Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про позбавлення батьківських прав відповідача відносно малолітньої доньки [PERSON], посилаючись на те, що вона перебувала з відповідачем в фактичних шлюбних відносинах з 2011 року, а в 2013 році в них народилась донька. В 2014 р. відповідач вигнав її, разом з донькою, з дому, у зв'язку з чим позивач з дитиною вимушена була переїхати проживати до своїх батьків. Зазначає, що самотужки утримує та виховує доньку, а відповідач жодної участі в вихованні дитини не приймає, не цікавиться її розвитком, не надає матеріальної допомоги на її утримання та моральної підтримки. Тобто, відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, що підтверджується тим, що з моменту їх переїзду останній жодного разу не відвідав доньку та не спілкувався з нею. Зокрема, відповідачу було визначено спосіб участі у вихованні дитини, а саме встановлені конкретні години для спілкування, однак останній навіть після вказаного дитину жодного разу не провідав та не намагався з нею зустрітись, що підтверджує те, що останній звернувся для визначення способу участі у вихованні дитини виключно для створення загальної видимості того, що він бере участь у житті дитини. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладене в ньому. Зазначали, що відповідач нехтує своїми батьківськими обов'язками, що підтверджується висновком психолога, у якому зазначено, що [PERSON] не знає хто її батько та не пам'ятає його, тим, що відповідач жодного разу не звертався з заявами з приводу перешкод йому у спілкуванні з донькою, ухиленням останнього від перевірки цільового використання коштів, які виплачувались йому як виплати при народженні. Щодо висновку Органу опіки та піклування, зазначили, що він прийнятий без належного та всебічного з'ясування обставин справи та без належних доказів. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки, посилаючись на те, що відповідач бажає спілкуватись з дитиною, любить її. Зазначили, що підстави для позбавлення батьківських прав відсутні. Представники Служби у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей Полонської районної державної адміністрації Хмельницької області в судове засідання не з'явились, надіслали до суду заяви, в яких просили розглядати справу за їх відсутності, а також висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав. Дослідивши матеріали справи та обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які підтвердили факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків, а також покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які зазначили про бажання відповідача спілкуватись з донькою, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] р., що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 8). У відповідності до вказаного свідоцтва батьками [PERSON] є: [PERSON] та [PERSON]. У відповідності до довідки КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Києва від 20.11.2013 р. [PERSON] зареєстрована разом з відповідачем за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Згідно з довідкою Полонської житлово-експлуатаційної контори від 14.09.2015 р., позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Судом встановлено, що позивач та її малолітня донька [PERSON] проживають за адресою за адресою: [ADDRESS]. У відповідності до Акту обстеження матеріально-побутового стану сім'ї від 09.09.2015 р., за адресою: [ADDRESS], умови проживання задовільні, дитина забезпечена необхідним одягом, взуттям, предметами повсякденного вжитку (а.с. 11). Згідно із ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Підставою звернення з позовною вимогою до суду про позбавлення відповідача батьківських прав, є ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 р. зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В матеріалах справи відсутні докази свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками та його винної поведінки. Так, у відповідності до листів Дарницького районного управління МВС України в м. Києві від 07.10.2015 р., Дніпровського районного управління МВС України в м. Києві від 23.10.2015 р., Управління УМВС України Хмельницької області Полонського РВ від 08.10.2015 р., Полонського відділення поліції Шепетівського відділу поліції від 07.06.2016 р., відповідач з заявами щодо перешкоджання йому у зустрічах з донькою в період з 2014-2015 роки не звертався (а.с. 14-16, 63). Відповідно до листа КНП ЦПМСД №4 Деснянського району м. Києва від 24.11.2015 р. відповідач щодо стану здоров'я та фізичного розвитку доньки в період перебування її на обліку у філії не звертався (а.с. 18). Суд не приймає вказані документи, як докази свідомого нехтування відповідачем своїми обов'язками та ухилення останнього від виконання своїх батьківських обов'язків, оскільки відсутність звернень відповідача до органів МВС України та поліції не є підтвердженням його байдужості та небажання зустрічатись з донькою. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач бажає брати участь в вихованні своєї доньки [PERSON]. Зокрема, розпорядженням Полонської РДА Хмельницької області від 30.09.2015 р. №329/2015 р. відповідачу визначено способи участі у вихованні доньки [PERSON], встановивши години спілкування: один раз в місяць у вихідний день в 15-00 год. до 18-00 год. в присутності матері (а.с. 29). Згідно з Актом обстеження житлово-побутових умов Служби у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві № 364 від 21.07.2015 р. за адресою місця проживання відповідача: [ADDRESS], дитина в квартирі не проживає, для неї виділена окрема кімната, в якій є дитяче ліжко, шафа для одягу, іграшки тощо. В квартирі зроблений сучасний ремонт, чисто, в наявності сучасна побутова техніка. За змістом ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись із максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Вирішуючи даний спір, судом першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, відповідно до Конвенції ООН «Про права дитини» ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91. Згідно із ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 р. визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду від 19 грудня 2008 року по справі "Савіни проти України" зазначається, що хоча національним органам надається певна свобода розбуди у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, а саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу для батьків і дитини". Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. На думку суду, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Дійсно, згідно з Інформаційної довідки про психологічно-діагностичні консультації з [PERSON] від 17.06.2016 р. №8 , наданою психологом [PERSON], під час спостереження за [PERSON] вбачається, що дитина не знає хто її батько та відповідно не пам'ятає його. У дитини відсутнє загальне розуміння образу батька. Суд не може прийняти зазначену довідку як підставу для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки відповідач підтвердив в судовому засіданні, що дійсно тривалий час не бачив доньку, мотивуючи це тим, що не має роботи та можливості приїздити часто в інше місто, однак зазначив, що бажає спілкуватись з донькою та наладити з нею відносини. Зокрема, відповідно до Висновку Органу опіки та піклування Полонської РДА Хмельницької області від 15.11.2016 р. №38/21-11-2382/2016, комісія вирішила за недоцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] (а.с. 85-87). Враховуючи зазначене, а також роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, та той факт, що відповідач має постійне місце проживання, має намір та бажання спілкуватися з дитиною, що встановлено Висновком від 15.11.2016 р., приймати участь у вихованні доньки, враховуючи насамперед інтереси дитини, а також відносини, що склались між сторонами, суд вважає, що відсутні виключні обставини та необхідність позбавлення відповідача батьківських прав. Також, під час розгляду даної справи, судом встановлено, що між сторонами склалися конфліктні стосунки, які також є перешкодою для спілкування батька та дитини. Крім того, позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків без поважних причин, а судом не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання дитини і свідомого нехтування ним своїми обов'язками, тому підстав для позбавлення відповідача батьківських прав немає. За таких обставин суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed