Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

У вересні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 06.08.2007 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №31.3ВН/67/07-Склн, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 49000 доларів США, зі сплатою 13,55 % річних на строк до 05.08.2017 року. На забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за вказаним кредитним договором, 06.08.2007 року ПАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] уклали іпотечний договір №31.3ВН/67/101/07-Склн, згідно з яким остання передала в іпотеку квартиру [ADDRESS]/47а в м. Вінниці.\~\~26.06.2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі і за вищевказаним кредитним договором. Відповідач [PERSON] умови кредитного договору належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 28.07.2015 року утворилася заборгованість за кредитом у розмірі 42184,10 доларів США, що еквівалентно 930677,34 грн. З огляду на вказане, посилаючись на ст.ст. 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на житлову квартиру №57, що знаходиться в будинку №64/47а по вулиці Келецькій в м. Вінниці, загальною площею 57,8 кв.м. Рішенням Вінницького міського суду від 10 грудня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 3 лютого 2016 року, позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором №31.3ВН/67/І01/07-Склн від 06.08.2007 р., укладеним між ВАТ "Кредитпромбанк" і [PERSON] - житлову квартиру №57 в будинку №64/47а по вул. Келецькій в м. Вінниці, загальною площею 57,8 кв.м, житловою площею 35,2 кв.м, що належить [PERSON] на підставі довідки, виданої ЖЕК №7 м. Вінниці 02.07.1996 р. за №2468, зареєстрованої у КП "ВООБТІ" 02.07.1996 р. в реєстровій книзі №235 за №94, та на підставі договору дарування, посвідченого 03.06.2002 р. приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1557, зареєстрованого в КП "ВООБТІ" 03.06.2002 р. за реєстровим №94 в реєстровій книзі №235, з метою погашення заборгованості за кредитним договором №31.3ВН/67/07-Склн від 06.08.2007 р., укладеним між ВАТ "Кредитпромбанк" і [PERSON], в розмірі 42184 дол. 10 центів США (еквівалентно 930677,34 грн.) станом на 28.07.2015 р.,\~\~встановивши ціну предмета іпотеки в розмірі 612513,00 грн. (згідно висновку про оцінку від 04.12.2015 р. ТОВ "Експертна компанія "Професіонал"), шляхом визнання права власності на житлову квартиру №57 в будинку №64/47а по вул. Келецькій в м. Вінниці, загальною площею 57,8 кв. м, житловою площею 35,2 кв. м, за Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк". (т. 1, а.с. 133-134) Проте, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 3 лютого 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. (т. 1, а.с. 119-121) Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30.06.2016р. вказану справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду. В судові засідання 19.07.2016р., 15.09.2016р. та 27.09.2016р. представник позивача не зявився, надавши заяву від 14.09.2016р. в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить справу розглядати у відсутності представника позивача (т. 1, а.с. 242). Разом з тим, 29.09.2016р. до суду надійшло письмове пояснення представника позивача, в якому він також зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить справу розглядати без участі представника банку. (т. 2, а.с. 29-30). Відповідно до частини 2 статті 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Таким чином, з урахуванням положень статті 158 ЦПК України, а також беручи до уваги те, що справа перебуває в провадженні суду доволі тривалий час (надійшла до суду 07.09.2015р.), а повноважний представник позивача в судові засідання не зявляється, надавши клопотання про розгляд справи без участі представника банку, суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі представника позивача виходячи з наявних у справі доказів. Відповідач у запереченнях на позову заяву (т. 1, а.с. 58-59) та представник відповідача в судовому засіданні з позовними вимогами не погодилися, просили у задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що: - позивачем не надано доказів та не доведено уступки ПАТ «Кредитпромбанк» позивачу прав вимоги за іпотечним договором №31.3ВН/67/І01/07-Склн від 06.08.2007 р.; - позивачем, в порушення вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та умов іпотечного договору не надсилалося відповідачу попередження про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки; - позивачем не враховано, що розмір заборгованості про який позивач зазначає в позовній заяві, не відповідає дійсності, оскільки відповідачем в продовж 2012-2015 років здійснювалось погашення заборгованості за кредитним договором, які не враховано при визначенні розміру заборгованості. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 06.08.2007 р. між ВАТ Кредитпробанк, правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №31.3BH/67/07-Склн, за яким позичальнику було надано грошові кошти в сумі 49000,00 дол. США, на строк з 06.08.2007 р. до 05.08.2017 р., зі сплатою 13,55 % річних. (т. 1, а.с. 7-11) В якості забезпечення виконання [PERSON] зобовязання за кредитним договором №31.3BH/67/07-Склн від 06.08.2007 р. між ПАТ Кредитпробанк та відповідачем [PERSON] укладено іпотечний договір №31.3ВН/67/І01/07-Склн від 06.08.2007 р., предметом якого є житлова квартира №57, що в будинку №64/47а по вул. Келецькій в м. Вінниці, загальною площею 57,8 кв. м., що належить [PERSON] на підставі довідки, виданої ЖЕК №7 м. Вінниці 02.07.1996 р. за №2468, зареєстрованої у КП "ВООБТІ" 02.07.1996 р. в реєстровій книзі №235 за №94, та на підставі договору дарування, посвідченого 03.06.2002 р. приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1557,\~\~ зареєстрованого в КП "ВООБТІ" 03.06.2002 р. за реєстровим №94 в реєстровій книзі №235. (т. 1, а.с. 22-26) Ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 26 квітня 2012 року визнано мирову угоду, укладену ПАТ Кредитпробанк та [PERSON] в порядку виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 9 листопада 2009 року, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ Кредитпробанк заборгованості за кредитними договорами №31.3BH/67/07-Склн від 06.08.2007 р. в розмірі 382206,07 грн., №31/152/06-N від 30.06.2006 р. в розмірі 177313,30 грн. (т. 1, а.с. 60-67) 26.06.2013 р. між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «Кредитпромбанк» відступив на користь ПАТ «Дельта Банк» своє право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі по договору №31.3BH/67/07-Склн від 06.08.2007 р. (т. 1, а.с. 82-85). З витягу з додатку №1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 26.06.2013р. вбачається, що ПАТ «Кредитпромбанк» відступлено ПАТ «Дельта Банк» право вимоги, як за кредитним договором №31.3BH/67/07-Склн від 06.08.2007 р. так і за іпотечним договором №31.3ВН/67/І01/07-Склн від 06.08.2007 р., які укладені ПАТ Кредитпробанк та [PERSON] (т. 1, а.с. 85) З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, сформовано судом 27.09.2016р., вбачається, що іпотекодержателем майна квартири №57, що в будинку №64/47а по вул. Келецькій в м. Вінниці являється ПАТ «Дельта Банк» (т. 2, а.с. 41-42). Таким чином, твердження представника відповідача щодо того, що позивачем не надано доказів уступки ПАТ «Кредитпромбанк» позивачу прав вимоги за іпотечним договором №31.3ВН/67/І01/07-Склн від 06.08.2007 р., судом до уваги не приймається, оскільки таке твердження спростовується матеріалами справи. Судом встановлено, що відповідач свої зобовязання згідно кредитного договору та мирової угоди, затвердженої судом, не виконувала належним чином, внаслідок чого, станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість в сумі 42184,1 доларів США, що в еквіваленті становить 930 677 грн 34 коп. (т. 1, а.с. 29). При цьому, посилання представника відповідача на те, що розмір заборгованості про який позивач зазначає в позовній заяві - 42184,1 доларів США, не відповідає дійсності, оскільки відповідачем в продовж 2012-2015 років здійснювалось погашення заборгованості за кредитним договором, суд вважає безпідставним та до уваги не приймає, з огляду на таке. Як вбачається з акту приймання-передачі прав вимоги від 26.06.2013 року, ПАТ «Кредитпромбанк», як продавець, передав, а ПАТ «Дельта Банк», як покупець, прийняв права вимоги, зазначені в додатку до цього акту. (т. 1, а.с.175). Згідно з витягом з додатку до акту приймання-передачі, ПАТ «Кредитпромбанк» було передано право вимоги за кредитним та іпотечним договором №31.3ВН/67/07-СКЛН, що укладенні з [PERSON] Розмір заборгованості за кредитним договором №31.3ВН/67/07-Склн від 06.08.2007р. станом на 26.06.2013 року складала 48592,10 доларів США. (т. 1, а.