Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

11 грудня 2015 року позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом про позбавлення права користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з 08.04.2014 року [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] Руіз Тім-Джей зареєстровані в квартирі, яка належить позивачу на праві власності та знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В кінці серпня 2014 року [PERSON] залишила межі України та виїхали за кордон. 23.09.2014 року [PERSON] Руіз Тім-Джей залишив межі України та виїхав за кордон. На момент подання позовної заяви відповідачі не проживають у вказаній належній позивачу на праві власності квартирі більше одного року. На підставі викладеного позивач вважала, що відповідачі повинні бути визнані такими, що втратили право користування квартирою, оскільки не проживають фактично в ній більше одного року, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та повинні бути зняті з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.(а.с.2-5). Позивач [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав викладених у позові та просила суд задовольнити. Пояснила, що її донька [PERSON] на сьогоднішній день з червня 2014 року мешкає в Росії та бажає отримати громадянство Росії. Відповідач [PERSON], яка діє також в інтересах неповнолітнього [PERSON] Руіз Тім-Джей в судове засідання на слухання по справі не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, її представник [PERSON] проти задоволення позову не заперечував, позовні вимоги визнав, пояснив, що відповідач бажає залишитися в Росії. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, що в матеріалах справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 15.02.1992р., посвідченого державним нотаріусом Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 3-304 (а.с.17). 22.04.1992 року Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації квартиру [ADDRESS] за реєстровим номером № 60 зареєстровано на імя [PERSON], що підтверджується реєстраційним посвідченням від 22.04.1992р. (а.с. 16). Реєстрація відповідача [PERSON] та [PERSON] Руіз Тім-Джей в квартирі [ADDRESS] підтверджується довідкою директора КП ЖГ "Самарського району" ДМР від 07.12.2015р. № 2883 (а.с.19). З трудової книжки вбачається, що 01.09.2014 року [PERSON] призначена на посаду вчителя англійської мови Афонасієвської середньої загальноосвітньої школи в с. Афонасієвка, Обоянського району, Курської області, Російської Федерації та укладено з нею відповідний трудовий договір № 132-г/д від 01.09.2014р., тобто [PERSON] працює на території Російської Федерації більш одного року (а.с. 23-25). 23.09.2014 року [PERSON] Руіз Тім-Джей залишив межі України та виїхав за кордон, що підверджується є міграційною картою Російської федерації серії 1414 №1766171, тобто [PERSON] Руіз Тім-Джей проживає на території Російської Федерації більш одного року (а.с. 26). Аналізуючи спірні правовідносини, співставляючи їх із здобутими в судовому засіданні доказами суд доходить наступного. У відповідності до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, тощо.\~\~ Так, згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 321 \~\~ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В силу ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження цим майном. Тобто в розумінні ст.ст. 316, 321, 391 ЦК України, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], наділена правом володіння, користування та розпорядження ним. У відповідності до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири, відповідачі [PERSON] та [PERSON] Руіз Тім-Джей в квартирі [ADDRESS] не мешкає понад один рік, що перевищує строки встановлені ст. 405 ЦК України, жодних домовленостей про їх тимчасову відсутність не встановлено, а отже вони не проживають в квартирі без поважних причин. Приймаючи до уваги викладене, беручи до уваги ту обставину, що реєстрація відповідачів в спірній квартирі носить формальний характер, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в заявлений нею спосіб. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: approved