Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

І.Суть спору. Представник позивача Василюк І.С. 20.06.2018 року звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 15.05.2008року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який в подальшому перейменовано на ПАТ «Укрсоцбанк» (позивачем у справі) та громадянином України [PERSON] (відповідачем у справі) було укладено Договір кредиту №600/02.2-09/064, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені цим договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші платежі в розмірі, строки та на умовах, що передбачені договором та Графіком погашення кредиту. Стверджує, що відповідач у порушення умов договору свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 31.05.2018року має заборгованість за кредитом на загальну суму 7282,53дол.США, з яких: 4165,03дол.США - заборгованість за кредитом; 3117,50дол.США - заборгованість за відсотками. Зазначає, що на виконання умов договору позичальнику була направлена вимога про досудове врегулювання спору, однак дана вимога станом на дату подання позовної заяви не виконана. З огляду на наведене, просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за вищевказаним кредитним договором на загальну суму 7282,53дол.США, з яких: 4165,03дол.США - заборгованість за кредитом; 3117,50дол.США - заборгованість за відсотками, а також понесені позивачем витрати зі сплати судового збору на суму 2852,64гривні. ІІ. Позиція учасників справи В судове засідання представник позивача АТ «Укрсоцбанк» не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, в якому зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи міститься Ордер серії ЛВ №133214, згідно якого його інтереси представляє адвокат Билень Т.Я. Представник відповідача [PERSON] , - адвокат Билень Т.Я., в судовому засіданні проти позову заперечив у повному обсязі, з підстав, викладених ним у письмових поясненнях. Зокрема, в обґрунтування своїх заперечень покликається на те, що позивач зловживає своїми процесуальними правами, оскільки повторно подав позов до відповідача за наявності двох судових рішень, які стосуються одного і того ж кредитного договору №600/02.2-09/064 від 15.08.2008року, а саме: судового наказу Мостиського районного суду Львівської області від 28.11.2008року №2н-87 та рішення Мостиського районного суду Львівської області від 03.04.2014року у цивільній справі №448/171/14-ц. Зазначає, що згідно квитанції №19 від 16.01.2019року відповідач виконав рішення Мостиського районного суду Львівської області №448/171/14-ц від 03.04.2014року в добровільному порядку та в повному обсязі. При цьому, за період часу від 08.01.2014року до 04.06.2018року у відповідача розмір заборгованості зменшився на 1,35дол.США. Більше того, сам позивач під час розгляду справи Мостиським районним судом Львівської області просив суд стягнути з відповідача заборгованість не в іноземній валюті, а в її еквіваленті у національній грошовій одиниці в розмірі 58220,09гривень. Також покликається на те, що жодний доказ, який долучено до матеріалів позовної заяви не відповідає вимогам ст.95 ЦПК України, оскільки копії таких не можуть бути прийняті судом як належні докази. Просив застосувати позовну давність до вимог позивача. З огляду на наведене, просить суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.06.2018 року дану справу передано судді Гладишевій Х.В. Згідно розпорядження керівника апарату Мостиського районного суду Львівської області Квасниці Л.С. від 02.07.2018р. за №74/18 призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з припиненням виконання обов`язків судді Мостиського районного суду Львівської області Гладишевої Х.В. з 29.06.2018 року. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.07.2018 року справу передано судді Торській І.В. Ухвалою судді Торської І.В. від 06.08.2018 року відкрито провадження у даній справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 01.10.2018року закрито провадження у справі. Постановою Львівського апеляційного суду від 31.01.2019року вищевказану ухвалу Мостиського районного суду Львівської області від 01.10.2018 року про закриття провадження у справі скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2019року, головуючим у справі визначено суддю Білоуса Ю.Б. Ухвалою судді від 22.04.2019 року даний позов прийнято до провадження судді Білоуса Ю.Б. Ухвалою судді від 20.06.2019 року закрито підготовче провадження по даній справі. Ухвалою суду від 07.11.2019 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Билень Т.Я., про визнання явки представника позивача обов`язковою, а також витребування певних доказів. З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши та дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. ІV. Обставини справи, встановлені судом. 15.05.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" - позивач у справі), та відповідачем [PERSON] , було укладено Договір кредиту №600/02.2-09/064, відповідно до умов якого (п.1.1 Договору) банк зобов`язався надати відповідачу кредит на поточні потреби у сумі 5000 доларів США, зі сплатою 21% річних та комісій, в розмірі та порядку, визначеними Тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в Додатку №2 та Додатку №1 до цього договору, та порядком повернення кредиту згідно з графіком, що міститься в Додатку №3 до цього договору, та з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 14.11.2009року, на умовах визначених договором. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією Договору кредиту №600/02.2-09/064 від 15.05.2008року, копією Додатку №1 (Детальний розпис сукупної вартості кредиту) до Договору, копією Додатку №2 (Тарифи на послуги по наданню кредиту) до Договору; копією Додатку №3 (Графік погашення кредиту) до Договору; копією Додатку №4 (Згода фізичної особи - підприємця - суб`єкта кредитної історії) до Договору. Матеріалами справи також встановлено, що 28.11.2008 року Мостиський районний суд Львівської області видав судовий наказ у справі № 2н-87/2008, про стягнення з відповідача [PERSON] , на користь позивача АКБ «Укрсоцбанк» заборгованість згідно вищевказаного Договору кредиту №600/02.2-09/064 від 15.05.2008року у розмірі 30 278,59 грн. Крім того, заочним рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 03.04.2014 року у цивільній справі №448/171/14-ц, яке набрало законної сили, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено повністю та ухвалено стягнути з відповідача [PERSON] в користь ПАТ "Укрсоцбанк" 58 220,09грн заборгованості за кредитним договором №600/02.2-09/064 від 15.05.2008року, а також 582,20 грн. витрат зі сплати судового збору, а всього 58 802,29 грн. Як вбачається із вище зазначеного рішення суду, дана заборгованість виникла у зв`язку з невиконанням відповідачем умов вищевказаного кредитного договору №600/02.2-09/064 від 15.05.2008 року. Даним рішенням суду встановлено, що відповідач [PERSON] станом на 08.01.2014року має заборгованість перед банком на загальну суму 7283,88 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 08.01.2014року становить 58220,09 гривень, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 4165,03 доларів США, що становить - 33291,08 гривню, та заборгованості за відсотками на суму 3118,85 доларів США, що становить 24 929,01 гривень. Із наданої суду представником відповідача копії квитанції ТВБВ №10013/315 філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» №19 від 16.01.2019року підтверджується те, що відповідачем [PERSON] , на виконання вищевказаного рішення суду №448/171/14-ц від 03.04.2014року сплачено на користь ПАТ «Укрсоцбанк» суму у розмірі 58802,29гривень. 20.06.2018 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» повторно звернулось до суду із даним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 7 282,53 дол. США, а саме 4165,03 дол. США - тіло кредиту та 3 117,50 дол. США - відсотки. Згідно позовних вимог дана заборгованість по договору кредиту №600/02.2-09/064 від 15.05.2008 року нарахована позивачем станом на 31.05.2018року. V. Застосоване судом законодавство та Висновки суду. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (статті 12 і 81 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89). Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Частиною першою ст.15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Згідно частини першої ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних кредитних правовідносин між учасниками справи з метою встановлення підставності позовних вимог банківської установи у контексті із запереченнями відповідача. Звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором №600/02.2-09/064, позивач просив стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 7282,53 дол. США. Разом з тим, при визначенні розміру суми заборгованості, котра підлягає стягненню з відповідача [PERSON] суд враховує наступне. Так, 28.11.2008 року Мостиський районний суд Львівської області видав судовий наказ у справі № 2н-87/2008, про стягнення з [PERSON] , на користь позивача АКБ «Укрсоцбанк» заборгованість згідно вищевказаного Договору кредиту №600/02.2-09/064 від 15.05.2008року у розмірі 30 278,59 грн. Крім того, заочним рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 03.04.2014 року у цивільній справі №448/171/14-ц, яке набрало законної сили, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено повністю та ухвалено стягнути з відповідача [PERSON] в користь ПАТ "Укрсоцбанк" 58 220,09грн. заборгованості за кредитним договором №600/02.2-09/064 від 15.05.2008року, а також 582,20 грн. витрат зі сплати судового збору, а всього 58 802,29 грн. Необхідно зазначити, що ПАТ «Укрсоцбанк» заявляючи позовні вимоги, котрі як зазначено вище були задоволені в повному обсязі (рішення суду від 03.04.2014 року), просив стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість в розмірі 7283, 88 дол. США, що еквівалентно згідно курсу НБУ 58220, 09 грн. За таких обставин справи слід констатувати, що банківська установа звернувшись до суду із судовим наказом та позовом до відповідача [PERSON] , про стягнення заборгованості, використала право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних їй на підставі статті 1048 Цивільного кодексу України, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку та змінила порядок, умови і строк дії даного кредитного договору. На час звернення з судовим наказом і позовом вважається, що настав строк виконання Кредитного Договору в повному обсязі. Судовим наказом від 28.11.2008 року та рішенням суду від 03 квітня 2014 року було засвідчено такі зміни. У вищевказаних судових рішеннях заборгованість за кредитним договором була визначена у повному обсязі, що стверджується даними розрахунку, тому кредитор має право на отримання гарантій внаслідок неналежного виконання зобов`язання, у порядку визначеному частиною другою статті 625 ЦК України, а не шляхом донарахування процентів за цим же кредитним договором та включення такої суми в суму заборгованості на погашення якої позивач просить. При вирішенні справи суд приймає до уваги приписи частини четвертої 263 Цивільного процесуального кодексу України, в якій зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) висловлено правову позицію (яка дубльована в наступних за нею постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року по справі № 675/869/16-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі № 155/1315/15-ц та ін.) про те, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця в цих правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав (не виконав, чи виконав не в повному обсязі), не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, оскільки строк дії договору змінився. Крім того, доводи представника позивача відносно права банківської установи нараховувати проценти за користування кредитом по день повного погашення заборгованості не узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, які зазначені у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12. Так, у вищевказаній постанові Велика Палата Верховного Суду констатувала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, тому неправомірним є нарахування процентів на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України, тобто до повного погашення заборгованості за кредитом. У межах судового розгляду даної справи встановлено, що банк скористався своїм правом на пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, а також отримав судовий захист своїх прав. Разом з тим, з наданого по даній справі розрахунку вбачається, що з моменту звернення до суду із судовим наказом та позовом, котрі було задоволено в повному обсязі (судовий наказ від 28.11.2008р.; рішення суду від 03.04.2014р.), і по час звернення до суду із даним позовом, банк продовжував нараховувати [PERSON] , проценти. Враховуючи, що судовим наказом Мостиського районного суду Львівської області від 28.11.2008 року та заочним рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 03 квітня 2014 року стягнуто заборгованість за Кредитним договором, тобто змінено строк виконання зобов`язання, тому нарахування заборгованості по сплаті відсотків за кредитом, нормами цивільного законодавством не передбачено. У такому випадку кредитор має право на стягнення з позичальника коштів, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, однак позивач таких вимог не заявляв. Таким чином, з огляду на наведене, позивач втратив право нараховувати проценти за кредитом від 15.05.2008р. за №600/02.2-09/064, з моменту звернення до суду із позовом (25.01.2014р.), тому вимоги позивача про стягнення заборгованості, в тому числі і процентів по вищевказаному кредитному договору з відповідача [PERSON] є необґрунтованими. Поряд з цим, неспростовним та таким, що не підлягає доказуванню (частина четверта статті 82 Цивільного процесуального кодексу України) залишається встановлена сума заборгованості за Кредитним договором, яка зазначена в резолютивній частині рішення суду від 03 квітня 2014 року у розмірі 58220,29 грн. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Із наданої суду представником відповідача [PERSON] адвокатом Билень Т.Я. копії квитанції ТВБВ №10013/315 філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» №19 від 16.01.2019року відомо те, що відповідачем [PERSON] , на виконання вищевказаного рішення суду №448/171/14-ц від 03.04.2014року сплачено на користь ПАТ «Укрсоцбанк» суму заборгованості за вищевказаним кредитним договором у розмірі 58802,29гривень. Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Слід зазначити і те, що відповідачем, в особі належним чином уповноваженого представника, заявлено клопотання про застосування до позовних вимог банківської установи строку позовної давності. По відношенню до заявленого клопотання, у контексті з доводами та запереченнями учасників судового процесу, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України). Положеннями частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Частиною першою статті 264 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Як вбачається із розрахунку заборгованості від 31.05.2018 року, за період з 16.05.2008 року по 30.05.2018 рік остання оплата по вищевказаному кредитному договорі відповідачем [PERSON] була здійснена 21.11.2016 року у розмірі 1,35 доларів США. Разом з тим, представник відповідача Билень Т.Я. категорично заперечив факт того, що його довірителем [PERSON] , чи уповноваженою таким особою 21.11.2016 року було сплачено в погашення заборгованості 1,35 дол. США. На вимогу сторони відповідача пред`явити позивачем документ (квитанцію, касовий ордер, тощо), що дійсно відповідачем [PERSON] , чи уповноваженою ним особою було сплачено 1,35 дол. США в рахунок погашення заборгованості, то жодної відповіді з приводу зазначеного на адресу суду від позивача не надходило. Більше того, явку позивача судом визнавалась обов`язковою для спростування позиції сторони відповідача, однак такий (позивач в особі представника) в судове засідання не з`явився та не повідомив про причини неможливості прибути в судове засідання. Зазначену позивачем в розрахунку заборгованості від 31.05.2018 року суму платежу 1,35 дол. США від 21.11.16 року здійснену відповідачем [PERSON] чи його уповноваженою особою, суд до уваги не приймає з огляду на наведене, оскільки ніякими об`єктивними доказами така не підтверджена. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що після винесення рішення Мостиським районним судом Львівської області від 03.04.2014року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за договором кредиту №600/02.2-09/064 від 15.08.2008року і по дату звернення позивача з даним позовом до суду, - 20.06.2018 року, трирічний строк позовної давності переривався відповідачем по справі. Підсумовуючи вищевикладене, судом встановлено, що строк позовної давності для ПАТ «Укрсоцбанк» на момент подання позову до суду минув. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоніпроти Франції», заява № 17862/91,§ 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W.проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Статтею 1 Протоколу 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено: кожна фізична або юридична особа має право мирно своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог ПАТ "Укрсоцбанк". VI. Розподіл судових витрат між сторонами. Стаття 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що у задоволенні позову було відмовлено, то сплачений ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір у розмірі 2852, 64 грн. покладається на позивача у зв`язку з відмовою у позові.

Outcome: dismissed