Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

01 липня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником зазначеного майна, в якому зареєстроване місце проживання його брата [PERSON] . Однак відповідач протягом тривалого часу в помешканні не проживає та витрат по його утриманню не несе. Вказуючи на те, що реєстрація місця проживання [PERSON] створює йому перешкоди у здійсненні свого права власності, позивач, з посиланням на ст. 391 ЦК України, просить суд задовольнити його позов. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві, та просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений своєчасно та у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомив, відзив не подавав. Згідно ч.3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідача і ухвалює заочне рішення, проти чого представник позивача не заперечувала. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оголосивши матеріали справи, суд приходить висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Право власності позивача на зазначене нерухоме майно зареєстровано в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації, що підтверджено відповідним Витягом. Як вбачається з довідки виконавчого комітету Старозбур`ївської сільської ради від 18.04.2019 №374, в квартирі позивача, окрім нього також зареєстрований [PERSON] [INFO] , який фактично не проживає з 2013 року. Частиною 4 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. Судом з`ясовано, що з 2013 і до теперішнього часу за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] не проживає. Встановлені обставини свідчать про те, що відповідач фактично в квартирі не мешкає, догляд за ним не здійснює, витрат по його утриманню не несе, а вказане житло використовується ним лише для реєстрації місця свого проживання. Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 405 ЦК України особу може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням лише внаслідок відсутності цієї особи без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Також згідно п.10 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилплощу. З огляду на зазначені положення законів, суть спірних правовідносин, мету захисту прав позивача, суд вважає, що право [PERSON] порушене і підлягає захисту у вибраний ним спосіб, а тому враховуючи добровільну відсутність відповідача за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік, останній втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved