Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

Представник Акціонерного товариства "Альфа Банк" ( далі - АТ «Альфа банк») - в березні 2020р. звернувся до Херсонського міського суд Херсонської області з вищезазначеною позовною заявою в якій просить визнати громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою за адресою [ADDRESS] , зняти їх з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 27.02.2020 року за АТ «Альфа банк» на підставі ст.37 Закону України «Про іпотеку» було зареєстровано право власності на зазначену квартиру, що належала на праві власності [PERSON] . Підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно є відповідне застереження в п.п. 12.3.1 Договору іпотеки від 30.05.2008 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рамках виконання основного зобов`язання. Згідно довідки відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської мімької ради № 16-21/239 від 07.02.2019р. у житловому приміщенні за вказаною вище адресою зареєстровані відповідачі. Посилаючись на зазначені обставини, АТ «Альфа-Банк», просить суд задовольнити позов та визнати осіб такими, що втратили право користування майном. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 31.03.2020р. відкрито провадження у справі визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Від учасників провадження не надійшло заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 16.03.202 року третю особу - Службу у справах дітей Херсонської міської ради замінено на службу у справах дітей Виконавчого комітету Корабельної районної у м.Херсоні ради. Представник позивача, в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та їх представник у судове засідання не з`явилися , представник відповідачів надала заяву про проведення розгляду справи без її участі, заперечувала проти задоволення позовних вимог як необґрунтованих. В письмових поясненнях зазначила, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки, іпотекодержатель був обізнаний про наявність обтяжень спірної квартири, зокрема про наявність відповідних речових прав осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, відповідно обізнано про ризики, пов`язані з набуттям права власності.Ст.109 ЖК містить заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартири придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику. Інші відповідачі та їх законний представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. Представник служби у справах дітей в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Предметом позову в даній справі є усунення позивачу перешкод в користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою та зняття їх з реєстрації в примусовому порядку зі спірного будинку, який позивач набув у власність згідно ст. ст. 37,38 Закону України „Про іпотеку". Судом встановлено, що 30.05.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено іпотечний договір ВКО №602757, відповідно до якого остання передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу за реєстровим № 1449.( а.с.5-6) Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію права власності № 202029110 від 27.02.2020 року власником зазначеної квартири є АТ «Альфа-банк» Право власності виникло на підставі: іпотечного договору від 13.05.2008 року . Підстава внесення запису: рішення про державну реєстраціюправ та їх обтяжень № 47346036 від 13.06.2019р. ( а.с.9) Відповідно до довідки відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради від 07.02.2020р. № 16-21/239 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . ( а.с.8) Реєстрація відповідачів також підтверджується аналогічними довідками наданими ХМР на запит суду (а.с.34-37,42-45,71,77) 03.03.2020 року АТ «Альфа-Банк» направило відповідачем на вищезазначену адресу вимогу про добровільне виселення зі зняттям всіх мешканців житла з реєстраційного обліку.( а.с.11-12) Згідно частини третьої статті 109 ЖК Української РСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання, на підставі договору, всі мешканці зобов`язані, на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника, добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Звертаючись до суду з вимогою про визнання осіб такими, що втратили право користування майном, банк вказує на те, що проживання та реєстрація вказаних осіб у квартирі є перешкодою для реалізації банком своїх прав, як власника квартири. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У той же час, положеннями статті 47 Конституції України кожному гарантовано право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції`від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Таким законом, на переконання Великої Палати Верховного Суду, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16,роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР. У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правова позиція Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, викладена у постановах від 22 червня 2016 року у справі№ 6-197цс16 та від21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16,є законною і обґрунтованою, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до АТ «Альфа-Банк», останнє було обізнано про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю [PERSON] , зокрема про наявність відповідних речових прав останньої , яка з 11.11.1987 року зареєстрована і проживає у спірній квартирі, а також членів її сім`ї та неповнолітньої дитини, яка проживає з батьками. Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою. Предмет іпотеки належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого управлінням комунальної власності м.Херсона на підставі розпорядження міського голови від 28.08.2000 року № 1095-р. (п.2 договору Іпотеки) Таким чином предметом іпотеки є квартира, яку придбано іпотекодавцем не за рахунок кредитних коштів . Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК УРСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику. Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом. Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, зміст правовідносин сторін, позицію, неодноразово підтриману Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із виселенням. Зважаючи на те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача і відшкодуванню не підлягають. На підставі ст. ст. 5-10,12,13,81, 89, 128, 141, 247, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд-

Outcome: dismissed