Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

03.07.2018 на адресу Солом`янського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, та з урахуванням заяви про зміну предмета позову та збільшення позовних вимог від 21.02.2019 та заяви від 29.10.2019, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача основну суму боргу за 8 розписок у розмірі: 53 680 дол. США, 790 Євро, проценти за користування позикою у розмірі 10 516,91 дол. США, 97,37 Євро, 3% річних від простроченої суми у розмірі 4759,44 дол. США та 27,07 Євро. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.08.2014 між сторонами було укладено договір позики у вигляді розписки на суму 10 080 дол. США з графіком повернення боргу відповідачем у 2014 році до 25.12.2014, однак, станом на дату звернення до суду з даним позовом на неодноразові прохання позивача про добровільну сплату заборгованості залишив проігнорованими, а також у своїй розписці від 23.01.2017 відповідач зазначив про визнання ним боргу. Позивач посилався на те, що між ним та відповідачем додатково було укладено ще сім розписок, кошти за якими відповідач також ухиляється повертати. Так, було укладено наступні договори позики у вигляді розписок: 11.02.2015 на суму 36 000 дол. США, строк повернення позики - 11.02.2016, 14.10.2015 на суму 2000 дол. США, строк повернення позики - до 14.10.2016, 23.06.2016 на суму 3800 дол. США, строк повернення позики - до 31.12.2017, 27.07.2016 на суму 1200 дол. США, строк повернення позики - до 30.12.2016, 23.08.2016 на суму 1000 дол. США, строк повернення позики - до 30.03.2017, 09.09.2016 на суму 100 дол. США та 1000 грн., строк повернення позики - до 31.12.2016, 23.01.2017 на суму 790 Євро, строк повернення позики - до 31.12.2017. Позивачем пояснено, що відповідач повернув йому 04.06.2015 борг у сумі 500 дол. США за розпискою від 11.02.2015 на суму 36 000 дол. США зі строком повернення - 11.02.2016, крім того 01.02.2017 відповідач повернув позивачу 1000 грн. за розпискою від 09.09.2016 на суму 100 дол. США та 1000 грн. зі строком повернення позики - до 31.12.2016. З огляду на наведене, враховуючи неналежне виконання відповідачем умов договорів позики, оформлених у вигляді розписок, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь основну суму боргу за 8 розписок у розмірі: 53 680 дол. США, 790 Євро. Також, посилаючись на ст. 1048 ЦК України, враховуючи часткове повернення коштів відповідачем, просить стягнути з відповідача на свою користь проценти за користування позикою у розмірі 10 516,91 дол. США та 97,37 Євро. Крім того, з посиланням на ст. 625 ЦК України та враховуючи, що відповідач не повернув усі кошти за договорами позики, позивач вважає, що з відповідача на його користь підлягає стягненню 3 % річних від простроченої суми у розмірі 4759,44 дол. США та 27,07 Євро. Ухвалою судді від 10.07.2018 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 01.03.2019 відмовлено у задоволенні заяви представника [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Ухвалою суду від 11.06.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явився, від представниці позивача надійшла до суду заява про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала, проти заочного розгляду справи не заперечувала. У судове засідання відповідач не з`явився, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в матеріалах справи наявні його клопотання про неможливість взяття участі у судових засіданнях 10.12.2018 та 18.10.2019 у зв`язку з перебуванням на тривалому лікуванні, при цьому, справа призначалася до розгляду неодноразово. Відзив на позов та заперечення відповідач не надав. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку сторони позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Врахувавши заяву представниці позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що між [PERSON] ( позикодавець ) та [PERSON] ( позичальник ) було укладено вісім договорів позики у вигляді розписок, а саме: 21.08.2014 на суму 10 080 дол. США з графіком повернення боргу до 25.12.2014, 11.02.2015 на суму 36 000 дол. США, строк повернення позики - протягом року, тобто, до 11.02.2016, 14.10.2015 на суму 2000 дол. США, строк повернення позики - до 14.10.2016, 23.06.2016 на суму 3800 дол. США, строк повернення позики - до 31.12.2017, 27.07.2016 на суму 1200 дол. США, строк повернення позики - до 30.12.2016, 23.08.2016 на суму 1000 дол. США, строк повернення позики - до 30.03.2017, 09.09.2016 на суму 100 дол. США та 1000 грн., строк повернення позики - до 31.12.2016, 23.01.2017 на суму 790 Євро, строк повернення позики - до 31.12.2017. Позивач, звертаючись з даним позовом до суду, посилався на те, що відповідач повернув йому 04.06.2015 борг у сумі 500 дол. США за розпискою від 11.02.2015 на суму 36 000 дол. США зі строком повернення - 11.02.2016, крім того 01.02.2017 відповідач повернув позивачу 1000 грн. за розпискою від 09.09.2016 на суму 100 дол. США та 1000 грн. зі строком повернення позики - до 31.12.2016. Так, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь основну суму боргу за 8 розписок у розмірі: 53 680 дол. США, 790 Євро, на що суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 ЦК України). Отже, двостороннім правочинами притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. Статтями 11, 509, 525, 526, 599 ЦК України встановлено, що угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків (зобов`язань), зобов`язання повинні виконуватися належним чином. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як передбачено ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Як визначено частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до частини третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Вищезазначене кореспондується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13. Суд зазначає, що зазначені вище розписки підписані відповідачем без будь-яких зауважень і застережень, в судовому порядку не визнані недійсними. Крім того, сам відповідач у цих же розписках 23.01.2017 підтвердив наявність заборгованості. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. За умовами ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, вважає обгрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за 8 розписок у розмірі: 53 680 дол. США та 790 Євро. Крім того, суд звертає увагу на те, що наданий стороною позивача розрахунок заборгованості відповідача за договором позики перевірений судом та є арифметично вірним. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Станом на день ухвалення рішення курс Національного банку України долара США до гривні становить 100 дол. США х 2705,66 грн., курс Національного банку України Євро до гривні становить 100 Євро х 2972,71 грн. Виходячи з даної норми закону з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг у розмірі 53 680 дол. США, що станом на дату ухвалення рішення еквівалентно 1 452 044 грн. ( 53 680 х 27,05 ), а також у розмірі 790 Євро, що станом на дату ухвалення рішення еквівалентно 23 478,80 грн. ( 790 х 29,72 ). Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь проценти за користування позикою у розмірі 10 516,91 дол. США, 97,37 Євро. Як зазначалося вище, згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Як вбачається з наведеного стороною позивача розрахунку, останнім розраховано проценти за користування позикою за період з 11.02.2015 по 11.02.2016 у розмірі 10 516,91 дол. США та 97,37 Євро. У свою чергу, суд зважає на те, що відповідач своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивача не скористався, свій контррозрахунок суду не представив, відтак суд виходить з наданого розрахунку позивача, який перевірений судом і є арифметично вірним, тому приходить до висновку, що зазначена вимога є обґрунтованою та її також слід задовольнити. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь 3% річних від простроченої суми у розмірі 4759,44 дол. США та 27,07 Євро, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що сума невиконаного зобов`язання за борговими розписками становить 53 680 дол. США та 790 Євро. З розрахунку позивача, вбачається, що він просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 12.02.2016 по 21.02.2019 у розмірі 4759,44 дол. США та 27,07 Євро, вказаний розрахунок перевірений судом, є арифметично вірним, а тому суд приймає його до уваги. Таким чином дана вимога позивача також є обґрунтованою та підлягає задоволенню. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу підлягає задоволенню. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 8810 гривень.

Outcome: approved