Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

у травні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів вказуючи, що з 13 вересня 2011 року він є власником житлового будинку № [ADDRESS]. Ставши власником вказаного будинку, він прийняв рішення продати будинок, а вдповідачі виявили бажання придбати дане нерухоме майно. За їх усною домовленістю, 26 вересня 2011 року позивач надав згоду на реєстрацію місця проживання відповідачів у своєму будинку, домовившись через короткий проміжок часу оформити угоду купівлі-продажу будинку нотаріально. [PERSON] вказує, що з дня реєстрації місця проживання відповідачів у його будинку пройшло більше п'яти років. До цього часу договір купівлі-продажу вони не оформили, у вказаному будинку фактично не прожили жодного дня, не проживають й на цей час, на телефонні дзвінки не відповідають, знятися з реєстрації добровільно не бажають. Реєстрація місця проживання відповідачів у його будинку перешкоджають йому розпорядитись своєю власністю. Тому, просив усунути перешкоди у користуванні власністю, визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS], зі зняттям їх з реєстраційного обліку місця проживання. Позивач у дане судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи через засіб масової інформації "Урядовий кур'єр", у судове засідання повторно не з'явилися, не повідомили суд про поважні причини неявки, заперечення проти позову не подали. На підставі ст.ст. 224-225 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів. Третя особа - представник Плахтївської сільської ради Саратського району, Одеської області подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав, просив його задовольнити. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Статтями 319 ч. 1, 391 ЦК України встановлено, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд… Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном… Згідно рішення Саратського районного суду Одеської області, яке набрало законної сили 15 серпня 2011 року, витягу про державну реєстрацію прав (а.с. 17-27), [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] Довідками Плахтіївської сільської ради Саратського району Одеської області, актом обстеження фактичного проживання від 20 квітня 2017 року підтверджено, що відповідачі [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою: [ADDRESS], однак з 26 вересня 2011 року по цей час не проживають за зазначеною адресою (а.с.13-15). Ч.1 ст. 401, 402 ЦК України встановлено, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Згідно ст. 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ч.2 ст. 406 ЦК України встановлено, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що закон від 11.12.2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 згаданого Закону підлягає застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміни чи припинення, яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, у якому 26 вересня 2011 року було зареєстроване місце проживання відповідачів. Відповідачі не є членами сім'ї власника майна, за адресою реєстрації місця проживання не проживали та не проживають. Реєстрація їх місця проживання у будинку позивача обмежує право [PERSON] у користуванні та розпорядженні його власністю. Враховуючи, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] за місцем реєстрації не проживають, подати заяву про зняття з реєстрації добровільно не бажають, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача, визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою позивача та усунути перешкоди в користуванні його власністю, шляхом зняття [PERSON], [PERSON], [PERSON] з реєстраційного обліку місця проживання.

Outcome: approved