Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

03 березня 2015 року позивач звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом про визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що вона 08 травня 2012 року придбала за договором купівлі-продажу будинок та земельну ділянку за адресою [ADDRESS] Як їй стало відомо у придбаному будинку зареєстровані: [PERSON] та [PERSON]. Вона сплачує комунальні платежі та інші. Відповідачі вже понад десяти років не проживають у житловому будинку. Були зареєстровані в будинку за часів попереднього власника та змінили місце проживання ще задовго до укладення нею договору купівлі-продажу цього будинку. Зі слів сусідів, їй відомо, що вони виїхали на постійне місце проживання за кордон. На підставі викладеного позивач просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS] (а.с.3-5). Позивач [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав викладених у позові та просила суд задовольнити. Відповідачі в судове засідання на слухання по справі не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, зокрема через засоби масової інформації - газету «Вісті Придніпров'я», випуску № 26 (1621) від 02.04.2015р. (а.с.29), причини неявки суду не відомі. Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача згідно положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України за правилами глави 8 розділу ІІ ЦПК України та винести по справі заочне рішення. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] 08.05.2012 року придбала у [PERSON], [PERSON], та [PERSON] придбала житловий будинок [ADDRESS] з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., зареєстрованого в реєстрі № 548 (а.с.8-10). З витягу про державну реєстрацію прав Комунального підприємства "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради від 25.05.2012р. реєстраційний номер 31578070 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.05.2014р. право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 08.05.2012р. (а.с.11). З домової книги на домоволодіння [ADDRESS] вбачається, що залишилися зареєстрованими [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.17-20). Реєстрація відповідачів [PERSON] та [PERSON] в домоволодінні [ADDRESS] також підтверджується відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 06 березня 2015 року (а.с.22-23). Аналізуючи спірні правовідносини, співставляючи їх із здобутими в судовому засіданні доказами суд доходить наступного: У відповідності до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, тощо. Так, згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В силу ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження цим майном. Тобто в розумінні ст.ст. 316, 321, 391 ЦК України, позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS], наділена правом володіння, користування та розпорядження ним. У відповідності до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником домоволодіння, відповідачі [PERSON], [PERSON] в будинку [ADDRESS] не мешкають понад один рік, що перевищує строки встановлені ст. 405 ЦК України, жодних домовленостей про їх тимчасову відсутність не встановлено, а отже вони не проживають в домоволодінні без поважних причин. Приймаючи до уваги викладене, беручи до уваги ту обставину, що реєстрація відповідачів в спірному домоволодінні носить формальний характер, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в заявлений ним спосіб. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: approved