Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

Позивач публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду із позовною заявою до [PERSON], в якій просить стягнути заборгованість за кредитним договором в розмірі 28471.11 грн. В судове засідання представник позивача не з»явилась, подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримання позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених у позові. Зокрема, із змісту позову вбачається, що заборгованість відповідача за кредитним договором складає 120574.54 грн., з яких 4070 грн. - заборгованість за кредитом, 30792.09 грн.- заборгованість за комісією за користування кредитом, 715.17 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 84997.28 грн. - пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов»язань. Відповідно до рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 8 серпня 2003 року із [PERSON] в користь банку стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 92103.43 грн. За таких обставин, на думку позивача, із відповідача в користь банку слід стягнути заборгованість за кредитним договором в розмірі 28471.11 грн. (120574.54 грн. - 92103.43 грн.= 28471.11 грн.), яка складається із 4452.58 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом та 24018.53 грн. - заборгованості за пенею за несвоєчасне виконання кредитних зобов»язань, утвореної за період з 22 травня 2013 року по 19 листопада 2014 року. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позову не визнав із підстав, викладених у письмових запереченнях, просить у позові відмовити, як за безпідставністю позовних вимог, так і за спливом позовної давності. Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив наступні факти. 1 березня 2004 року між ЗАТ комерційний банк «ПриватБанк» (в даний час публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК») та [PERSON] укладено кредитний договір № ТЕАWRK00012160 (надалі договір), відповідно до п.1.1 якого відповідач отримала кредит у розмірі 4380 грн. для придбання ТНС зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, сплатою комісії в розмірі 1 % від суми наданого кредиту, із терміном повернення до 1 березня 2006 року. Позичальник зобов»язалась погашати заборгованість за цим договором шляхом сплати щомісячного платежу у розмірі не менше 276.10 грн. у період з 1 по 6 число кожного місяця. Відповідно до п.4.1 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого із зобов»язань, передбачених п.2.22, 2.2.3 договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов»язується сплатити банку пеню у розмірі 0.14 відсотків від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочення платежу. Зі змісту вказаного вбачається, що позивачем відповідачу надано споживчий кредит. Судом встановлено, що свої зобов»язання за кредитним договором позивач виконав шляхом перерахування ТзОВ «Тернопіль-Контракт» 4380 грн. за придбану відповідачем комп»ютерну техніку, що підтверджується рахунком-фактурою № ТФ-390 від 1 березня 2004 року, платіжним дорученням № 32 від 4 березня 2004 року про перерахування коштів за придбання товару в кредит, випискою із рахунку № [NUMBER] за 4 березня 2014 року. В той же час відповідач [PERSON] свої зобов»язання, які виникли у неї за кредитним договором, належним чином не виконала, внаслідок чого у неї виникла заборгованість за вказаним договором у розмірі 28471.11 грн. Із розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 19.11.2014 року, долученого до позову, вбачається, що відповідачем останній раз погашались відсотки за користування кредитом 7 квітня 2005 року, інших платежів для погашення одержаного кредиту нею не здійснювались. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 8 серпня 2013 року, ухваленому при заочному розгляді справи, із [PERSON] в користь ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 1 березня 2004 року № ТЕАWRK00012160 у розмірі 92103.43 грн. Із змісту вказаного судового рішення вбачається, що позивач звернувся із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 1 березня 2004 року № ТЕАWRK00012160 в липні 2013 року, тобто через 7 років з дня, коли у позивача виникло право на звернення до суду. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що про рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 8 серпня 2013 року відповідачу стало відомо лише після отримання ухвали Тернопільського міськорайонного суду від 24 грудня 2014 року у справі № 607/21345/14-ц (саме ця справа в даний час розглядається Теребовлянським районним судом). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша установа (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов"язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Представник відповідача у поданих письмових запереченнях проти позову вказав на пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду із позовом про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом та інших платежів, що є підставою для відмови в задоволенні зазначеного позову. Просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову. Відповідно до письмових пояснень представника позивача, долучених до матеріалів справи, остання вважає, що строки позовної давності не пропушено, оскільки позовна давність перервана пред»явленням позову банком до [PERSON] в липні 2013 року. Згідно з ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна даність встановлюється тривалістю у три роки. Зі змісту ч.1, п.1 ч.2 ст.258 ЦК України випливає, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штраф, пені). Відповідно до ст.261, ч.3,4 ст.267 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише заяви сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», передбачено, що суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв»язку із цим позовна давність за повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки із спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги, положення п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується і до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Судом встановлено, що позивачем відповідачу надано кредит на споживчі цілі: придбання комп»ютерної техніки. Вказаний кредит відповідач зобов»язалась повернути до 1 березня 2006 року. Позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення основної вимоги (кредиту) в липні 2013 року, тобто із спливом позовної давності. Вимоги позивача про стягнення 28471.11 грн. (заборгованість за процентами та пенею) є додатковими вимогами, з якими він звернувся до суду 22 грудня 2014 року. З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини та вимоги закону, беручи до уваги ухвалення Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська рішення при заочному розгляді справи, за відсутності відповідача [PERSON], яка не могла заявити про сплив позовної давності, суд не приймає до уваги твердження представника позивача про переривання перебігу позовної давності, оскільки банком пропущено строк звернення до суду із основною вимогою (стягнення кредиту). Також, на думку суду, не заслуговують на увагу твердження представника відповідача про те, що позичальником [PERSON] кредитний договір не укладався, про відсутність будь-яких доказів видачі кредиту, обґрунтованого розрахунку стягуваних сум, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Враховуючи зазначені вимоги закону, суд вважає, що позивачем пропущені строки позовної давності для звернення до суду із вимогою - стягнення заборгованості за кредитним договором від 1 березня 2004 року ТЕАWRK00012160 у розмірі 28471.11 грн., а тому у задоволенні позовних вимог ПАТ «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed