Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

В мотивуавнні позовних вимог позивач зазначив: треття особа здійснило попередню оплату відповідачу по Контракту №09/15/11/2012 від 15.11.2012р. у суммах: 2700000 руб., 19.12.2012р, 100000 руб., 28.12.2012р, 800000руб. 25.02.2013ор. що підтверджується платижними дорученнями. Відповідач не виконав вимоги Контракта №09/15/11/2012 від 15.11,2012г в строк, сторони розірвали вказаний контракт. П.7.4. Контракту №09/15/11/2012 від 15.11.2012р. передбачено, у випадку розірвання контракту не з вини «Замовника», «Виконавечь» повертає «Замовнику» всі отрмані суму по контракту, протягом 30 днів. 31.05.2013р. було укладено Угода про розірвання Контракта №09/15/11/2012 від 15.11.2012р. по якому відповідач на підставі п.7.4 Контракта, повертаж третьої особи кошти у сумі 3600000 руб. Протягом 30 днів 20.12.2013р. треття особа та відповідач уклали додаткову угоду про розірвання Контракта №09/15/11/2012 от 15.11.2012р. за якою п.4 відповідач повертає третьої особи кошти у сумі 4400000 руб. на разрахунковий рахунок до 27.12.2013г. Відповідач повернув кошти по Контракту №09/15/11/2012 від 15.11.2012р. в сумме: 800000руб. 24.12.2013р. та 1600000руб. 20.02.2014р., що підтверджується платижним доручеенням. На 11.09.2015р., згідно Ату сверки взаімних розрахунків між третьою особою та відповідачем по Контракту №09/15/11/2012р.. заборгованість на користь третьої особи складає 2000000 руб, що еквівалентно 927680 грн. по курсу НБУ на 03.03.2017р. Згідно Додаткової угоди к договорупро уступки права вимоги від 26.09.2016р. треття особа передала позивача право вимоги суми 2000000 руб., яка утворилась на підставі контракту №09/15/11/2012 від 15.11.2012р., згідно якогого позивач приняв на себе право вимоги, яки належали первісному кредитору. Відповіджач в добровольному порядку борг не повернув. Тому позивач вимагає: стягнути з відповідоча на користь позивача 927680 грн. Відповідач непогодився з позовними вимогими заявив зустрічні вимоги, а саме: На підтвердження позовних вимог позивачем за первісним позовом надано договір уступки права вимоги від 26.09.2016 року за яким ЗАТ «Еко Фудс» в особі генерального директора Баскакова Павла Сергійовича передає [PERSON] право вимоги з ПП «Український технологічний центр» заборгованості у розмірі 1200000 ( один мільйон двісті тисяч рублів) яка виникла на підставі контракту №09/15/11/2012 від 15.11.2012 року, укладеним між ПП «Український технологічний центр» та ЗАТ «Еко Фудс» а також додаткову угоду до договору уступки права вимоги від 21.10.2016 року про викладання вищезазначеного договору в наступній редакції: «Первинний кредитор надає новому кредитору право вимоги з ПП «Український технологічний центр» заборгованості в розмірі 2000000 (два мільйона рублів) ) яка виникла на підставі контракту №09/15/11/2012 від 15.11.2012 року, укладеним між ПП «Український технологічний центр» та ЗАТ «Еко Фудс». Відповідно до ч.І ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.І-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч.3 ст.215 ЦК). Згідно з ч.І ст.203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 512 ЦК визначено підстави заміни кредитора у зобов'язанні, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.516 ЦК заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. Відповідно до Узагальнення Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 р., недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. визначає, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Цивільний Кодекс України (ст.512) визначає відступлення права вимоги, - одним із способів заміни кредитора у зобов'язанні. Податковий Кодекс України (ст.153) визнає під відступленням права вимоги - операцію з переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації. Стаття 513 Цивільного Кодексу України встановлює, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до Постанови Правління НБУ № 270 від 17.06.2004 року, яка регулює порядок отримання резидентами кредитів в іноземній валюті від нерезидентів, резидент - позичальник зобов'язаний зареєструвати договір про одержання кредиту в іноземній валюті від уповноваженого банку у разі відступлення уповноваженим банком - первісним кредитором нерезиденту прав вимоги за цим кредитом. Уповноважений банк - первісний кредитор має передбачити в договорі з нерезидентом про відступлення права вимоги за кредитним договором, що договір про відступлення права вимоги набирає чинності з моменту реєстрації кредитного договору (з урахуванням змін), а також письмово повідомити резидента-позичальника про заміну кредитора в зобов'язанні за кредитним договором. Кредитний договір підлягає реєстрації Національним банком у порядку, установленому цим розділом, за винятком вимоги щодо обов'язкової реєстрації договору до фактичного одержання резидентом-позичальником коштів за кредитом у частині коштів, одержаних резидентом-позичальником від уповноваженого банку - первісного кредитора. Таким чином, вказана умова є обов'язковою до виконання, і нехтувати нею неможливо, так як дефект форми може потягнути недійсність правочину. Згідно з положеннями ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, що не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Вони також мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, не врегульовані цими актами. Отже, при врегулюванні своїх відносин з відступлення права вимоги сторони мають право укласти договір: у формі, передбаченій цивільним законодавством; у формі договору про відступлення права вимоги (договір цесїї). Можливість здійснення уступки вимоги передбачена статтями 197-200, 202 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), а також визначається у роз'ясненні президії Вищого Арбітражного Суду України від 14 грудня 1993 року N 01-6/1301 "Про деякі питання уступки вимоги і переводу боргу". Відповідно до статті 197 ЦК України уступка вимоги кредитором іншій особі допускається, якщо вона не суперечить закону (нормативному акту) або договору (контракту), що регулює конкретні взаємовідносини, нормами Цивільного кодексу України, а саме ст. 512-514, 516, 517, 656, 1077, 1079, 1080-1082, постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», правовою позицією Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 6-59цс 15. Оскільки даний договір укладено між резидентом України та іноземним контрагентом за своєю природою він є Зовнішньоекономічний договором (контрактом) та повинен укладатися відповідно до Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" ( 959-12 ) та інших законів України з урахуванням міжнародних договорів України. Суб'єкти підприємницької діяльності при складанні тексту договору (контракту) мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо та у виключній формі Законом України "Про зовнішньоекономічну діяльність" ( 959-12 ) та іншими законами України. Зовнішньоекономічний договір (контракт) укладається суб'єктом зовнішньоекономічної діяльності або його представником у простій письмовій формі, якщо інше не передбачено міжнародним договором України чи законом. Повноваження представника на укладення зовнішньоекономічного договору (контракту) може випливати з доручення, статутних документів, договорів та інших підстав, які не суперечать Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" ( 959-12 ). Дії, які здійснюються від імені іноземного суб'єкта зовнішньоекономічної діяльності суб'єктом зовнішньоекономічної діяльності України, уповноваженим на це належним чином, уважаються діями цього іноземного суб'єкта зовнішньоекономічної діяльності. Договір (контракт) може бути визнано недійсним у судовому порядку, якщо він не відповідає вимогам законів України або міжнародних договорів України. За загальним правилом договір відступлення права вимоги може бути як оплатим, так і безоплатним. Якщо договір відступлення права вимоги є безоплатним, тобто права по зобов'язанню переходять до нового кредитора без якогось зустрічного надання, такі відносини регулюються нормами договору дарування. Проте, для підприємницьких товариств встановлюються певні обмеження, вони можуть укладати договір дарування, здійснювати дарування, якщо це прямо встановлено установчим документом дарувальника. Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність» визначено поняття самої Зовнішньоекономічно діяльністі-діяльність суб'єктівівгосподарської діяльності України та іноземних суб'єктів господарської діяльності, побудована на взаємовідносинах між ними, що має місце як на території України, так і за її межами; згідно ст5 Фізичні особи мають право здійснювати зовнішньоекономічну діяльність з моменту набуття ними цивільної дієздатності згідно з законами України. Фізичні особи, які мають постійне місце проживання на території України, мають зазначене право, якщо вони зареєстровані як підприємці згідно з Законом України "Про підприємництво" ( 698-12 ). Положення про форму зовнішньоекономічних договорів (контрактів) Затверджено Наказ Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України 06.09.01 N 201, Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21.09.2001 р. за N 833/6024 визначено Вимоги до форми, порядку укладання та виконання зовнішньоторговельних договорів (контрактів). Крім того вони визначаються: 1) ГК України; 2) ЦК України; 3) законами України: "Про зовнішньоекономічну діяльність"; "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті"; "Про регулювання товарообмінних (бартерних) операцій у галузі зовнішньоекономічної діяльності"; 4) указами Президента України: від 04.10.1994 р. № 566/94 "Про заходи щодо впорядкування розрахунків за договорами, що укладають суб'єкти підприємницької діяльності України"; від 04.10.1994 р. № 567/94 "Про застосування Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів"; 5) Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 р. № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" ; 6) Постановою Кабінету Міністрів України і Національного банку України від 21.06.1995 р. № 444 "Про типові платіжні умови зовнішньоекономічних договорів (контрактів) і типові форми захисних застережень до зовнішньоекономічних договорів (контрактів), які передбачають розрахунки в іноземній валюті"; 7) Положенням про форму зовнішньоекономічних договорів (контрактів), затвердженим наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 06.09.2001 р. № 201 (зареєстр. в Міністерстві юстиції України 21.09.2001 р. за № 833/6024), іншими нормативно- правовими актами України тощо. Закон України «Про міжнародне приватне право» не забороняє сторонам договору на засадах автономії волі самостійно обрати право, що застосовується до договору (ст. 5), однак, прямо передбачає неможливість обмеження при цьому дії імперативних норм права України, що регулюють відповідні правовідносини (ст. 14)1. Зокрема, відповідно до ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. В цьому контексті необхідно враховувати основні вимоги при укладенні кредитних договорів між резидентами і нерезидентами, визначені Постановою Правління НБУ №270: 1) зобов'язання резидента-позичальника зареєструвати договір у Національному банку до фактичного одержання кредиту (п. 1.7); 2) резиденти-позичальники мають передбачати в договорі умову про те, що він набирає чинності з моменту (або не раніше) його реєстрації (п. 1.16); 3) платіжні операції резидента-позичальника з нерезидентом за кредитним договором (з урахування змін, що передбачені іншими угодами/договорами, які стосуються його реалізації, у тому числі відступлення права вимоги), здійснюються лише після його реєстрації Національним банком.(п. 1.19)2. Наданий договір не відповідає формі, визначеною законодавством. Крім того в ньому не зазначено строк набуття дії договору, його ціна, або безоплатність, місто укладення, документи, які є його невідємлимою частиною та передані новому кредитору, підтвердження зобов'язання належними доказами, реквізити (банківські рахунки) нового кредитора. Даний договір не був надісланий боржнику. В ньому взагалі не передбачений порядок його виконання та підстави укладення а також правомочність сторін. Оскільки за основним договором передбачено повернення коштів в російських рублях, наявність не зареєстрованого договору та відсутність банківського рахунку в іноземній валюті унеможливлює виконання зобов'язання за основним контрактом. Зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У випадку, коли згідно укладеної угоди купівлі-продажу у зовнішньоекономічній сфері, резидентом експортовано (імпортовано) продукцію на умовах відстрочки платежу (відстрочення постачання), то така операція потрапляє в правове поле Закону України „Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Контрактом №09/15/11/2012 від 15.11.2012 року, укладеним між ПП «Український технологічний центр» та ЗАТ «Еко Фудс» передбачено виготовлення «1111 «Український технологічний центр» двух активационних сушильно-дробильних установки. На теперішній час свої зобов'язання виконавець виконав та надав пропозицію контрагенту. Наданий договір уступлення права вимоги порушує права та законні інтереси відповідача за основним позовом. В зв'язку з тим, що задоволення зустрічного позову може повністю виключити задоволення первісного , на підставі викладеного,

Outcome: approved