Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, яке видане 20 вересня 2010 року державним нотаріусом Пятої державної нотаріальної контори [PERSON] за померлим 20 квітня 2004 року [PERSON], щодо успадкування 1/5 частини від 51/200 частини домоволодіння №55/20 розташованого по вул. Боровій у м. Харкові, що зареєстроване у реєстрі за № 2-932. 26 березня 2015 року [PERSON] уточнила позов та просила також визнати недійсним договір дарування від 21 грудня 2010 року в частині укладання його між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 21 грудня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 6306. 17 грудня 2015 року [PERSON] надала уточнену позовну заяву , предявивши вимоги до [PERSON] та [PERSON] та просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане 20 вересня 2010 року державним нотаріусом Пятої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON] після померлого 20 квітня 2004 року [PERSON], щодо успадкування 153/3000 частини домоволодіння №55/20 розташованого по вул. Боровій у м. Харкові, що зареєстроване у реєстрі за № 2-932. Визнати недійсним договір дарування 153/300 частин домоволодіння №55/20 розташованого по вул. Боровій у м. Харкові в частині укладання його між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 21 грудня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 6306. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 20 квітня 2004 року помер її брат [PERSON], якому на момент смерті належало на праві власності 51/200 частини домоволодіння № 55/20 по вул. Борова у м. Харкові. За час життя [PERSON] заповіту складено не було. На момент смерті брата у вищевказаному домоволодінні проживала та була зареєстрована тільки вона [PERSON]. Вона вважала, що спадкоємцями брата крім неї є також [PERSON] та [PERSON]. Вона після смерті брата прийняла спадщину шляхом вступу у фактичне володіння спадковим майном. Однак, 16 березня 2015 року під час ознайомлення у Жовтневому районному суді м. Харкова з матеріалами цивільної справи № 639/3557/13-ц за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про виділ в натурі ідеальної частки у домоволодінні, їй стало відомо про існування ще одного свідоцтва про право на спадщину, яке було видане 20 вересня 2010 року державним нотаріусом Пятої ХДНК на імя [PERSON]. Позивач зазначила, що відповідно до інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14 червня 1994 року, що діяла на момент видачі спірного свідоцтва про спадщину, державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства осіб, які подали заяву, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. [PERSON], як зазначено у свідоцтві про право на спадщину, не є рідною сестрою спадкодавця [PERSON], а тому їй [PERSON], як спадкоємцю другої черги, повинно належати на праві власності у порядку спадкування 1/5 частина 51/200 частини домоволодіння № 55/20 по вул. Борова у м. Харкові. Також, з матеріалів цивільної справи № 639/3557/13-ц за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про виділ в натурі ідеальної частки у домоволодінні, їй стало відомо, що після отримання свідоцтва про право на спадщину відповідачем [PERSON] 21 грудня 2010 року було укладено з [PERSON] договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 6306. Зараз між позивачем та іншими співвласниками вказаного домоволодіння триває судова тяганина, метою якої є позбавлення належного їй на праві власності майна та виселення її разом з донькою та онукою на вулицю. Позивач вважає, що суд повинен захистити її право на спадкове майно, шляхом визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Тому вона звернулась до суду з зазначеним позовом. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась, надала до суду заяву, згідно якої підтримала свої позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити. Також просила розглядати справу без її участі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON], у судове засідання не зявився, надав до суду заяву розглядати справу за його відсутністю. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, надала суду заяву у якій зазначила що проти позову заперечує та просить розглядати справу за її відсутністю. Третя особа- Пята ХДНК у судове засідання не зявилася , в особі завідуючої [PERSON] надала до суду заперечення, згідно яких просила у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Також просили, у звязку з великою завантаженістю слухати справу за відсутністю їх представника. Суд, дослідивши матеріли справи,\~ приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягаютьзадоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи 20 квітня 2004 року помер брат [PERSON] [PERSON], якому на момент смерті належало на праві власності 51/200 частини домоволодіння № 55/20 по вул. Борова у м. Харкові. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За час життя [PERSON] заповіту складено не було. На момент його смерті у вищевказаному домоволодінні проживала та була зареєстрована тільки позивач [PERSON]. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до ст. 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. П.п. 4.12, 4.14 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановленому законом порядку, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців вимагаються документи, які підтверджують зазначені факти.(п 212 Інструкції). Як вбачається з матеріалів спадкової справи №345/2004 [PERSON] 18 жовтня 2004 року подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті брата [PERSON] , який на день смерті мешкав в м. Харкові по вул. Борова №55 та помер 20 квітня 2004 року. В підтвердження факту родинних відносин надала нотаріусу рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 листопада 2009 року відповідно до якого було встановлено, що [PERSON] [INFO] доводиться батьком [PERSON]. /а.с. 85/. В матеріалах цієї ж спадкової справи /а.с. 82-84/ мається свідоцтво про народження [PERSON] , з якого вбачається, що його батьком є [PERSON] та мати [PERSON] . Слід зазначити, що [PERSON] при подачі заяви про встановлення факту , вказувала, що встановлення вищевказаного факту їй необхідно для оформлення пенсії . В підтвердження факту родинних [PERSON] було надано до нотаріальної контори також рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 лютого 2009 року , в мотивований частині якого вказано, що [PERSON] та [PERSON] є рідними братом та сестрою. Однак в даному рішенні немає посилань яким документом цей факт підтверджується. Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2015 року , рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 листопада 2009 року скасовано, заяву [PERSON] про встановлення факту родинних відносин залишено без розгляду , оскільки судом було неправильно зроблено висновок про те, що справа підлягає вирішенню в порядку окремого провадження, не в порядок позовного провадження . За таких обставин на сьогоднішній день відомості, які б підтверджували факт родинних відносин [PERSON] з спадкодавцем [PERSON] , відсутні. Відносини, пов'язані з оформленням спадщини, регулюються нормами Цивільного кодексу України, законів України «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 №20/5, Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 №3253/5 Видача свідоцтва про право на спадщину відбувається лише спадкоємцям конкретної черги, які мають право на спадкування після померлого згідно зі статтями 1261-1265 Цивільного кодексу України Згідно зі ст. 67 ЗУ "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням - кожному з них окремо. 20 вересня 2010 року Пятою Харківською державною нотаріальною конторою на імя [PERSON] було видно свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті рідного брата [PERSON]. Відповідно до п.3.1 [PERSON] ВСУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Згідно зі ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 „Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. За таких обставин , на думку суду позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 вересня 2010 року на імя [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Як вбачається з договору дарування частини домоволодіння, 21 грудня 2010 року [PERSON] подарувала [PERSON] належну їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті рідного брата [PERSON] від 20 вересня 2010 року частину домоволодіння 55/20 по вул. Боровій в м. Харкові. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. У відповідності до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Як зазначено вище , судом встановлені підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 вересня 2010 року видане на імя [PERSON], що свідчить про відсутність законних прав власності останньої на вищевказану частину спірного домоволодіння, а тому і розпорядження нею . Так підлягає визнанню недійсним договір дарування 153/300 частин домоволодіння №55/20 розташованого по вул. Боровій у м. Харкові в частині укладання його між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 21 грудня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 6306, оскільки сторонами в момент вчинення цього правочину не було дотримано вимог, передбачених ст. 203 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 88 ЦК України на користь позивача слід стягнути сплачений нею судовий збір.

Outcome: approved