Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-10 00:00:00

13.12.2019 до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] , представник позивача [PERSON] до Об`єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області про визнання права власності на земельну ділянку(а.с.3-5). В судове засідання позивач [PERSON] , представник позивача [PERSON] не з`явилися, проте надали суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі(а.с.42). Представник відповідача Об`єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, просить справу розглянути без його участі, про що надав відповідну заяву (а.с. 37-38). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає можливим розглянути справу без особистої участі позивача та представника відповідача, оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини. Судом встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що на підставі свідоцтва, посвідченого 26.03.2010 державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Семеновою І.М., за реєстровим № 838, та на підставі акта про проведені прилюдні торги, затвердженого відділом державної виконавчої служби Краснолиманського міського управління юстиції 23.03.2010, позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] (а.с.10-14). Водночас з матеріалів справи вбачається, що для подальшого оформлення права власності на земельну ділянку розташовану в [ADDRESS] , позивач звернулася до відповідного органу для виготовлення технічної документації з землеустрою, та з`ясувалось, що зазначена земельна ділянка належить попередньому власнику житлового будинку [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 11.10.2019(а.с.21-22). Таким чином на теперішній час виникла ситуація за якої позивач позбавлена можливості зареєструвати своє право власності на вказану земельну ділянку в порядку, передбаченому чинним законодавством. Перехід права власності на земельну ділянку при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, визначається на підставі цивільно-правових угод (частина перша статті 120 ЗК України). Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Згідно п.4 ст.120 ЗК України- у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до наданого на вимогу суду 26.12.2019 КП "Бюро технічної інвентаризації" м. Слов`янська копії договору, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки, посвідченого 21.04.2005 державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Семеновою І.М. за реєстровим № 1363 і зареєстрованого в Слов`янському інвентарбюро 13.05.2005 за № 1384-11, [PERSON] , є власником житлового будинку та земельної дівлянки розташованих в [ADDRESS] , які належали [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору забудівлі, посвідченого Краснолиманською держнотконторою 28.12.1962 та зареєстрованого в Слов`янському інфентарбюро 13.06.1969 за № 1384 та на підставі Державного акта серії ДН 126918, серії ДН 126919, виданих 16.03.2005 виконкомом Ямпільської сільради Краснолиманського району(а.с.39-40). На підставі свідоцтва, посвідченого 26.03.2010 державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Семеновою І.М., за реєстровим № 838, та на підставі акта про проведені прилюдні торги, затвердженого відділом державної виконавчої служби Краснолиманського міського управління юстиції 23.03.2010, позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] . Нерухоме майно, яке придбане [PERSON] , раніше належало [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки, посвідченого 21.04.2005 державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Семеновою І.М. за реєстровим № 1363 і зареєстрованого в Слов`янському інвентарбюро 13.05.2005 за № 1384-11, (а.с.41). Таким чином, оскільки позивач на законних підставах є власниками житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] , а тому право на земельну ділянку повинно визначатися пропорційно до часток у праві власності житлового будинку. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України,способом захисту цивільних прав є визнання права Частина 1ст. 55 Конституції України, передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Згідно із ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбаченихКонституцією України. Згідно із ст. 6 ЗК України, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадяни набувають право власності на земельні ділянки також у разі купівлі-продажу, дарування та обміну. Згідно із ст. 22 ЗК України , право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. За змістом ст. 23 ЗК України, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів. Згідно із ст.30 ЗК України, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Згідно із змістом ст.44 ЗК України, порушені права власників земельних ділянок і землекористувачів підлягають поновленню. Поновлення прав власників земельних ділянок і землекористувачів здійснюється радою народних депутатів відповідно до їх компетенції, судом, арбітражним судом або третейським судом. Відповідно абзацу 2 п. 7Постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно із ч. 3 ст.152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК України). За змістом правової позиції, викладеної у справі № 6-319цс15 ВСУ, судам підсудні справи за заявами, зокрема,з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно із ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності. Нормами статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається па підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 41 Конституції України проголошує «кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю...; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом». Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Статтею 182 ЦК України в редакції 2003 року передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Крім того, згідно п. 4 ст. 334 ЦК України - права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищою Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютою 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Таким чином встановлені судом обставини вказують на можливість застосування до спірних відносин положень ст. 392 ЦК України, а тому позов [PERSON] ґрунтується на законі і її вимоги щодо визнання права власності підлягають задоволенню.

Outcome: approved