Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

11 вересня 2017 року [PERSON] звернулась із позовом до ТзОВ «АВІС АВТО» про захист прав споживача, визнання недійсним договору, повернення коштів. В обґрунтування позову посилається на те, що 24 липня 2017 року маючи намір придбати недорогий автомобіль уклала договір з відповідачем №Д0465, при цьому останній зобовязувався продати їй автомобіль «Daewoo Matiz», 2014 року випуску вартістю 70\~000 грн., відповідно, нею було сплачено перший внесок за автомобіль в сумі 30\~000 грн. Між тим, коли вона після внесення змін до договору відповідачем ознайомилась із його змістом, виявилось, що даний договір містить умови договору доручення, відповідач зобовязувався знайти і продати їй автомобіль «Chery Tiggo 2 comfort» вартістю 300000 грн., а 30000 внесених нею це оплата послуг відповідача в пошуку автомобіля. Крім цього, із внесених змін до договору убачається, що сторони договору змінено на Лізингоодержувач та Лізингодавець. За наведеного позивачка вважає, що її права як споживача грубо порушені відповідачем, з цих підстав укладений договір слід визнати недійсним та повернути сплачені нею кошти, а також витрати на правову допомогу. В суді позивач позовні вимоги підтримала, дала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Просила позов задоволити в повному обсязі. На підтримку позивача висловилась її представник [PERSON], яка окрім наведеного пояснила, що її довірителю було надано зовсім іншу інформацію, ніж ту яка викладена в договорі, рукописні записи в договорі виконані вже після його підписання сторонами та без згоди позивачки, зміни щодо назви сторін договору «Лізингодержувач» та «Лізингодавець» дають підстави вважати про умисне спотворення правової природи договору без згоди сторони. З цих підстав вважає, що договір слід визнати недійсним. Представник відповідача - ТзОВ «АВІС АВТО» до суду не з»явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся належно (а.с.31, 35), крім того на сайті суду розміщено інформацію про розгляд справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з»явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ст. ст.\~280,\~281 ЦПК України. Заслухавши позивача, її представника, вивчивши матеріали справи, суд приходить переконання про задоволення позову. Судом встановлено, що 24.07.2017 року між ТОВ «АВІС АВТО» та [PERSON] було укладено Договір доручення № Д0465 (а.с.9-11). Так, за змістом п. 1.1. Договору, Повірений зобовязується за дорученням Довірителя від його імені, в його інтересах та за його кошти здійснити юридичні дії та надати послуги щодо пошуку транспортного засобу, визначеного цим Договором, здійснення інформування, консультування, надання пропозицій, супроводження послуг та проведення робіт, повязаних із сприянням Довірителю в укладенні ним або від його імені, договору поставки/ купівлі-продажу або будь-якого іншого договору за яким Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб, на умовах найбільш вигідних для нього. За змістом п.п.1.6,1.7 Договору транспортним засобом, на придбання якого здійснюються дії, визначені пунктами 1.2, 1.3 цього Договору є автомобіль «Chery Tiggo 2 comfort» вартістю 300000 грн. Відповідно до умов підпункту 2.1.1 п.2.1 Договору Повірений зобов»язаний добросовісно вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення згідно п.1.1-1.3 даного Договору у строк, що не перевищує 90 робочих днів з моменту укладення даного Договору, зокрема: надавати Довірителю інформацію про потенційних продавців/ постачальників транспортних засобів, та/або умови придбання, набуття права власності на транспортний засіб; перевіряти правомочність продавця, постачальника, фінансової установи на укладення договорів; діяти від імені та за рахунок Довірителя, та його інтересах, укладати договори поставки або будь-який інший договір, за яким Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб, в тому числі кредитні договори та договори страхування; повідомити Довірителя на його вимогу про хід виконання договору; передати Довірителю визначений транспортний засіб та все одержане у зв"язку з виконання доручення. Відповідно до підпунктів 2.2.1, 2.2.3, 2.2.3 п.2.2 Договору Довіритель зобов»язаний, зокрема: видати Повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, визначених у п.1.3 цього Договору; забезпечити Повіреного іншими засобами, необхідними для виконання доручення Довірителя за цим Договором; перерахувати на рахунок Повіреного кошти в розмірі визначеної п.1.7 даного Договору вартості транспортного засобу протягом строку, що становить не більше 60 робочих днів з дати укладення даного Договору; прийняти транспортний засіб, який придбаний за договором поставки, купівлі-продажу або будь-яким іншим договором. Відповідно до п.2.3 Договору після виконання даного договору сторони зобов»язані підписати відповідний акт щодо повного виконання сторонами