарахованої заробітної плати. Нормами ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування працівникові власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди. Вона відшкодовується в разі, якщо порушення законних прав працівника призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вирішуючи питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди на користь позивачів, суд, враховуючи характер та обсяг заподіяних позивачам моральних, душевних, психічних і фізичних страждань, яких зазнали позивачі, характер немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення), беручи до уваги ту обставину, що відповідачем було порушено права позивача на своєчасне отримання заробітної плати та отримання відповідного розрахунку під час звільнення, приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди ґрунтуються на законі. Разом з цим, з огляду на характер немайнових витрат, обставини, за яких позивачам спричинена моральна шкода, тривалість порушення їхніх трудових прав, виходячи з принципів розумності та справедливості, вважає можливим позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задовольнити частково в розмірі 100 грн. 00 коп. на користь кожного з позивачів. Також у зв'язку з тим, що позивачі в силу п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, враховуючи положення ст.ст. 81, 88 ЦПК України, з Товариства з Обмеженою Відповідальністю «ЕНЕРГОТЕХБУД» на користь держави судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 347 гривень 60 копійок.

Outcome: approved