Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-23 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], про виселення з житлового приміщення та вселення. Ухвалою суду до участі у справі притягнуто власника гуртожитку-Запорізьку міську раду, балансоутримувача гуртожитку - МКП «Основаніє», [PERSON] У позові [PERSON] зазначав, що з 1996 року по грудень 1997 року та з 12 жовтня 2000 року і по теперішній час зареєстрований в м. Запоріжжі за адресою: [ADDRESS]. У 2004 році він був засуджений Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст.115 КК Україні до 14 років позбавлення волі, після чого відбував призначене покарання. 20 лютого 2013 року за ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області він був звільнений від відбування покарання, у зв'язку з тяжкою хворобою і 01 березня 2013 року його було звільнено з місць позбавлення волі. Відразу після звільнення вимушений був проходити лікування в Запорізькому протитуберкульозному диспансері №3 і у жовтні 2013 року отримав довідку, що може перебувати у суспільстві, загрози для оточуючих не представляє. Зазначав, що коли він повернувся для проживання за місцем своєї реєстрації, з'ясувалося, що в кімнаті [ADDRESS] мешкають невідомі йому люди, так як його сестра [PERSON], яка була зареєстрована разом зі ним та своїм сином в кімнаті [NUMBER] без його відома помінялася на кімнату [NUMBER] за цією же адресою. Фактично сестра залишилася зареєстрованою в кімнаті [NUMBER], а його було перереєстровано без його згоди до кімнати [NUMBER]. Проживати за місцем своєї реєстрації в [ADDRESS] його не пустили, як і в кімнату [NUMBER] за цією же адресою. Тимчасово йому надали притулок у чернечому домі Святого Брата Альберта. Посилаючись на вимоги ст. 71 ЖК зазначав, що має право проживати в кімнаті [NUMBER], в якій він був зареєстрованим та проживав до свого ув'язнення, а [PERSON] який не зареєстрований ні в кім [NUMBER], ні в кім. [NUMBER] та [PERSON], яка зареєстрована в кім [NUMBER] не мають права проживати в кім [NUMBER] та на підставі ч.1 ст.109 ЖК України просив суд виселити з [ADDRESS] відповідачів [PERSON], [PERSON] та вселити його за місцем проживання та реєстрації до ув'язнення за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги та просить їх задовольнити на підставі ст. 47 Конституції України та ст. ст. 71,109 ЖК України. У судовому засіданні пояснив, що з 2000 року по 2003 рік перебував під вартою, після звільнення у 2003 році мешкав у кімнаті [NUMBER], потім перебував в гостях у батька на Зеленому Яру, де і був затриманий у 2004 році. На уточнюючі питання учасників процесу у судовому засіданні 18.09.2014 року підтвердив, що він у 2003 році мешкав у кімн.[NUMBER] і мав там свої речі, проте він ще тоді не погоджувався на переїзд до [NUMBER] кімнати, про порушені права він знав вже у 2003 році, проте доказів звернення за захистом свого порушеного права він не має. З приводу порушення його житлових прав у 2012 році звернувся до районної прокуратури. Вважає свій позов обґрунтованим, оскільки у його паспорті є відмітка про реєстрацію у кімнаті [NUMBER], а тому просить задовольнити позов на викладених у позові підставах, проти залучення інших відповідачів - мешканців кімнати заперечував, уточнювати будь-яким чином свої вимоги не бажав і вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про час та місце слухання справи. Відповідач [PERSON] проти позову заперечує у повному обсязі. Пояснила, що її чоловіку [PERSON] під час праці на Тресті «Запоріжбуд» було надано однокімнатну кімнату [ADDRESS], куди вони вселилися на підставі ордеру. У подальшому у зв'язку із збільшенням їх родини та потребою розширення житлової площі, наявністю заборгованості у [PERSON] (мати позивача) за оплату комунальних послуг кв.5, у 2003 році за рішенням адміністрації Тресту «Запоріжбуд» та мешканців обох кімнат, було проведено обмін кімнатами. [PERSON] про це знав, оскільки ходив до них, забирав свої речі з 5-ї кімнати (люстру) і переносив речі у [NUMBER] кімнату. При цьому всі речі із кімн. 5 були забрані попередніми мешканцями при виїзді. [PERSON] мешкав деякий час разом із матір'ю та сестрою у кім.[NUMBER], потім сестра та мати виїхали з цієї кімнати, а [PERSON] деякий час мешкав у цій кімнаті один, після чого зібрав свої речі та переїхав мешкати на Зелений Яр до свого батька, оскільки він сам хизувався, що має власний дім. Як відповідачу стало відомо згодом на Зеленому Яру він вбив батька, за що був ув'язнений. Відповідач [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечує. Пояснила, що кімн. [NUMBER] отримала її мати [PERSON] у 1990 році коли працювала у Тресті «Запоріжбуд», її брат- [PERSON] неодноразово відбував покарання. Одного разу, начальник викликала [PERSON] до себе та запропонувала провести обмін на кімн. [NUMBER], оскільки у мешканці кімн.[NUMBER] народилася третя дитина і ця родина потребувала поліпшення житлових умов, а у [PERSON] були борги по сплаті послуг за кімн.5 і вони у зв'язку із боргами підлягали виселенню. Обмін було проведено їх матір'ю [PERSON] і у 2003 році вони переїхали до кімн. [NUMBER] і мешкали у трьох: вона, її співмешканець і мати [PERSON] Коли у 2003 році звільнився [PERSON] він приїхав до них проживати у кімн.[NUMBER]. Через його аморальну поведінку вони були змушені виселитися із кімн. [NUMBER], мати поїхала на Зелений Яр до батька, а вони з чоловіком винайняли інше житло. Одного дня відповідачу подзвонили сусіди і розповіли, що [PERSON] вивозить усі свої речі та переїжджає з кімн.[NUMBER] до батька на Зелений Яр, де вони потім мешкали разом із матір'ю та батьком до того часу як [PERSON] вбив батька і його ув'язнили. Відповідач у 2004 році, коли ув'язнили [PERSON] разом із чоловіком повернулися до кімн.[NUMBER], яка була повністю порожньою, жодних речей [PERSON] у кімнаті не було. У кімн.[NUMBER] вони мешкають по теперішній час, сплачують комунальні послуги. Просила суд також застосувати строк позовної давності, оскільки [PERSON] у 2003 році вже мешкав у кімн. [NUMBER] після обміну з кімн. [NUMBER] і мав можливість звернутися за захистом своїх справ. Третя особа ЗМР у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи у відсутності представника, вирішення позову залишає на розсуд суду, у судовому засіданні 18.09.2014 року представник ЗМР заперечувала проти позову, вважаючи, що [PERSON] повинен звертатися з приводу скасування своєї реєстрації, а не виселення мешканців. У судовому засіданні представник третьої особи МКП «Основаніє» проти позову заперечує, зазначаючи, що наявність відмітки у паспорті про реєстрацію не може свідчити про збереження за позивачем права на житлову кімнату у гуртожитку. Окрім того, вказаний будинок було передано на баланс МКП «Основаніє» вже із пропискою [PERSON] у кімн. [NUMBER] у поквартирній картці, а сім'ї [PERSON] у кімнаті [NUMBER]. Інших документів щодо обміну вказаними кімнатами у МКП «Основаніє» немає. Реєстрацію у паспорті мешканці кімнат міняли вибірково. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, повідомлений про час та місце слухання справи. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. В процесі розгляду справи, судом на виконання вимог ч.1 ст.10 ЦПК України, позивачу були роз'яснені його процесуальні права та обов'язки, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило і протягом судового розгляду справи він не подавав до суду в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 31 ЦПК України. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень статей 3, 4, 11, 27, 31 ЦПК України право визначати предмет, підставу позову і спосіб захисту порушеного права належить позивачеві. У відповідності до п.5 ч.1 ст.119 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовую свої вимоги. Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права. При цьому, захист цивільних прав у випадку їх порушення (або оспорювання) за своїм змістом включає в себе передбачені законом матеріально-правові способи охорони цивільних прав (способи захисту), як загальні, що встановлені статтею 16 ЦК, так і с спеціальні способи захисту цивільних прав, що передбачені правовими нормами, які регулюють конкретні цивільні правовідносини . В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилався на положення статей п.7 ч.3 ст. 71, ч.1 ст. 109 ЖК України. На підставі наданих сторонами доказів судом встановлені наступні обставини. Матеріали справи свідчать, що [ADDRESS] у будівлі гуртожитку не приватизована та відноситься до комунальної власності - територіальної громади м.Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 31.03.2006 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.52,53). Рішенням міськвиконкому від 26.05.2005 року №180/2 гуртожиток по [ADDRESS] прийнятий до комунальної власності міста від відкритого акціонерного товариства «Запоріжбуд» до КП «РЕПОГ» правонаступником якого і на теперішній час балансоутримувачем гуртожитку по [ADDRESS] є МКП «Основаніє» (а.с.20, 67-70). На теперішній час МКП «Основаніє» веде облік осіб, які мешкають згідно їх фактичного проживання. Документів, що підтверджують квартирний облік, у тому числі обмін кімнат, від ВАТ «Запоріжбуд» не передавалось. Відповідно до даних МКП «Основаніє» склад осіб, які зареєстровані у кімнаті [ADDRESS]: [PERSON] зареєстрована 25.07.1990 р., [PERSON], зареєстрований з 30.05.2002 року, [PERSON] з 30.05.2002 року. Склад осіб у кімнаті [NUMBER] : [PERSON], зареєстрований з 30.05.2002 р., [PERSON]- з 30.05.2002 р, [PERSON]- з 06.05.2009 р., [PERSON] з [NUMBER].10.2000 року. (а.с.29). Відповідно до довідок МКП «Основаніє» від 06.06.2013 року та від 07.10.2013 року, від 04.08.2014 року у [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.9,10, 78). Відповідно до паспорту [PERSON], оригінал якого оглянуто у судовому засіданні, він з [NUMBER].10.2000 року зареєстрований у [ADDRESS] (а.с.16). Як вбачається з відповіді адресно-довідкового сектору УДМС України в Запорізькій області від 22.08.2014 року [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS] з 2000 року (а.с.43). Крім того, судом встановлено, що [PERSON] був засуджений вироком Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 29.07.2004 року за ч. 1 ст.115 КК України до 14 років позбавлення волі (а.с. 119-127). Вказаним вироком встановлено місце проживання [PERSON]: [ADDRESS] (а.с. 119) Як вбачається із довідки про звільнення серії ЗАП №00056 [PERSON] відбував покарання в установах ДКВС з 06.02.2004 року по 01.03.2013 року звільнений за ухвалою Вільнянського районного суду від 21.02.2013 у зв'язку із тяжкою хворобою згідно ст. 84 ККУ, прямує до [ADDRESS] (а.с.11) [PERSON] є інвалідом 3 групи загального захворювання (а.с. 30), не є небезпечним для оточуючих і в суспільстві знаходитися може (а.с.130), за наданими позивачем документами характеризується позитивно (а.с.114). Окрім того, як вбачається з по квартирної картки та особового рахунку по [ADDRESS] окс. кімн. є [PERSON], дата прописки 30.05.2002 року, дружина [PERSON] дата прописки 30.05.2002 р., [PERSON] ([PERSON]) дата прописки: 30.05.2002 року, [PERSON], зареєстрований з 30.05.2002 року, [PERSON] дата прописки :[NUMBER].10.2002р (а.с.73-77). Відповідно до поквартирної карточки на [ADDRESS] особовий рахунок [NUMBER] [NUMBER] [PERSON] прописана 25.07.1990 року, [PERSON] дата прописки 23.09.1990р., [PERSON] - [NUMBER].10.2000 року, була прописана [PERSON] яка померла [INFO]. (а.с. 79). Відповідно до картки прописки [PERSON] він прописаний у [ADDRESS] (а.с.80). Відповідно до поквартирної картки на [ADDRESS] на ім'я [PERSON] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.81). В картці прописки [PERSON] зазначено місце проживання [ADDRESS] з [NUMBER].10.2000 року (а.с.82), аналогічні відомості зазначені у картці прописці [PERSON] (а.с.84). Згідно копії договору від 01.03.2005 року № 1885 [PERSON] уклала договір з КП «РЕПОГ», правонаступником якого є МКП «Основаніє» на проживання у гуртожитку [ADDRESS] разом із членами родини [PERSON], [PERSON](а.с.64). Згідно копії договору від 01.03.2005 року № 1878 [PERSON] уклала договір з КП «РЕПОГ», правонаступником якого є МКП «Основаніє» на проживання у гуртожитку [ADDRESS] разом із членами родини чоловік [PERSON], [PERSON] син, [PERSON]син, [PERSON] дочка (а.с.65). Відповідно до копії паспорту [PERSON] він зареєстрований у [ADDRESS] (а.с.71), [PERSON] - у [ADDRESS] (а.с.72). Відповідно до паспорту відповідача [PERSON] нею 20.06.2014 року зареєстровано шлюб з [PERSON] та 29.07.2014 року отримано новий паспорт у зв'язку із зміною прізвища на [PERSON] - [PERSON] (а.с.61). У судовому засіданні допитаний як свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] його дружина, у 2002 році почав мешкати з нею у цивільному шлюбі, [PERSON] знав ще раніше по-сусідські. У 2003 року коли [PERSON] звільнився з в'язниці , він прийшов до них у [NUMBER] кімнату, однак через його аморальну поведінку вони змушені були виїхати, забравши свої особисті речі. [PERSON] у кімн. [NUMBER] мешкав декілька місяців, потім восени 2003 року забрав всі речі (свої та матері) меблі, та переїхав жити на Зелений Яр до батька, про що їм повідомили сусіди. Питанням обміну кімнат займалася [PERSON] У судовому засіданні допитана свідок [PERSON] пояснила, що мешкає у кімнаті [ADDRESS] з 1990 року. [PERSON], [PERSON] проживали у 5 кімнаті, їм запропонували помінятися кімнатами з [PERSON] та списати усі борги. Трест «Запоріжбуд» у той час виселяв боржників, оскільки вона працювала на Тресті їй це було особисто відомо. Вони обмінялися кімнатами з 5 на [NUMBER], [PERSON] у той час перебував у в'язниці. Восени 2003 року, коли він звільнився, він вже знав про обмін, він прийшов до кімнати [NUMBER], вигнав сестру та мати, виставив її усі речі, матір змушена була ночувати у 13 кімнаті, а коли мешканці заселилися у 13 кімнату, матір взагалі виїхала з гуртожитку. Коли [PERSON] заселився у [NUMBER] кімнату, він вів аморальний спосіб життя, потім коли мешканці його попередили, що звернуться до міліції, він забрав усі речі- кімната була порожня, та виїхав до батька на Зелений Яр. Коли він уїхав у [NUMBER] кімнату вселилася сестра [PERSON] У 5 кімнаті мешкала багатодітна родина [PERSON]. Оскільки не було вільного приміщення, а були боржники вони обмінялися кімнатами. Обмін стався приблизно 2002-2003 роках. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є дочкою відповідача [PERSON], проживає по [ADDRESS] кв. 5. На час подій вона була дитиною, події погано пам'ятає, проте може пояснити, що пам'ятає, що [PERSON] переселився на другий поверх у [NUMBER] кімнату. Він залазив до неї на вікно та вимагав віддати його люстру. [PERSON] усі речі забрав, оскільки кімнати були порожні. Після [NUMBER] кімнати він переїхав на Зелений Яр. Після звільнення він неодноразово навідувався до гуртожитку. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що знаходився з позивачем у одній виправній установі, характеризує позивача як скаржника. Перед звільненням [PERSON] мав наміри забрати собі кімнату [NUMBER], в якій він був прописаний. По суті позову пояснень надати не може. Аналізуючи пояснення відповідачів та свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] у справі, суд вважає, що вони є логічними, взаємоузгодженими і відповідають іншим зібраним доказам по справі, а тому суд вважає їх належними та допустимими доказами і такими, що об'єктивно доповнюють інші зібрані докази. На підставі зібраних судом доказів, судом встановлено, що будинок [ADDRESS] є гуртожитком. Тобто відносини між сторонами повинні регулюватися по нормам глави 4 ЖК України, яка регулює користування гуртожитками. Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЖК України, жила площа у гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства та відповідного профспілкового комітету. Відповідно до ст. 129 ЖК України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Порядок користування жилою площею в гуртожитку визначається главою 4 ЖК України у тому числі ст. 130, 131 ЖК України та визначається законодавством Союзу РСР і Української РСР, зокрема Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів Української РСР № 208 від 03.06.1986 року. Пунктом 13 цього Примірного положення передбачено збереження права користування жилою площею у гуртожитку при тимчасовій відсутності лише деяких категорій громадян. Статтею 130 ЖК України передбачено, що порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається законодавством. В силу особливого правового режиму регулювання гуртожитків особи, що в них проживають, обмежені у деяких правах порівняно з наймачами звичайної житлової площі в будинках державного і громадського житлового фонду. Деякі норми житлового законодавства взагалі не застосовуються до гуртожитків, або застосовуються з певними обмеженнями. З урахуванням подібності за змістом правовідносин саме щодо користування жилою площею у гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами статей 71, 72 ЖК щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутньою особою права на жиле приміщення на підставі ч. 8 ст. 8 ЦПК України за аналогією закону слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності у гуртожитку особи, якій у ньому надавалася жила площа (за відсутності підстав для виселення). Згідно зі ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. На стороні позивача можуть виступати наймач, члени його сім'ї, в тому числі ті, за якими зберігається право на користування житлом як за тимчасово відсутніми, або ті, що отримали броню (ст. 73 - 75 ЖК УРСР). Особи, які користуються жилою площею тимчасово, тобто не мають самостійного права на нього (піднаймачі, тимчасові мешканці), не мають права на пред'явлення такого позову. Позивачем може бути також наймодавець (житлово-експлуатаційна організація тощо). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 10, 11 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). За змістом ст. 4 ЦПК України суд не має право обирати спосіб захисту на власний розсуд, оскільки у відповідності до ст.11, 27, 31 ЦПК України це є виключним правом позивача. Звертаючись до суду із позовом про вселення до [ADDRESS] позивач послався п. 7 ч. 3 ст. 71 ЖК України, згідно з яким, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку взяття під варту або засудження до позбавлення волі протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї. Аналізуючи надані сторонами докази, оцінюючи пояснення учасників процесу та свідків, судом встановлено, [PERSON] восени 2003 року після обміну кімнатами та повернення з місць позбавлення волі, мешкав у кімнаті [NUMBER] і з кімнати [NUMBER] перевіз своє майно в інше жиле приміщення. Цей факт підтвердив і позивач у судовому засіданні, а тому ця обставина в силу ч. 1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Окрім того, як визнано позивачем у судовому засіданні та підтверджено відповідачами і свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON] у 2003 року [PERSON] забрав усі свої речі з кімн. [NUMBER] та переїхав проживати на [ADDRESS] до свого батька [PERSON]. Факт проживання [PERSON] на момент взяття під варту 06.02.2004 року за адресою: [ADDRESS] також встановлено вироком Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 29.07.2004 року (а.с.119-127). Отже, є доведеним той факт, що на момент взяття під варту [PERSON] добровільно виселився із гуртожитку [ADDRESS]. До того ж, як визнав і сам позивач, він добровільно виселився з цього гуртожитку саме з кімнати [NUMBER], а не з кімнати [NUMBER], як про це зазначено у позові, тому посилання позивача на збереження за ним жилого приміщення [NUMBER] як тимчасово відсутнього члена сім'ї наймача протягом усього часу ув'язнення, з огляду на його власні пояснення, є безпідставним. Отже, [PERSON] не довів обставину постійного проживання у спірній кімнаті гуртожитку саме на момент взяття його під варту з послідуючим відбуванням покарання у вигляді позбавлення волі, тобто станом на 06.02.2004 року, що не свідчить про зберігання за позивачем права користування спірною жилою площею у гуртожитку, інших доказів позивачем на виконання приписів ст. 11,60 ЦПК України суду не надано . Судом встановлено, у тому числі із пояснень свідків, що за згодою наймачів кімнат [NUMBER] та [NUMBER] за рішенням адміністрації тресту «Запоріжбуд» було проведено обмін житловими приміщеннями. У кімн. [NUMBER] члени сім'ї [PERSON] проживати не залишилися, що також є умовою для збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім членом сім'ї наймача відповідно до п.7 ч.3 ст.71 ЖК України. До того ж, правомірність проживання відповідачів у кімн. [NUMBER],[NUMBER] власником гуртожитку Запорізькою міською радою та балансоутримувачем МКП «Основаніє» не оспорювалось та підтверджена у тому числі і картками прописки і укладеними з ними у 2005 році договорами на проживання у гуртожитку у займаних кімнатах, і сплатою ними комунальних послуг за відповідні кімнати, і позивачем відповідно до ст.60 ЦПК України не доведено незаконність обміну та користування вказаними кімнатами [PERSON] та [PERSON], на що позивач також посилається у своєму позові. Враховуючи положення ч. 2 ст. 128 ЖК України, вселення до гуртожитку відбувається за спільним рішенням адміністрації підприємства, позивачем не доведено порушення його житлових прав, а тому вимоги позивача у цій частині вимог не ґрунтуються на нормах житлового законодавства. Що стосується реєстрації позивача у спірній кімнаті гуртожитку, то відповідно до пункту постанови Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 року № 35 "Про затвердження тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб за місцем проживання", що втратила чинність 15 січня 2004 року, до місця проживання фізичної особи, у якому вона зобов'язана була реєструватись, віднесено також гуртожиток. З 15 січня 2004 року набрав чинності Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІV і реєстрація фізичних осіб в Україні здійснюється відповідно до цього Закону. Ст. 3 цього Закону визначає реєстрацію як внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. У ст. 6 Закону № 13 82-1V передбачено обов'язок громадянина України, який постійно або тимчасово проживає в Україні, зареєструвати місце проживання протягом 10 днів після прибуття до нового місця проживання. У ст. 11 Закону № 13 82-1V встановлено, що реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом реєстрації. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 1.11.1996 р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від [NUMBER].04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала, чи вселилась, як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Отже, відповідно до вищенаведених норм сам по собі факт реєстрації особи у певному приміщенні не свідчить про наявність у неї будь-яких прав на це приміщення і не може створювати право користування кімнатою, а отже посилання позивача про те, що він зареєстрований в кімн. [NUMBER] і це дає йому право проживати саме в цій кімнаті, не можуть бути покладені в основу судового рішення. Прийняти до уваги пояснень позивача стосовно того, що порушені його житлові права і він має право на мешкання у гуртожитку, суд не може, оскільки такі ствердження безпідставні, не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються вищенаведеними і оціненими судом доказами. Звертаючись до суду із позовними вимогами про виселення відповідачів, позивач послався на ч.1 ст.109 ЖК України, згідно до якої виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Інших підстав в обґрунтування позовних вимог про виселення [PERSON], [PERSON] без надання іншого житлового приміщення позивач не навів. Однак, підстави виселення з гуртожитку визначено у ст. 132 ЖК України та главою VII «Виселення з гуртожитку» Примірного положення про гуртожитки, затвердженою постановою Ради Міністрів Української РСР № 208 від 03.06.1986 року, на вказані підстави позивач не посилався і уточнювати позовні вимоги не побажав. Згідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист же цивільних прав - є передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Як правило, власник порушеного права може скористатись не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Оскільки спірне житлове приміщення розташоване у гуртожитку, право ставити питання про виселення належить власнику даного гуртожитку або його балансоутримувачу, а не особі, яка у добровільному порядку у 2003 році виселилася із даного гуртожитку. Враховуючи встановлені судом обставини, недоведеності наявності житлових прав позивача та збереження за ним житлової площі у [ADDRESS], позов про виселення може бути заявлений власником житлового приміщення, яким позивач не являється, суд вважає що [PERSON] не є належним позивачем за позовом про виселення з гуртожитку відповідачів які у встановленому порядку користується кімнатою [ADDRESS] і право на користування вказаною кімнатою, власником гуртожитку не оспорюється, а тому у задоволені цих вимог також відмовляє. Окрім того, позивачем до участі у справі в якості відповідача притягнута [PERSON] ([PERSON].), проте до цієї особи не було пред'явлено жодних позовних вимог і вона є неналежним відповідачем. На питання суду з приводу належності відповідача, позивач пояснив, що зазначив [PERSON] як відповідача з метою запрошення її до судового засідання для надання пояснень. В порушення фундаментальних приписів процесуального закону, а саме ст.ст. 10, 60 ЦПК України, позивач не надав допустимих, змістовних та достовірних доказів на підтвердження своєї позиції та не зміг довести обставини, на які він посилалася як на підставу своїх вимог. Крім того, суд під час розгляду справи роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки та сприяв здійсненню їхніх прав, чим позивач не скористався, а тому суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідачем [PERSON] заявлено про застосування строків позовної давності з посилання на ті обставини, що про обмін кімнат [NUMBER] та [NUMBER] позивач знав восени 2003 року, проте звернувся до суду зі значним пропуском строку позовної давності, встановленим ст. ст. 257, 261 ЦК і не просить суд його поновити. Згідно зі ст. ст. 256 , 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положення про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватись лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення чи оспорювання іншою особою. Дійсно, з позовом про вселення та виселення [PERSON] звернувся у липні 2014 року, тобто через майже 11 років з моменту коли він дізнався про обмін кімнат - восени 2003 року, про що підтвердив особисто, однак, оскільки позивачем не доведено існування самого суб'єктивного цивільного права та його порушення, то у задоволенні його позову слід відмовити за необґрунтованістю, а не у зв'язку із спливом позовної давності. За змістом ст. 88 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Outcome: dismissed