Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

У жовтня 2016 р. [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 03.05.2015 р. померла її мати [PERSON] Після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається, зокрема, з житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Кислиця, вул. Вишнева (стара назва Кірова), 131 та земельні ділянки (пай) № 822,823 площею 9,3076 га., державний акт на право власності на землю № ОД № 010718 виданого 30.03.2005 р. Ізмаїльської райдержадміністрацією Одеської області, кадастровий № 822-5122082900:01:004:0036 та № 823-5122082900:01:004:0037 розташованого на території Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, колишнє КСП ім. Кірова. і на яке нею було складено заповіт на імя позивача. У звязку із тим, що державний нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадкування за законом, оскільки на житловий будинок не проведена реєстрація, а на земельну ділянку надано копії правовстановлюючих документів. У судове засідання представник позивача не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову не заперечує. Згідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.05.2015 р. згідно свідоцтву про смерть серії І-ЖД № 419336, виданому 06.05.2015 р., померла [PERSON] (а.с.6). Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема, на наступне майно: житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Кислиця, вул. Вишнева (стара назва Кірова), 131 та земельні ділянки (пай) № 822,823 площею 9,3076 га., державний акт на право власності на землю № ОД № 010718 виданого 30.03.2005 р. Ізмаїльської райдержадміністрацією Одеської області, кадастровий № 822-5122082900:01:004:0036 та № 823-5122082900:01:004:0037 розташованого на території Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, колишнє КСП ім. Кірова. і на яке нею було складено заповіт на імя позивача. 14.05.2001 р. [PERSON] склала заповіт, у відповідності до якого заповіла позивачу [PERSON] все своє майно, яке на день смерті буде належати їй, у чому б воно не полягало та де б воно не знаходилось (а.с. 36). 11.09.2015 р. позивач подала заяву про прийняття спадщини (а.с.29). За актом на право приватної власності на землю серії ОД № 010718 власником земельної ділянки площею 9,3076 га., кадастровий номер № 822-5122082900:01:004:0036 та № 823-5122082900:01:004:0037, розташованого на території Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, колишнє КСП ім. Кірова (а.с.12). Згідно довідці Виконавчого комітету Кислицької сільської ради Ізмаїльського району, Одеської області № 2019 від 05.08.2016 р. власником житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Кислиця, вул. Вишнева (стара назва Кірова), 131 був [PERSON] (а.с.13). Земельна ділянка для обслуговування житлового будинку по вул. Вишнева (Кірова) № 131 с. Кислиця Ізмальського району Одеської області на підставі рішення сесії № 30 від 28.11.1996 р. передано у власність [PERSON] (а.с.13). Згідно технічному паспорту на вказаний будинок, побудовано останній було у 1952 році (а.с.10-11). Державним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] листом № 2241/02-14 від 15.09.2015 р. у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено оскільки на житловий будинок не проведена реєстрація, а на земельну ділянку надано копії правовстановлюючих документів (а.с.35). У 1956 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) (визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ), і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.\~\~ Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку такими правовстановлюючими документами про право власності на жилий будинок є нотаріально\~\~посвідчені\~\~договори\~\~про\~\~право\~\~ забудови, складені\~\~до\~\~видання\~\~Указу\~\~Президії\~\~Верховної\~\~Ради\~\~УРСР\~\~від 14 травня 1949 року "Про внесення змін у законодавство Української РСР\~\~у\~\~зв'язку\~\~з виданням Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року\~\~"Про право громадян на купівлю\~\~та\~\~будівництво індивідуальних\~\~жилих\~\~будинків"\~\~та затверджений виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих\~\~ акт\~\~ державної\~\~ комісії\~\~ про\~\~ прийняття\~\~будинку\~\~в експлуатацію. За п. 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Аналіз вищенаведених норм закону свідчить про те, що право власності на такі будинки у порядку спадкування можуть визнаватися лише у разі, якщо будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво, тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні ст.105 ЦК Української РСР.\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ч.1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. На підставі викладеного, позовні вимоги можуть бути задоволені в повному обсязі.

Outcome: approved