с.176). В той же час, як вбачається з розрахунку заборгованості (т. 1, а.с. 86) станом на 28.07.2015 року розмір заборгованості відповідача за кредитним договором №31.3ВН/67/07-Склн від 06.08.2007р. складала 42184,1 доларів США. Зменшення розміру заборгованості зумовлено частковим погашенням заборгованості відповідачем на суму 6408 доларів США, а саме часткове погашення заборгованості у листопаді 2013 року 500 доларів США, у січні 2014 року - 900 доларів США, у лютому 2014 року 1000 доларів США, у березні 2014 року 500 доларів США, у вересні 2014 року 400 доларів США, у жовтні 2014 року 1000 доларів США, у листопаді 2014 року 1000 доларів США, у грудні 2014 року 958 доларів США, у лютому 2015 року 150 доларів США. Отже, надані представником відповідача квитанції про сплату заборгованості за кредитним договором №29093455 від 29.11.2013р., №30710230 від 13.01.2014р., №39363818 від 11.09.2014р., №40504245 від 14.10.2014р., №41270664 від 06.11.2014р., №42832880 від 11.12.2014р., №46215037 від 20.02.2015р. враховані позивачем при визначенні розміру заборгованості, а тому твердження представника відповідача про зворотнє спростовується матеріалами справи. (т. 2, а.с. 3, 4, 8, 10-13). Станом на 11.07.2016р. розмір заборгованості відповідача за кредитним договором №31.3ВН/67/07-Склн від 06.08.2007р. не змінився, що вбачається з розрахунку заборгованості станом на 11.07.2016р. (т. 2, а.с. 32) Разом з тим, квитанції №31900315 від 12.02.2014р. на суму 1000 доларів США, №33656834 від 26.03.2014р. на суму 500 доларів США, №39363175 від 11.09.2014р. на суму 10000 грн., №39363346 від 11.09.2014р. на суму 6557,93 грн. судом до уваги не приймаються, оскільки як вбачається з графи «Призначення платежу» вказаних квитанцій відповідачем сплачувались кошти для погашення заборгованості за кредитним договором №31.3ВН/67/07-Склн від 11.08.2008р., а не від 06.08.2007р. (т. 2, а.с. 5-7, 9). В той же час, надані представником відповідача квитанції про сплату заборгованості у квітні, серпні, жовтні, грудні 2012 року та лютому і березні 2013 року судом також до уваги не приймаються, оскільки зазначене погашення заборгованості відбувалося ще до укладання ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, а як зазначено вище розмір заборгованості за кредитним договором №31.3ВН/67/07-Склн від 06.08.2007р. станом на 26.06.2013 року (дата уступка вимоги) складала 48592,10 доларів США. Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно зі статтями 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Як встановлено судом та зазначено вище, відповідач свої зобовязання згідно кредитного договору та мирової угоди, затвердженої судом, не виконувала належним чином, внаслідок чого, утворилась заборгованість в сумі 42184,1 доларів США. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Як встановлено судом, 26.06.2013 р. між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги за договорами кредиту, а саме за кредитним договором №31.3ВН/67/07-Склн від 06.08.2007р. та іпотечним договором №31.3ВН/67/І01/07-Склн від 06.08.2007 р. Згідно зі статтею 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів надання ПАТ «Кредитпромбанк» чи ПАТ «Дельта Банк» боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За приписами частини 1 статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року №898-IV (далі закон №898-IV) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Згідно з частиною 1 статті 7 названого Закону іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним зов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 33 Закону №898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення напредмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення напредмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Частиною 3 статті 33 Закону №898-IV передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частині першій статті 36 Закону України Про іпотеку зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно із положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України Про іпотеку; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. При цьому згідно частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14.09.2016р. при розгляді справи № 6-1219 цс16. З умов іпотечного договору №31.3ВН/67/І01/07-Склн від 06.08.2007 вбачається, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на майно у випадку порушення іпотекодавцем умов кредитного договору, або умов цього договору. (п. 4.2 Іпотечного договору). Відповідно до пункту 4.3 іпотечного договору при настанні випадків, передбачених в п. 4.2 цього договору, іпотекодержатель за 30 календарних днів попереджає іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і якщо протягом цього строку зобовязання, забезпечені іпотекою, не будуть виконані, іпотекодержатель на свій розсуд задовольняє свої вимоги одним із таких способів: набуває право власності на майно; від свого імені продає майно третім особам і спрямовує отримані кошти на задоволення своїх вимог; дає іпотекодавцю згоду на реалізацію майна третім особам, визначеним іпотекодержателем або погоджених з ним, від свого імені, за умови що кошти виручені від реалізації, будуть направлені на задоволення вимог іпотекодержателя. Перебіг тридцятиденного строку починається з наступного дня, після календарної дати відправлення іпотекодержателем повідомлення про свій намір укласти договір купівлі-продажу майна, за місцем знаходження іпотекодавця зазначеним у цьому договорі. (абз. 2 п. 4.3 іпотечного договору) Відповідно до частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Отже, як положеннями закону, так і умовами іпотечного договору передбачено обовязок іпотекодержателя за 30 календарних днів попередити іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що жодних повідомлень позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки не надходило. При цьому, скасовуючи рішення суду першої та апеляційної інстанцій у даній справі та спрямовуючи справу на новий судовий розгляд Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначено, що: «Судами попередніх інстанцій не встановлено наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, що передбачено умовами договору іпотеки як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя (п. 4.3 договору). Крім того, судами не досліджено належним чином питання щодо виконання зазначеної вище ухвали суду від 26 квітня 2012 року про визнання мирової угоди (а. с. 62-67), що має значення для правильного вирішення спору». Відповідно до частини 4 статті 338 ЦПК України висновки та мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Встановлюючи обставини щодо наявності чи відсутності згоди відповідача на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань судом приймаються до уваги пояснення представника відповідача, який зазначив, що позивачем не ініціювалося питання щодо передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань та не попереджалося відповідача про намір задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки шляхом набуття на нього права власності, як то передбачено пунктом 4.3 іпотечного договору. Таким чином, з вищенаведеного слідує висновок, що позивач має право на визнання права власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS]/47а в м. Вінниці, оскільки таке право передбачено відповідним застереженням у пункті 4.3 іпотечного договору, при цьому таке застереження є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно предмет іпотеки. Однак, реалізація такого права ставиться в залежність від виконання позивачем умов іпотечного договору щодо попередження іпотекодержателем за 30 календарних днів іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і якщо протягом цього строку зобовязання, забезпечені іпотекою, не будуть виконані. Отже, оскільки матеріали справи не містять доказів попередження іпотекодержателем за 30 календарних днів іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, а також те, що застереження у пункті 4.3 іпотечного договору є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно предмет іпотеки, вимоги позивача, щодо звернення стягнення на майно шляхом визнання на нього права власності є передчасними та задоволенню не підлягають. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною 1 статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на наведене суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними засобами доказування правомірності заявлених вимог, а тому позовні вимоги, з підстав зазначених у позовній заяві, задоволенню не підлягають, що не позбавляє права позивача на звернення до суду з таким позовом з інших підстав. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed