Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-23 00:00:00

Публічне Акціонерне Товариство «Дельта Банк», в особі представника позивача [PERSON] (надалі - Банк), звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на наступне. 22.03. 2007 року між Банком та [PERSON] укладено кредитний договір №001-20090-220307 (надалі - Договір). Відповідно до п.1.1. Договору Банк зобов'язується надати відповідачу (за договором - Клієнт) кредит у сумі 1528,00 грн. на придбання певного майна/послуг, на умовах визначених Договором. Відповідно до п.2.3. Договору за користування Кредитом відповідач сплачує Кредитору проценти, виходячи зі ставки - 12% в рік. За ведення кредитної справи Відповідач сплачує Кредитору плату в розмірі 2,75% в місяць. Свої зобов'язання Банк виконав повністю, надавши відповідачу кредит у сумі 1528,00 грн., на придбання товарів. Станом на 10.03.2014 року відповідач не виконує належним чином зобов'язання за кредитним договором, в результаті чого виникла прострочена заборгованість перед Банком на загальну суму 1274,30 гривень, яку і просять стягнути на їх користь із відповідача разом із понесеними судовими витратами - 243,60 грн. Банк та представник Банку належним чином та своєчасно про дату, час та місце судових засідань повідомлялися судовими повістками про виклик але представник позивача в судове засідання не з'явився. Представник позивача в позовній заяві вказав, що просить справу розглядати без участі представника Банку, не заперечує проти заочного розгляду справи, позовні вимоги підтримує. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач у задоволенні позову просить відмовити, надавши письмові заперечення, посилаючись на наступне. За його розрахунками сума Договору складає 1711,36 грн. з якої сума кретину - 1528,0 грн., страховий платіж 183,36 грн. Плата за користування кредитом - 12% річних або 1% в місяць що відповідно складає 205,32 грн. або 17, 11 грн. Плата за ведення кредитної справи - 2,75% в місяць (47,06 грн.) що за рік складає 564, 74 грн. За рік він повинен був сплатити Банку 1711,36 грн. + 205, 32 грн. + 564, 74 грн. = 2481,42 грн. Має на руках 6 квитанцій за якими Банку сплачено 2354, грн. Його заборгованість перед Банком становить 127,42 грн. Він перестав сплачувати кредит бо отримав від Банку попередження про те що на нього нараховані штрафні санкції. Останній платіж від 26.03. 2008 року у розмірі 150 грв. йому не зарахували як плату за кредит, а зарахували як погашення «міфічного» штрафу і повідомили що і далі будуть зараховувати платежі на погашення штрафу. Вважає, що умови Договору ним виконані. Нарахування штрафних санкцій Банком проведено безпідставно. А крім того вказує, що оскільки останній платіж ним було внесено 26.03. 2008 року, а тому сплинули строки позовної давності для звернення до суду, що також є підставою для відмови у позові. Суд всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, приходить до висновку про необхідність у задоволенні позову відмовити, виходячи із наступного. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що Банк є акціонерним товариством, юридичною особою, правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю "Комерційний банк "Дельта" та має банківську ліцензію на надання банківських послуг (а.с.10-12). 22.03. 2007 року між Банком та [PERSON] укладено кредитний договір №001-20090-220307 на умовах як викладено вище. Відповідно до п.п. 1.1- 1.4 Договору сума кредиту складається із 1528,00 грв. -кошти для придбання позичальником майна, 183,36 грн. - оплата позичальником страхового платежу. Всього 1711, 36 грн. Відповідно до п.п. 1.1,1.3 Договору, в день його укладення, Банк перерахував 1528,00 грн. на придбання товарів ТОВ «АЛЛО», про що свідчить меморіальний ордер №9383807 від 22.03.2007 року, який підтверджує перерахування кредитних коштів (а.с.3-5,7). Факт укладення цього Договору та суму отриманого кредиту відповідач не оспорює. Встановлено, що Договір відповідає вимогам ст.ст.626,627, 1054,1055 ЦК України і відповідно до ст.629 цього Кодексу є обов'язковим до виконання сторонами. Отже свої зобов'язання згідно Договору Банк виконав. В порушення умов Договору відповідач, станом на 10.03.2014 року має заборгованість перед Банком на загальну суму 1274,30 гривен, яка складається із наступного: - заборгованість за сумою кредиту - 837,84 грн., - заборгованість за відсотками - 12,92 грн., - заборгованість за комісіями - 423,54 грн. Розмір заборгованості підтверджується належним розрахунком (а.с.3-4). [PERSON], як докази, надані до суду квитанції про внесення певних коштів в рахунок погашення боргу (а.с.39-47). При їх вивченні встановлено, що внесені суми відображені в Розрахунку ціни позову, наданому як додаток до позовної заяви (а.с.8-9. Отже заявлений до стягнення Банком розмір коштів цими доказами не спростовується. Не бере суд до уваги і інші заперечення відповідача щодо належного, на його думку, розміру платежів, які він мав здійснити за Договором та сум штрафних санкцій. Як зазначалося вище сума внесених відповідачем платежів Банком врахована і відображена в розрахунку заборгованості. В погашення саме Кредиту було зараховано 739,50 грн. та 134,02 грн. Інші суми віднесені на погашення відсотків, комісій та як плата за пропуск платежів (а.с.8). Як встановлено судом, позичальником не дотримано умов щомісячного (не пізніше 22 числа кожного місяця) обов'язку сплачувати кредитору рівними частками суму грошових коштів, яка включає заборгованість за кредитом, заборгованість по сплаті процентів та плати за ведення кредитної справи (п.2.8 Договору). Позичальником не виконані свої зобов'язання в повному обсязі до настання кінцевого терміну повернення кредиту - 21.03. 2008 року (п. п.1.2, 3.2). Відповідальність за несвоєчасну сплату Позичальником платежів, передбачена в розділі 6 Договору. Зокрема нарахування відсотків, штрафів тощо в п.п. 2.3- 2.11, 3.1-3.3, 6.1-6.5.2 та інших. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). У ст.611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. Також, згідно положень ч.1 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором чи законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів стосовно належного виконання зобов'язання. Нормами ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити гроші відповідно до ст.625 ЦК України незалежно від сплати процентів, належних йому згідно з вимогами ст.1048 ЦК України. Отже вимоги позивача щодо стягнення із відповідача зазначених в позовній заяві сум заборгованості за договором споживчого кредиту доведені і відповідають вимогам закону. Разом із тим суд вважає, що підлягає задоволенню письмове клопотання відповідача про застосування позовної давності( а.с.48). Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки (ч.1 ст. 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність щодо до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлюється тривалістю в один рік (ст.258 ЦК України). Відповідно до п. 1.2 Договору кредит було надано на строк 12 місяців з кінцевим терміном повернення та сплати всіх виплат не пізніше ніж 21 березня 2008 року на умовах, визначених Договором. Стаття 260 ЦК України встановлює, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. При цьому, ч.1 ст.259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Доказів щодо такої домовленості суду не надано. Згідно з ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленого до винесення ним рішення. Згідно роз'яснень, які містяться у п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012року №5 (з подальшими змінами та доповненнями), враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Разом з тим, Верховний Суд України, розглянувши справу №6-12цс13, зробив правовий висновок, відповідно до якого пункт 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою частиною 11 статті 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавцю з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту, про що зазначив в постанові від 20.11.2013 року. Статтею 360-7 ЦПК України встановлено, що рішення Верховного Суду України прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Статтею 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для позивача у справі позовна давність почалася з 22 березня 2008 року. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сукупність наведених доказів та їх належна оцінка і дають суду підстави для відмови у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності (ч.4 ст.267 ЦК України). Оскільки у задоволенні позову Банку відмовляється, клопотання про стягнення на їх користь понесених витрат по сплату судового збору, також необхідно відхилити на підставі ст. 88 ЦПК України. Відповідачем судові витрати не понесені. На підставі ч.1 ст. 256, ч.1 ст. 257, ч.2 ст. 258, ч.1 ст. 259, ст. 260, ч.ч.3.4 ст. 267, ст. ст. 526, 527,530, 610,611, ч.1 ст. 612, ч.1 ст. 613, ст.ст.626, 627, 629, 1049, ч.1 ст. 1050, ч.1 ст. 1054, ст. 1055, ЦК України, ст.ст. 10, 11, 88, 209, 214-215, ч.7 ст. 360 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed