Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до Курінської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області, третя особа - Бахмацька районна державна нотаріальна контора про визнання права власності на житловий будинок та надвірні будівлі, які розташовані в [ADDRESS] обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вищевказане домоволодіння відноситься до типу «колгоспних дворів» і в рівних частинах належить позивачам та померлим [INFO] року [PERSON] та [INFO] року [PERSON], спадщину після смерті яких прийняла позивач [PERSON] Однак, у зв»язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вищевказане домоволодіння, позивачі не можуть належним чином зареєструвати свої права на спірну нерухомість, тому за захистом своїх прав звернулися до суду. Учасники провадження в судове засідання не з»явилися; позивачі та представник відповідача надали суду заяви про розгляд справи без їх участі; позивачі заявлені вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити; представник відповідача проти задоволення позову не заперечує; відзиву на позов не надіслав; представник третьої особи причини неявки не повідомив, пояснень щодо позову не подав, заяви про відкладення підготовчого судового засідання до суду не направив. Судом на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення, зокрема у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийняті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали заяви, враховуючи відсутність відзиву на позов та заяву відповідача про визнання позову, що не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе розглянути дану цивільну справу у підготовчому судовому засіданні, за наслідками якого винести рішення про задоволення вимог позивачів. Так, у підготовчому судовому засіданні встановлено, що в домоволодінні, яке розташоване в [ADDRESS] та має статус "колгоспного двору", станом на 15.04.1991 року були зареєстровані і проживали: позивачі - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], який був головою двору і його дружина та мати позивача [PERSON] - [PERSON] (а.с.8,10,11,36). Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.6 Постанови від 22.05.1995 року № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (з наступними змінами), до правовідносин, що виникли до 15.04.1991року, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, що було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, які регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні, розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Згідно з Законом УРСР "Про сільську Раду народних депутатів трудящих УРСР" (від 02.06.1968р.) кожна сільська рада вела погосподарські книги. В заглавній частині особистого рахунку записувались прізвище, ім'я по батькові глави сім'ї, на ім'я якого відкрито особовий рахунок, він і був власником будинку, іншим чином реєстрація власності в сільській місцевості передбачена не була за виключенням договорів дарування, міни, купівлі-продажу, пожиттєвого утримування, спадкування. З введенням в дію Закону України "Про власність" 1991 року та ЦК України 2003 року будь-якого іншого порядку реєстрації збудованих до 15.04.1991 року в сільській місцевості домоволодінь або їх перереєстрації не передбачається, самовільно збудованими вони також не являються так як будувалися і реєструвались згідно діючого на той час законодавства. Таким чином, враховуючи вимоги законодавства, які регулювали власність колгоспного двору, домоволодіння в [ADDRESS] на праві власності належало позивачам та [PERSON], [PERSON] і кожен з них, як член колгоспного двору, мав право на 1/6 частину даного домоволодіння. Проте, у власників відсутні правовстановлюючі документи на належні їм частини даного домоволодіння, оскільки на момент його зведення реєстрація будинку у сільській місцевості не вимагалася. [PERSON] помер [INFO] року; на момент смерті був зареєстрований та проживав в [ADDRESS] разом з дружиною - [PERSON], донькою - [PERSON], зятем - [PERSON] та онуком [PERSON] (а.с.24,35). За життя [PERSON] залишив заповіт, згідно з яким все своє майно заповів [PERSON] (а.с.23). Відповідно до ст. 524, 525 ЦК УРСР, який діяв на момент смерті [PERSON], спадкоємство здійснювалось за законом і за заповітом. Відповідно до ст.548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцю з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав нотконторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно з повідомленням Бахмацької районної державної нотаріальної контори від 26.12.2017 року № 3160/01-16, спадкова справа після смерті [PERSON] не відкривалась (а.с.60). Таким чином, [PERSON], як спадкоємець за заповітом та [PERSON], як особа, яка має право на обов»язкову частку у спадщині, після смерті [PERSON] успадкували, але належним чином не зареєстрували право власності на належну [PERSON] частину спірного домоволодіння. [PERSON] померла [INFO] року; на момент смерті була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] разом з донькою - [PERSON], зятем - [PERSON] та онуком [PERSON] (а.с.26,35). За життя [PERSON] залишила заповіт, згідно з яким все своє майно заповіла [PERSON] (а.с.25). Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Положеннями ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з повідомленням Бахмацької районної державної нотаріальної контори від 27.12.2017 року № 3158/01-16 спадкова справа після померлої [PERSON] була відкрита 13.07.2012 року за заявою [PERSON], якій видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки (а.с.62). Таким чином спадщину після смерті [PERSON] прийняла позивач [PERSON], оскільки на момент смерті спадкодавця проживала разом з нею та у встановленому законодавством порядку подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті матері, проте, нотаріус не може видати їй свідоцтво про право на спадщину у зв»язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючого документа на належну їй частину нерухомого майна (а.с.30). Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості на житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні (а.с.37). Згідно з довідкою Прилуцького МБТІ від 27.10.2017 року право власності на об»єкт нерухомості, розташований в [ADDRESS] станом на 31.12.2012 року не зареєстроване (а.с.34). Таким чином, після смерті [PERSON] та [PERSON] позивач [PERSON], з урахування своєї частки, як члена колгоспного двору, набула право на 3/6 частини спірного домоволодіння. Разом з тим, відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок та господарські будівлі в [ADDRESS], що розташовані на неприватизованій земельній ділянці наразі унеможливлює оформлення за всіма позивачами права власності на належні їм, як членам колгоспного двору, частини спірної нерухомості (а.с.46). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У відповідності до ст.1 протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства та на умовах передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивачів та визнання за [PERSON] права власності на 3/6, за [PERSON], [PERSON], [PERSON] за кожним на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS]. На підставі викладеного та ст.ст.13, 41 Конституції України, ст.ст. 1217, 1268 ЦК України, ст.ст.524, 525, 548, 549 ЦК УРСР, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», ст.ст. 2, 5, 10-13, 18, 141, 200, 258-259, 263 - 265, 351, 354 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved