Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-29 00:00:00

01.03.2017 року [PERSON] звернулась до суду із позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо їхньої дочки [PERSON], [INFO]. Посилалась на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 11.11.2009 року, який розірваний рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16.08.2016 року. Посилалась на те, що після реєстрації шлюбу їй стало відомо про те, що відповідач перебуває на обліку у психіатричному закладі, його поведінка по відношенню до неї та дитини була агресивною, що і стало причиною розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу відповідач постійно погрожує їй розправою в присутності доньки. Спочатку відповідач відвідував дочку, брав її на прогулянку, в період яких розпивав спиртні напої, лаявся нецензурною лайкою . Дочка стала боятись відповідача, перебуває у постійній тривозі, що шкодить її психіці, здоров»ю та розвитку. Також зазначалась, що відповідно до рішення суду відповідач зобов»язаний сплачувати аліменти на утримання доньки у розмірі по 1000 грн. щомісячно, однак обов»язків по утриманню дитини не виконує, має заборгованість по аліментам станом на 10.01.2017 року у розмірі 5710 грн. У зв»язку з затримкою виплати аліментів , відповідач за законом повинен сплатити їй пеню, яку вона нарахувала у розмірі 1910 грн. Просила позбавити відповідача батьківських прав відносно дочки, [PERSON] [INFO] та стягнути з відповідача на її користь пеню за затримку сплати аліментів за період із 19.07.2016 року у розмірі 1910 грн. У судове засідання позивач не з»явилась. У попередньому судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити. Представник позивача, адвокат Репало Д.Ю. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. Не заперечуючи тієї обставини, що він проявляє агресію до позивача, застосував фізичну силу, бо вважає що вона його зрадила, зазначав, що він любить дочку та не бажає, щоб позивач вивезла її за кордон. Щодо пені по сплаті аліментів, пояснив, що він постійно сплачував аліменти на утримання дочки по рішенню суду. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради просив ухвалити рішення, яке б відповідало інтересам дитини. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи суд дійшов до наступних висновків. Установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.11.2009 року, який був юридично оформлений в Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського МУЮ, актовий запис № 1648. [INFO] у них народилась дочка , [PERSON]. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16.08.2016 року шлюб між сторонами розірваний, дитина після розірвання шлюбу проживає з позивачем. Цим же рішенням суду з відповідача стягнуті аліменти на утримання дочки на користь позивача у розмірі 1000 грн. щомісячно, а також встановлено, що причиною розірвання шлюбу стало насильство в сім»ї з боку відповідача. Із довідки Шевченківського ВДВС міста Полтави від 10.01.2017 року убачається, що станом на 10.01.2017 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів становила 5710 грн. ( а.с.22). Із довідки Шевченківського ВДВС міста Полтави від 29.03.2017 року убачається, що відповідач почав сплачувати заборгованість по аліментам та у лютому 2017 року сплатив 6 000 грн. Із вказаної довідки убачається, що відповідач у вересні 2016 року сплатив аліменти у розмірі 1029 грн. Зазначені докази підтверджують ту обставину, що відповідач допустив заборгованість по сплаті аліментів, а отже позовні вимоги щодо його відповідальності за прострочення сплати аліментів, передбаченої статтею 196 СК України підлягають задоволенню. Ч.1 ст.196 СК України передбачено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов»язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки ( пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Відповідач не надав суду жодного доказу у підтвердження того, що його вина у простроченні сплати аліментів відсутня, отже він повинен сплатити пеню за прострочення сплати аліментів. Правовою позицією Верховної Суду України, викладені й у справі № 6-1477цс15 визначено, що: «Згідно із частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. З урахуванням правої природи пені як дієвого стимулу належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, за який не сплачено аліменти. При цьому сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Тобто неустойка (пеня) за один місяць обчислюється так: заборгованість зі сплати аліментів за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен з прострочених платежів (за кожен місяць).» Отже за рішенням суду позивач повинен сплачувати аліменти починаючи з 19 липня 2016 року. Перший раз позивач сплатив аліменти у вересні 2016 року. За липень 2016 року позивач повинен сплатити аліменти за 12 днів, що у сумарному виразі становить 387 грн., за серпень 2016 року повинен був сплатити 1000 грн. , однак аліменти не сплачував , отже пеня за липень становить ( 387:100%=3.87 грн. х12 днів = 46.44грн.) 46.44 грн., за серпень 2016 року ( 1000 грн. : 100%=10х31=310 грн.) 310грн. Перший раз позивач сплатив аліменти у вересні 2016 року у розмірі 1029 грн., а отже за вересень 2016 року пеня не нараховується. Із жовтня 2016 року по грудень 2016 року включно відповідач аліменти не сплачував, а отже розмір пені за вказані місяці становить: жовтень 310 грн., листопад 300 грн., грудень 310 грн. У січні 2017 року аліменти не сплачувались, розмір пені становить 310 грн. У лютому відповідач сплатив аліменти у розмірі 6 000 грн. Отже розмір пені за прострочення сплати аліментів на час пред»явлення позову становить 1276 грн. 44 коп., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав, то суд виходить із наступного. Із характеристики з ПЗШ № 9 на дитину, [PERSON] убачаються, що станом на час звернення до суду із позовом та розгляду справи у суді відповідач не цікавився навчанням дитини, не відвідував школу, не переймався проблемами дитини ( а.с. 79). Відвідування відповідачем дитини після розірвання шлюбу супроводжувалось конфліктами, влаштованими ним, в результаті яких він у присутності дитини погрожував фізичною розправою позивачці, та стало підставою для неодноразового звернення позивача до поліції з цього приводу. З відповідачем неодноразово проводились профілактичні бесіди з приводу недопущення такої поведінки ( а.с. 103-118) . Так як відповідач влаштовує конфлікти у присутності дитини, така поведінка відповідача вплинула на психологічний стан дитини. При психологічному обстеженні дитини було встановлено, що спілкування дитини з батьком негативно впливає на розвиток дитини та формування її як особистості, несе для малолітньої дитини негативні психологічні наслідки. Дитина з байдужістю та зневагою відноситься до батька, особисто відмовляється від зустрічей з ним. Зустрічі з батьком викликають у дитини тривалі емоційні переживання негативного спектру. При наявному відношенню дитини до батька зустрічі з останнім без участі матері дуже зашкодять її психічному стану та можуть призвести до психічних розладів , деформувати особистість, порушити процес психічного розвитку дитини. Психолог рекомендував обмежити зустрічі дитини з батьком, провести корекційну роботу з дитиною на зниження рівня її тривоги, та звернутись до психоневропатолога. ( к.с.137). До часу звернення до суду із позовом відповідач фактично не утримував дитину, не сплачував аліменти без поважних причини, ухилявся від утримання дитини, за сім місяців сплатив аліменти лише один раз. Сплата аліментів розпочалась тільки після звернення позивача до суду із вказаним позовом. До звернення позивача із вказаним позовом відповідач не цікавився дитиною, не приймав участі у її вихованні , не цікавився її навчанням та розвитком , ухилявся від утримання дитини, отже слід дійти до висновку , що до часу звернення позивача із вказаним позовом до суду відповідач ухилявся від виконання батьківських обов»язків. Згідно з п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 р. №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття та ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений ст. 164 Сімейного кодексу України. Мати (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він): - не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини й протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; - ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини; - жорстоко поводяться з дитиною; - є хронічними алкоголіками або наркоманами; - вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; - засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Із довідки Полтавського обласного наркологічного диспансеру убачається, що відповідач перебував на обліку у вказаному закладі під диспансерним наглядом з приводу психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю, але оскільки не лікувався та не проходив огляд знятий з обліку ( а.с. 70). Зазначена довідка свідчить про те, що відповідач зловживав алкоголем, що і стало причиною постановки його на облік у Полтавському обласному наркологічному диспансері, що він не лікувався від алкогольної залежності. Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради від 27.06.2017 року, який затверджений рішенням виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради № 162 від 27.06.2017 року є недоцільним позбавлення відповідача батьківських прав. Із положень вимог ч. 6 ст. 19 Сімейного кодексу України убачається, що висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер , а суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування не містить жодного обґрунтування щодо прийняття саме такого рішення та спрямований на захист інтересів відповідача , тоді як виконавчий комітет взагалі проігнорував інтереси дитини, бо саме спілкування відповідача з дитиною суперечить інтересам дитини та може призвести до невідворотних тяжких наслідків для дитини , що підтверджується психологічним обстеженням дитини . Відповідно до положень статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. (Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.07.2016, №760/18209/15-ц та від 14.09.2016, №216/2914/14-ц). Із наданих позивачем виписок СМС повідомлень , які надходили їй із телефону відповідача убачається, що відповідач взагалі не переймався інтересами дитини, його єдиною метою є залякування позивача та помста їй за те, що вона з ним розлучилась. Із змісту вказаних СМС повідомлень взагалі не вбачається, що відповідач цікавився дитиною, її здоров»ям та навчанням, просив зустрічі з дитиною. У судовому засіданні відповідач заперечував наявність у нього телефонного номеру [NUMBER] , з якого надіслані СМС повідомлення позивачці, але та обставина, що вказаний номер телефону належав саме йому та він ним користувався у період коли надходили СМС повідомлення підтверджується позовною заявою ,в якій позивач зазначає як засоби зв»язку відповідача зазначений номер телефону, із протоколу по справі про адміністративне правопорушення від 20.01.2016 року що складений відносно відповідача за насильство у сім»ї, відповідач зазначив свої анкетні дані і тому числі номер засобів зв»язку - телефон [NUMBER], із висновку та рапорту дільничного інспектора від 27.01.2017 року убачається, що зв»язок із відповідачем дільничний інспектор мав за номером телефону відповідача [NUMBER]. Окрім того у судовому засіданні представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради [PERSON] повідомила суд про те, що коли орган опіки та піклування отримав позовну заяву про позбавлення відповідача батьківських прав , вона мала зв»язок з відповідачем за телефоном, що зазначений у позовній заяві. Зазначені обставини свідчать про те, що відповідач усіляко намагається приховати свої агресивні дії відносно дитини та її матері, які мали місце до звернення позивача до суду із вказаним позовом, що він не переймається долею дитини, її подальшим розвитком та за допомогою маніпулювань дитиною намагається затвердитись у своїй власних амбіціях, навіть на шкоду інтересам дитини. Суд не приймає, як доказ надану відповідачем характеристику з дитячого садочку , бо дитячий садочок дитина відвідувала у той період часу, коли позивач та відповідач проживали однією сім»єю. Матеріали справи достовірно підтверджують ту обставину, що видимість турботи про дитину відповідач почав проявляти тільки після того, як взнав про наявність вказаного спору, тоді як після розірвання шлюбу та до звернення позивача до суду із вказаним позовом відповідач не проявляв інтересу до дитини. На користь такого висновку свідчить відсутність жодного доказу про те, що позивач перешкоджає відповідачеві спілкуватись із дитиною. Відповідач не звертався до органу опіки та піклування, до часу пред»явлення позову про позбавлення його батьківських прав , із заявами , які б свідчили про те, що позивач позбавляє його права на виховання дитини, перешкоджає його зустрічам із дитиною, також не звертався до суду із такими позовними вимогами, хоча суд роз»яснював йому положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України. Суд не приймає заперечення відповідача, про те, що позивач має намір виїхати за кордон разом з дитиною та з цією метою звернулась до суду із вказаним позовом, оскільки, всупереч вимогам ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України відповідач на надав суду жодного доказу у підтвердження вказаних обставин. Цінність життя людини, а особливо дитини, створення для дитини безпечних умов проживання та як найкращих умов для розвитку є пріоритетним перед амбіціями відповідача , суть яких зводиться до того, що маніпулюючи здоров»ям та життям дитини , він намагається поститися позивачеві. Статтею 169 СК України передбачено право батьків поновлення у батьківських правах, не позбавлений цієї можливості і відповідач, якщо змінить своє відношення до дитини, як засобу тиску на позивача та буде належним чином виконувати батьківські обов»язки, проявляти інтерес до дитини, щиро піклуватись про дитину. Враховуючи викладене суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав. Куруючись ч. 6 ст. 19, 164 , 196 СК України, ст. 10, 11. 60, 88, 209, 213, 215 ЦПК України ,-

Outcome: approved