Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-09 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача, в якому просить визнати частково недійсним акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 23.10.2012 року, який видано на ім.»я [PERSON] на підставі рішення Зміївської міської ради № 13 від 30.08.2012 року, зареєстрований управлінням Держкомзему у Зміївському районі Харківської області 02.10.2012 року; зобов'язати відповідача відновити межу, яка поділяє земельні ділянки [ADDRESS], згідно з рішенням виконкому Зміївської міської ради № 171 від 26.05.1971 року; стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є співвласником житлового будинку [ADDRESS]. За вказаним домоволодінням закріплено земельну ділянку, площею 0,1243 га. По сусідству з ними розташований будинок № 15, що належить [PERSON], якою на даний момент оформлене право власності на земельну ділянку. При виготовленні технічної документації із землеустрою, відповідачем [PERSON] було допущено ряд порушень діючого законодавства, що призвело до того, що вона отримала державний акт на право власності на землю на підставі фіктивних документів. При цьому розмір земельної ділянки, переданої у власність [PERSON] перевищено та захоплено частину земельної ділянки, якою користується. 08.06.2012 року , [PERSON], маючи незаконно оформлені документи, почала самовільно встановлювати паркан між домоволодіннями № 15 та № 15-а, намагаючись знести частину паркану, що була встановлена ними по межі земельної ділянки. Не було погоджено межі земельної ділянки з ними як користувачами суміжної земельної ділянки. В акті погодження меж земельної ділянки зазначено, що [PERSON] відмовився, інший співвласник [PERSON] взагалі до акту не включений. На підставі фіктивного акту погодження меж земельної ділянки Зміївською міською радою Харківської області прийнято рішення про затвердження [PERSON] технічної документації із землеустрою, і остання отримала державний акт на право власності на земельну ділянку. При цьому розмір земельної ділянки переданої у власність [PERSON] перевищено і захоплено частину земельної ділянки, якою користуються позивачі. Вважають, що прийнятим Зміївською міською радою Харківської області 30.08.2012 року рішенням № 13 порушуються його права як землекористувача. В судовому засіданні позивач позов підтримав з наведених у ньому підстав. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечував, зазначивши, що права позивача жодним чином не порушено, оскільки згідно технічного паспорта від 04.06.1992 року та договору дарування від 02.12.2004 року розмір земельної ділянки, якою користуються позивачі становить 1000 кв.м., а не 1246 кв.м. як вони зазначають. Рішенням виконавчого комітету Зміївської міської ради від 26.05.1971 року домоволодіння по [ADDRESS] було розділено на два рівних домоволодіння № 15 та № 15-а. Ширина домоволодінь по червоній лінії складала по 18,6 м. На сьогоднішній день ширина домоволодіння позивачів складає 19,17 м., і вона була збільшена саме за рахунок землі [PERSON] Згідно кадастрового плану, загальний розмір обох земельних ділянок станом на 05.05.2011 року склав 0,1964 га. При цьому розмір земельної ділянки [PERSON] - 0,0937 га., а позивачів 0,1027 га. Також представник зазначив, що приватизація земельної ділянки [PERSON] здійснювалась відповідно до вимог чинного законодавства, а сам по собі факт відмови одного із суміжних землекористувачів в погодженні меж земельної ділянки не може бути підставою для відмови в затвердженні технічної документації. Зазначив, що рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 22.09.2014 року, що набрало законної сили, встановлені зазначені обставини, які, відповідно до ст.. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Представник третої особи Зміївської міської ради Харківської області - Борко А.С. проти задоволення позову заперечував, зазначивши, що спірне рішення Зміївської міської ради Харківської області прийнято з дотриманням вимог чинного законодавства та в межах повноважень. Права позивачів жодним чином не порушено, оскільки це останні в різні часи самовільно захоплювали частину земельної ділянки [PERSON], що було встановлено комісіями при виїзді на місце та БТІ. Крім того зазначив, що будь-яких рішень щодо передачі у власність або у користування [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] не приймалось. Представник третьої особи Держземагенство в Зміївському районі Харківської області в судове засідання не з'явився про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, просив розглядати справу за його відсутності. Вислухавши сторони, та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивач посилається, як на докази наявності його права вимоги на свідоцтво про право на спадкування за заповітом від 16.09.1992 року за яким він успадкував ? частку житлового будинку із надвірними спорудами [ADDRESS]. Відповідно до вказаного правовстановлюючого документа: На земельній ділянці розташований житловий, дерев»яний, обкладений цеглою будинок літ. А-1, житловою площею 45,6 кв.м. і господарські споруди: огорожа №1, колонка №2 (а.с.9) Інших доказів щодо розміру, конфігурації та належності на праві власності, чи іншому речовому праві земельної ділянки, на якій розмішено вказане нерухоме майно, саме позивачу ним не надано. Посилання позивача на рішення № 171 виконкому Зміївської міської ради депутатів трудящих Харківської області УРСР від 26 травня 1971 року, як на доказ закріплення за будинком [ADDRESS] земельної ділянки необхідної для її обслуговування у розмірі 1246,0 кв.м. ( 28-29) не може бути прийняте судом, виходячи з наступного. При системному тлумаченні ст. 30 та 23 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року), що діяв на час виникнення права володіння земельною ділянкою у [PERSON], вбачається, що документом, який посвідчує право власності або право постійного користування землею є державний акт, який видається і реєструється сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів. Такого доказу позивачем [PERSON] не надано. В судовому засіданні він визнав, що не звертався із заявою за дозволом до органу місцевого самоврядування про виготовлення технічної документації на земельну ділянку, яка необхідна для обслуговування спадкового нерухомого майна, що на ній розміщено. Вказана обставина, відповідно до вимого ст.. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню, оскільки вона визнана відповідачем та представником третьої особи, тож оцінюється судом як належний доказ. Отже, позивачем не доведено перед судом, який розмір земельної ділянки необхідно для обслуговування 1/2 частки будинку [ADDRESS], має позивач [PERSON], та чи побудова паркану відповідачем на переданій їй у власність земельній ділянці якимось чином порушить ймовірне право позивача [PERSON] До спадкової маси за вказаним свідоцтвом про право власності не віднесено індивідуально визначену земельну ділянку або її 1/2 частку із визначенням розміру та конфігурації для обслуговування житлового будинку з господарськими спорудами чи 1/2 частки вказаного будинку, що належить [PERSON] Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що: ґ) при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. № 1702-VІ; (Підпункт «ґ» пункту 18 із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2); Відповідно до п.18-1.вказаної постанови при вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з'ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо. Посилання позивача на відсутність його підпису у акті про погодження меж суміжних земельних ділянок не може бути підставою для задоволення його позову з огляду на наступне. В акті погодження меж земельної ділянки (а.с.11) мається відмітка, що [PERSON] відмовився від підпису. Даний акт містить підпис та печатку голови Зміївської міської ради. Органами місцевого самоврядування, до повноважень яких належить вирішення земельних спорів, визначені виконавчі органи сільських, селищних, міських рад (ч.1 ст.33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"). Особа, зацікавлена у вирішенні земельного спору, може звернутись до такої Комісії із заявою щодо неможливості узгодити межі земельної ділянки в натурі у зв'язку з відсутністю суміжних землекористувачів, ненадання ними згоди на погодження чи з інших причин. За наявністю такого прохання (заяви) та інших необхідних документів цей спір розглядається колегіально Комісією з питань землекористування, а в разі необхідності спільно з іншими комісіями, наприклад із Комісією архітектури, містобудування та охорони історичного середовища. На засіданні Комісії можуть бути присутні і сторони, власники та землекористувачі суміжних земельних ділянок, між якими виник спір. Якщо при розгляді земельного спору буде доведено, що відмова сусіда щодо узгодження меж є безпідставною або дійсно неможливе підписання Акту по причині відсутності суміжних власників чи землекористувачів, то Комісією приймається рішення про необхідність підписання Акту сусідом або відповідно про погодження меж земельної ділянки без підписів суміжних власників чи землекористувачів. Протокол Комісії додається до Акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки і далі документи оформляються в загальному порядку. Як вбачається із акту обстеження земельної ділянки від 18.03.2011 року, комісія прийшла до висновку, що власниками будинку [ADDRESS] в різні роки було здійснено самовільне захоплення земель за рахунок земельної ділянки № 15 по тій же вулиці, здійснено незаконне перенесення відповідної межі та будівництво гаражу з порушенням приписів наданих дозволів (а.с.65) Згідно з п. 12 розділу 10 Перехідних положень Земельного кодексу України (станом на час виникнення спірних правовідносин) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. В Основному Законі України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення‚ представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є „гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Рішенням Зміївської міської ради Харківської області № 13 від 30.08.2012 року [PERSON] затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,0937 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS], та останньою 02.10.2012 року отримано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку серії [NUMBER] (а.с.31). Відповідно до прецедентної практики Європейського Суду з прав людини поняття «майно» включає в себе, як «фактичне майно», так і майнові цінності, у тому числі і тоді, коли особа може претендувати на відповідну власність, тобто мати на неї право, про що зазначено у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» (заява № 48553/99). Саме по собі право на майно може розглядатися за змістом ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо таке право буде конкретним, належним чином визначене у заявах. Заявлення особою про своє право власності може означати «володіння майном», про яке йдеться у ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо є достатні підстави для забезпечення цього права через суд у примусовому порядку. Таким чином, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту належності йому земельної ділянки за адресою [ADDRESS], та як наслідок, зменшення її розміру у зв'язку з передачею у власність [PERSON] земельної ділянки за адресою [ADDRESS] в тих розмірах та конфігурації, які вказані в державному акті серії [NUMBER]. Крім того, позивачем не надано доказів про виділення йому земельної ділянки для обслуговування ? частки будинку [ADDRESS] в натурі, що є необхідною умовою набуття права користування земельною ділянкою. Відповідно до ст.. 125 ЗК України (в редакції на час виникнення правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Документів, відповідно до ст.. 125 ЗК України ( в ред..на час виникнення правовідносин), котрі визначали би розмір та належність на праві власності чи користування [PERSON] земельної ділянки, що перейшла до нього разом із ? часткою будинку [ADDRESS] не надано. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Зміївського державною нотаріальною конторою 16 вересня 1992 року, та зареєстрованого в реєстрі за номером 2-1478, на яке посилається заявник, не є належним документом у розумінні ст.. 126 ЗК України , що підтверджує його право на суміжну із позивачем земельну ділянку.(а.с. 9) За наведеного, [PERSON] не довів перед судом того факту, що його права порушені відповідачем, а відтак, його позов задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed