Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача матеріальної шкоди в розмірі 9155 гривень та моральної шкоди в розмірі 100000 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач була дружиною [PERSON] , який помер [INFO] . Догляд за [PERSON] , починаючи з червня 2018 р. здійснювала позивач у справі, яка є його донькою , за місцем свого проживання за адресою: [ADDRESS] . Про смерть [PERSON] , причини смерті та місце поховання відповідач не повідомила близьких родичів і про це їм стало відомо 10.11.2018 р. від секретаря сільської ради, а також не повідомила про місце поховання. Позивач посилається на те, що [PERSON] не виконала волю батька бути похованим в с.Дерев`яна Обухівського району Київської області, за традиціями християнства, а тіло було піддано кремації. Внаслідок зазначених дій, як зазначає позивач вона перенесла тяжкий нервовий зрив, у неї стався інсульт, в результаті чого вона з 30.12.2018 р. по15.01.2019 р. перебувала на лікуванні і понесла витрати в розмірі 9155 гривень. Крім того, позивач зазначає, що їй було завдано моральну шкоду внаслідок ненадання інформації про смерть її чоловіка. Моральну шкоду вона оцінює в 100000 гривень. 16.04.2019 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву. Відповідачем подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування заперечень відповідач зазначила, що дійно, з червня 2018 року батько проживав разом з нею, оскільки після госпіталізації позивачки, з якою у батька тривалий час були напружені стосунки, про нього ніхто не дбав, заперечував проти проживання в будинку, її брат орендувавши таксі та без особистих речей, не надавши можливості забрати документи і накопичені грошові кошти, відправив батька за її місцем проживання. За час проживання батька у неї, ні позивач, ні її рідний брат не цікавились його станом здоров`я, не відвідували, не надавали допомогу на лікування, хоча будь-який опір у цьому їм не чинився. Позивач лише телефонувала, вимагала влаштувати батька до будинку для інвалідів та будь-яке спілкування завершувалось конфліктом. Позивач відмовилась повернути частину батькових коштів необхідних на його обстеження та лікування, що знаходились на зберіганні у брата. Відповідач зазначає, що батько помер [INFO] і бажав бути похованим в м.Києві, що вона могла його відвідувати, а також заперечував проти присутності на похованні дружини та сина, що виклав у своїх записках. Оскільки брат заблокував її телефон вона повідомила 05.11.2018 р. секретаря сільської ради про смерть [PERSON] . Відповідач підтвердила, що отримала лист від свого брата - [PERSON] від 17.11.2018 р., на який іде посилання в позові, лише 23.11.2018 р. та 04.12.2018 надала відповідь на нього. Натомість, вже 20.11.2018 р., не дочекавшись відповіді брат звернувся до поліції з заявою про вчинення кримінального правопорушення, а саме наруги над могилою та тілом померлого. У задоволенні позову відповідач просила відмовити в зв`язку з його необґрунтованістю та зазначила, що ініціатором даного позову є її брат, а не позивач, який виповнилось 87 років. 13.02.2020 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження. В ході судового розгляду представники позивача підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на те, що внаслідок неповідомлення відповідачем про смерть батька позивач зазнала душевних страждань, перенесла нервове потрясіння, вона перенесла тяжке захворювання, в зв`язку з чим понесла матеріальні витрати на лікування. Відповідач заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи, що ініціатором даного позову є не позивач, а її брат - [PERSON] . За час проживання батька у неї ні позивач, ні її брат не цікавились його здоров`ям, не відвідували його. Про смерть батька їм було відомо,оскільки 05.11.2018 р. вона повідомила секретаря сільської ради про це, а перенесений позивачем інсульт не є результатом отримання інформації про смерть чоловіка, а є наслідками її хронічного захворювання на гіпертонію. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , що був зареєстрований 21.11.1955 р. Куйбишевською селищною радою. Від даного шлюбу у них є діти [PERSON] , 1959 р. народження та [PERSON] , 1968 р. народження. З червня 2018 р. [PERSON] проживав за місцем проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер та був похований в колумбарії Байкового кладовища в м.Києві, що підтверджується Свідоцтвом про поховання, Свідоцтвом про смерть № [NUMBER] , виданим КНП «ПМСД № 2 Голосіївського району м.Києва. Причиною смерті, згідно Свідоцтва про смерть та довідки про причини смерті є:хронічна серцево-судинна недостатність, атеросклеротичний каціосид, хвороба Альцгеймера. Бути похованим в м.Києві та відсутність заперечень щодо поховання шляхом кремації [PERSON] висловив письмово, підписавши 06.10.2018 р. заяву. Також в даній заяві було висловлена його воля щодо кола осіб, яких він бажає бачити на своєму поховані. Звертаючись до суду позивач посилається на те, що внаслідок неповідомлення відповідачкою про смерть її чоловіка, причини смерті, місце поховання їй була завдана моральна шкода внаслідок перенесеного нервового потрясіння, що призвело до погіршення стану здоров`я та інсульту, а також матеріальна шкода, що виражається у витратах, понесених на лікування. Обгрунтовуючи позов позивач зазначає на порушення відповідачем норм ст.ст.2, 6 Закону України «Про поховання та похоронну справу». Відповідно до ст.2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» волевиявлення громадянина щодо ставлення до його тіла після смерті - бажання, виражене в усній (у присутності свідків) або в письмовій формі, завіреній в установленому законодавством порядку. В силу положень ст.6 Закону усі громадяни мають право на поховання їхнього тіла та волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті. Волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті може бути виражене у: згоді чи незгоді на проведення патолого-анатомічного розтину; згоді чи незгоді на вилучення анатомічних матеріалів для трансплантації та/або виготовлення біоімплантатів; побажанні бути похованим у певному місці, за певними звичаями, поруч з певними раніше померлими чи бути підданим кремації; дорученні виконати своє волевиявлення певній особі; іншому дорученні, що не суперечить законодавству. Виконання волевиявлення громадян про належне ставлення до їхнього тіла після смерті в частині щодо кремації тіла, поховання в іншому населеному пункті здійснюється відповідно до закону. Дії щодо тіла померлого повинні здійснюватися в повній відповідності з волевиявленням померлого, якщо не виникли обставини, за яких виконання волевиявлення померлого неможливе. Поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалася поховати померлого. З урахуванням встановлених в ході розгляду справи обставин суд приходить до висновку, що відповідачем при здійсненні поховання [PERSON] не було порушено вимог Закону України «Про поховання та похоронну справу», оскільки вона виконала волю померлого, яку він виклав,письмово, підписавши 06.10.2018 р. відповідну заяву щодо способу його поховання, місця поховання та осіб, яких він хотів би бачити на похованні. Будь-яких доказів на спростування зазначених обставин суду не надано. Крім того, позивач посилається на недотримання положень Закону України «Про інформацію» в частині обов`язку відповідачки, як володільця інформації про смерть [PERSON] , надати таку інформацію. Однак, положення Закону України «Про інформацію» не встановлюють обов`язок відповідача, як фізичної особи, яка володіє певною інформацією про смерть, причини смерті, місце поховання, повідомляти таку інформацію. Згідно ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для настання цивільно-правової відповідальності необхідна наяність наступних елементів: протиправність дій, винність дій особи, яка завдала шкоди, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між винними діями та наслідками, що настали. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Крім випадків, встановлених законом. Згідно з роз"ясненнями викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, згідно з ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв"язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичв; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Закон покладає обов`язок доказування на сторони у справі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України . Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 80 ЦПК України) Позивачем в порушення вимог ст.81 ЦПК України не надано достовірних, належних та достатніх доказів на підтвердження винних дій відповідача у завданні шкоди, не підтверджено причинний зв`язок між неповідомленням відповідачем особисто інформації про смерть [PERSON] та погіршенням її стану здоров`я, яке мало місце 30.12.2018 р. Враховуючи викладене, оцінюючи досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України, і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають відшкодуванню з боку відповідача.

Outcome: dismissed