Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

13 грудня 2013 р. позивач - ПАТ КБ "ПриватБанк" - звернувся до суду з позовом до відповідачів про звільнення майна з-під арешту. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № HAG7AK00070030 від 13.11.2006 року. Відповідно до укладеного договору, [PERSON] отримала кредит у розмірі 40153,61 дол. США та передала Позивачу в заставу автомобіль марки Honda, модель: Accord, рік випуску: 2006, тип ТЗ: легковий, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER]. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором у Відповідача [PERSON] виникла прострочена заборгованість. Рішенням суду від 27 квітня 2011 р., звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль марки Honda, модель: Accord, реєстраційний номер: [NUMBER], що належить на праві власності Відповідачу [PERSON]. В процесі виконання Рішення суду, позивачу стало відомо, що у виконавчій службі відкриті виконавчі провадження щодо виконання інших Рішень суду та 18.08.2010 р., 10.09.2010 р., 05.06.2012 державною виконавчою службою було накладено арешт на все рухоме майно Відповідача [PERSON], в тому числі і на заставне майно банку. Позивач вважає, що державна виконавча служба не мала правових підстав для звернення стягнення на заставлене майно на користь стягувачів, які не є заставодержателями. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, порядок прийняття і наслідки ухвалення заочного рішення представнику позивача відмові та зрозумілі. Відповідачі [PERSON], Київський ВДВС ХМУЮ, Відділ примусового виконання рішень Управління ДВС ГУЮ в Харківській області до судового засідання не з'явились, про час, день та місце слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № HAG7AK00070030 від 13.11.2006 року (а.с.6-7). Відповідно до укладеного договору, [PERSON] отримала кредит у розмірі 40153,61 дол. США та передала Позивачу в заставу автомобіль марки Honda, модель: Accord, рік випуску: 2006, тип ТЗ: легковий, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER]. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором у Відповідача [PERSON] виникла прострочена заборгованість. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2011 року (справа № 2018/2-463/11), в рахунок погашення заборгованості за Договором у розмірі 57460,54 дол. США - звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль марки Honda, модель: Accord, рік випуску: 2006, тип ТЗ: легковий, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить на праві власності Відповідачу [PERSON], шляхом продажу вказаного автомобіля Позивачем з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України, а також наданням Позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с.14-15). Управлінням ДВС ГУЮ в Харківській області відкриті інші виконавчі провадження щодо примусового стягнення з відповідача певних сум та в процесі виконання Рішень на майно відповідача, в тому числі і на заставне майно банку накладено арешт, згідно до постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, які зареєстровані в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за № 10157393 від 18.08.2010 р., № 10234205 від 10.09.2010 р., № 32211840 від 05.06.2012 р, № 12580572 від 05.06.2012 р. (а.с.10-12). Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про заставу» право застави виникає з моменту укладання договору застави. Судом встановлено, що Право застави у банку виникло 13.11.2006 р., а постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження були винесені 18.08.2010 р., 10.09.2010 р. та 05.06.2012 р., тобто пізніше ніж було укладено договір застави. Згідно Інструкції «Про проведення виконавчих дій» №74/5 від 15.12.1999р. та ст. 54 ЗУ «Про виконавче провадження», для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставне майно може бути звернено у разі: - виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; - коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Отже, державна виконавча служба не має правових підстав для звернення стягнення на заставлене майно на користь стягувачів, які не є заставодержателями. Статтею 54 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено право заставодержателя звернутися до суду про звільнення заставленого майно з - під арешту. Згідно ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення з - під арешту. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та задовольняє його в повному обсязі.

Outcome: approved