Договору. Водночас умовами договору встановлено (п.3.1.) за надання послуг згідно з договором, Довіритель зобов»язаний сплатити на рахунок Повіреного винагороду в розмірі, що становить 10% від вартості транспортного засобу, що зазначено в п.1.6 даного Договору та становить 30000 грн. Винагорода, вказана у п.3.1 сплачується Довірителем не пізніше поточного дня, в якому укладено Договір (п.3.2 Договору). Як визначено в п.9.1 Договору, цей Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє протягом 90 робочих днів. Прикінцевими положеннями Договору визначено, що сторони підтверджують, що цей Договір містить усі істотні умови, передбачені для договорів цього виду, жодна зі сторін не посилатиметься в майбутньому на недосягнення згоди за істотними умовами договору як на підставу вважати його неукладеним або недійсним (п.11.1); сторони підтверджують, що в разі, якщо будь-яка умова цього договору стане або буде визнана недійсною в звязку з невідповідністю закону, то така умова не братиметься до уваги або ж сторонами будуть вжиті заходи щодо зміни Даного договору тією мірою, щоб зробити Договір і зберегти в повному обсязі наміри сторін (п.11.2); підписанням цього Договору є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом Договору (п.11.7); підписанням даного Договору Довіритель заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення в представника повіреного, що стосуються змісту договору, поінформований про всі можливі витрати у звязку з укладенням договору, уважно прочитав та зрозумів Договір. Представником Повіреного надано Довірителю повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про положення Договору (п.11.8); Довіритель своїм підписом засвідчує факт ознайомлення та згоду з умовами Договору, підтверджує свої права та обов»язки за Договором, підтверджує здатність набувати прав та обовязки за Договором, умови договору йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе (п.11.9). Згідно додаткового договору до Договору доручення від 24.07.2017р. №Д465 (а.с.12) убачається, що внесено зміни до Розділу 11 « Місцезнаходження, реквізити та підписи сторін», де сторони договору із «Повіреного» та «Довірителя», перейменовані в «Лізингодавця» та «Лізингоодержувача». Згідно квитанції банку №QS54943801 від 24.07.2017р. (а.с.14) позивачем [PERSON] на рахунок ТОВ «АВІС АВТО» сплачено грошові кошти в сумі 30000 грн. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У відповідності до ч.1 ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Згідно ч.1 ст. 1002 ЦК України повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч.1ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Пунктом 1 ч.1ст. 1008 ЦК України визначено, що договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі: відмови довірителя або повіреного від договору. За змістом ч.2\~ст.1008 ЦК України довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час. Відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною. Відповідно до ч.1ст. 1009 ЦК України, яка передбачає наслідки припинення договору доручення, якщо договір доручення припинений до того, як доручення було повністю виконане повіреним, довіритель повинен відшкодувати повіреному витрати, пов»язані з виконанням доручення, а якщо повіреному належить плата - також виплатити йому плату пропорційно виконаній ним роботі. Це положення не застосовується до виконання повіреним доручення після того, як він довідався або міг довідатися про припинення договору доручення. Дослідженням укладеного Договору Доручення №Д0465 від 24.07.2017 року встановлено, що умови договору, що стосуються винагороди повіреного є несправедливими, зокрема ті, які стосуються порядку і наслідків дострокового припинення договору та відповідальності сторін. Так, відповідно до п.5.1 даний договір може бути припинений шляхом односторонньої відмови Повіреного у випадку відсутності можливості у Повіреного укласти правочин щодо поставки, купівлі-продажу транспортного засобу за вартістю, яка вказана у даному договорі з урахуванням п.1.7 даного договору або у разі не виконання умов договору Довірителем щодо строків та розмірів проведення оплат по договору. Водночас підпунктом 5.1.1. визначено, що у випадку порушення Довірителем умов, визначених п.2.2.3 Договору (щодо перерахування вартості транспортного засобу протягом 60 днів з дати укладення Договору), Повірений має право заявити про односторонню відмову від Договору. При цьому, якщо Повіреним добросовісно надавались послуги/вчинялись юридичні дії, обумовлені цим Договором, винагорода, визначена п.2.1 Договору поверненню не підлягає. За змістом підпункту 5.1.2 Договору визначено, що у разі односторонньої відмови від договору Повіреного поверненню підлягає 50% від сплаченої винагороди Повіреного, визначеної п.3.1. Договору. Як визначено підпунктом 5.2.1, у випадку відмови Довірителя від Договору в односторонньому порядку протягом трьох днів з моменту укладення даного договору поверненню підлягає 50% від сплаченої винагороди Повіреного, а у випадку, коли заява про відмову від Договору подана Довірителем з порушенням вказаного строку, винагорода, яка вказана у п.3.1 даного договору поверненню не підлягає. Водночас, Повірений, відповідач у справі, за змістом укладеного Договору не несе відповідальності за порушення умов договору, окрім обов»язку повернути сплачену винагороду у випадку порушення ним своїх зобовязань за договором, якщо не доведе, що таке порушення сталось не з його вини (п.6.3 Договору), та сплати неустойки у розмірі відсотку від розміру невиконаного зобовязання, у випадку несвоєчасного перерахування коштів Довірителю (п.6.7 Договору). Таким чином, відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору як за ініціативою споживача послуг, так і за ініціативою відповідача, а також звільнив себе від будь-яких негативних наслідків від порушення прав позивача як споживача послуг у разі розірвання договору, в тому числі і не з вини позивача, що на думку суду приводить до дисбалансу договірних відносин. Крім цього, якщо проаналізувати додатковий договір до Договору доручення, яким внесено зміни до Розділу 11 « Місцезнаходження, реквізити та підписи сторін», де сторони договору із «Повіреного» та «Довірителя», перейменовані в «Лізингодавця» та «Лізингоодержувача», то є невідома правова природа вказаного Договору. Отже, аналізуючи зміст укладеного договору, суд прийшов до висновку, що умови укладеного сторонами Договору доручення, передбачені підпунктом 5.2.1 п.5.2 Договору є несправедливими, оскільки в порушення вимог розумності, добросовісності та справедливості позбавляють позивача, як споживача послуг, можливості відмовитись від договору без втрати сплачених ним коштів в рахунок винагороди Повіреному, не зважаючи на те, чи виконувались повіреним будь-які роботи на виконання доручення, що суперечить вищенаведеним вимогам ст.ст.\~1008,\~1009 ЦК України. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. У відповідності з ч. ч. 1, 2, п. п. 2 - 4, 7, 10 - 13 ч. 3, ч. ч. 4 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу. За змістом ч.2 вказаної статті недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ч.3 цієї статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Судом встановлено, що в укладеному сторонами договорі наслідки розірвання договору, в тому числі і за ініціативою Повіреного, передбачають утримання на користь останнього від 50% до 100% суми сплаченої винагороди, водночас будь-яка відповідальність, компенсація, відповідача, за порушення умов договору окрім повернення сплачених коштів, відсутня. Так, суд звертає увагу на вищезазначені умови п.5.1 Договору, яке дає право Повіреному в односторонньому порядку відмовитися від договору у випадку відсутності можливості у Повіреного укласти правочин щодо поставки, купівлі-продажу транспортного засобу за вартістю, яка вказана у даному договорі з урахуванням п.1.7 даного договору або у разі не виконання умов договору Довірителем щодо строків та розмірів проведення оплат по договору. І така відмова, в свою чергу, дає за умовами договору право відповідачу не повертати 50% отриманої ним винагороди в сумі 30\~000 грн. (п.5.1.2) Крім того, аналіз змісту вищенаведених пунктів 2.1, 2.2 Договору, які передбачають обов"язки Повіреного і Довірителя, дає підстави стверджувати, що він містить встановлені жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене здебільшого власним розсудом виконавця. З огляду на зазначене, суд вважає, що такі положення договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків його сторін, порушують принцип добросовісності, а також завдають шкоди споживачеві, а тому в силу положень частин 1, 2, п. п. 2 - 4, 11-13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» такі умови є несправедливими для позивача та відповідно до ч. 5 ст. цього Закону підлягають визнанню недійсними. Оскільки визнання недійсними вказаних умов договору щодо розміру та порядку повернення адміністративного платежу, зумовить і зміну інших, взаємопов'язаних з ними положень договору, відповідно до положень ч. 6ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.1, 3 ст.203, ч. 3 ст.\~215 ЦК України, оспорюваний договір має бути визнаний недійсним в цілому. Як зазначено в ч.1ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За таких обставин, суд прийшов до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог щодо визнання оспорюваного ним договору доручення недійсним. Відповідно до вимог ч.1,2 ст. 216 ЦК України сплачені позивачем на виконання укладеного договору кошти в сумі 30 000 грн. підлягають поверненню позивачу. Оскільки, згідно Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору, суд стягує з відповідача 1280 грн. ( 640 грн.+640 грн.) судового збору за дві заявлені позивачем вимоги.

Outcome: approved