Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що 15.08.2010 р. помер [PERSON], який був законним чоловіком [PERSON]. У встановлений\~ст. 1270 ЦК України\~строк позивач звернулась до Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори, яка в той момент тимчасово виконувала обовязки Другої дніпродзержинської державної нотаріальної контори, з заявою про прийняття спадщини, оскільки до складу спадкового майна входить рухоме та нерухоме майно. Її право на спадкування за померлим чоловіком встановлено на підставі номера спадкової справи 483/2010. Позивач отримала: - Свідоцтво про право на спадщину за заповідальним розпорядженням, зареєстрованого в реєстрі за № 2-359. - Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за № 2-357; - Додаткове Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за № 2-748 та ін. Позивач набула у власність належне спадкодавцю рухоме та нерухоме майно. Однак, державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок за адресою: м. Дніпродзержинськ, пров.4-й Невський, будинок 75 через те, що право власності на вищевказаний будинок не зареєстровано, відсутні правовстановлюючі документи. Враховуючи, що у позивача немає можливості надати правовстановлюючі документи на житловий будинок, оскільки спадкодавець за свого життя не оформив право власності на своє ім'я, державний нотаріус не видала позивачу свідоцтва про право власності. Рішенням Виконкому Дніпродзержинської міської ради депутатів трудящихся м. Дніпродзержинська від 27 листопада 1975 року № 695 спадкодавцю виділили в натурі земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку за адресою: м. Дніпродзержинськ, пров.4-й Невський,75. Нотаріусом позивачу відмовлено оформити свідоцтво про право на спадщину на цю землю у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу, яким є державний акт. Після смерті спадкодавця, будинок так і стояв, його ніхто не добудовував, позивач періодично прибирала земельну ділянку та навідувала будинок. Навесні 2016 року у позивачки виникла необхідність продажу вищевказаного будинку, але у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів та коштів на їх оформлення, було вирішено, що за вартість документів сплатить покупець, а позивач на цю суму робить знижку. Фото будинку було викладено в мережу Інтернет для продажу. В травні 2016 року зателефонувала дівчина, назвалась [PERSON], вона мала намір придбати будинок. Потім приїхав її батько та взяв копії деяких документів, які стосувались будинку та дав завдаток у розмірі 2500 грн., сказав, що він [PERSON], а [PERSON] його дочка, розписки не писали, договір завдатку не складали. Потім [PERSON] телефонувала та сказала, що документи вона зробить сама і назвала суму десь 7\~000грн., це сума на яку повинна бути знижка. Позивач погодилась. В середині червня 2016 р. номер телефону [PERSON] було вимкнено. 28 листопада 2016 року, проходячи повз буд.75 по провулку 4-му Невському, позивач побачила, що перед її будинком стоїть металева огорожа, потрапити на територію будинку неможливо та привезено десь машину піску. Позивач почала розпитувати сусідів, як таке може бути, адже будинок позивач не продавала, нікому не дарувала і всі документи в оригіналах у неї, на що сусідка за адресою: пров.4-й Невський, буд.73 відповіла, що бачила нових господарів, які сказали, що цей будинок купили. В той же день позивачем було подано заяву до Південного відділення поліції Камянського ВП ГУНП в Дніпропетровській обл. про вчинення злочину, бо відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно даний житловий будинок належить [PERSON], але позивач нікому його не продавала та не дарувала, адже на даний житловий будинок немає правовстановлюючих документів. Позивач звернулась до Голови квартального комітету, яка сказала, що даний житловий будинок належить [PERSON]. Прийшовши до [PERSON] за адресою: м. Камянське, пров.2-й Невський, буд.27/10, остання повідомила позивачку про те, що отримала цей будинок у спадок, а згодом подарувала своїй дочці [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) [PERSON]. Позивач вважає, що спірне майно вибуло з її володіння не з її волі, оскільки вона не здійснювала волевиявлення, спрямованого на передачу права власності на це майно, не була стороною договорів купівлі-продажу, дарування за життя спадкодавця та після його смерті, не вчиняла жодних дій, які б свідчили про намір продати дане майно, та не уповноважувала будь-яких осіб з приводу продажу майна. Позивач також зазначає, що оскільки [PERSON] володіла інформацією про те, що це майно покійного чоловіка [PERSON] і на нього зроблені всі документи на будинок та земельну ділянку, є недобросовісним набувачем майна, так як вона, будучи донькою [PERSON], не вжила усіх розумних заходів, не виявила обережність та обачність, а навпаки навмисно подарувала вищевказаний житловий будинок. Спадкоємцем за законом першої черги після померлого 15 серпня 2010 року [PERSON] є позивач, дружина померлого, яка прийняла спадщину, однак своїх спадкових прав документально не оформила на вищевказаний житловий будинок та земельну ділянку під ним. Стаття 1298 ЦК України\~та п.210 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої\~наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5\~(чинних на час смерті спадкодавця, який помер 15 серпня 2010року), не містять обмежувального строку одержання свідоцтва про право на спадщину, а Інструкцією прямо передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Отже, виходячи з вищезазначених норм законодавства, [PERSON] як спадкоємець, який прийняв спадщину, є власником належного спадкодавцю [PERSON] спадкового майна з моменту відкриття спадщини. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 14 травня 2014 року у справі № 6-42цс14. Відповідно до ч.3\~ст.1296 ЦК України\~відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином неотримання позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом не позбавляє її права власності на успадковане ним майно. Згідно пункту 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" відповідно до положень ч.1\~ст.388 ЦК України\~власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч.1\~ст.388 ЦК. Оскільки відповідно до\~ст.1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене\~ст.388 ЦК, переходить до спадкоємців власника. На підставі вищевикладеного позивачка в позовній заяві просила суд витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] житловий будинок, загальною площею: 93,6 кв.м., житлова площа: 34,6 кв.м., що розташований за адресою: Дніпропетровська обл., м.Камянське, провулок 4-й Невський, будинок 75. У судовому засіданні позивачка не зявилася, надала суду заяву, відповідно до якої просила справу розглядати за її відсутністю, але за обовязковою участю її представника (ар.с.106). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги позивача у повному обсязі, обґрунтувавши їх доводами, викладеними в позовній заяві, а також зазначила, що спірний будинок вибув з володіння позивачки на підставі підробленого договору купівлі-продажу, так як відповідно до судової почеркознавчої експертизи від 03.07.2017 року №29/1.1/487 встановлено, що підпис в графі "Продавець" договору купівлі-продажу від 20.12.1995 року, зареєстрованому в реєстрі за №2552 виконаний не [PERSON], а іншою особою. Окрім цього [PERSON] до самої своєї смерті сплачував земельний податок та страхові платежі за земельну ділянку та будинок №75 по провулку Невському в м.Дніпродзержинську Окрім того, відповідями ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» підтверджується той факт, що право власності на житловий будинок №75 по провулку Невському в м. Дніпродзержинську в БТІ зареєстровано не було. Також своєю відповіддю від 31.03.2017р. державний нотаріальний архів також підтвердив, що договору купівлі-продажу від 20.12.1995 року укладеному між [PERSON] та [PERSON] за таким номером і за таку дату взагалі не існувало. Окрім цього у відповідності до абз.5 ст.55 Закону України «Про Нотаріат» (у редакції 02.09.1993 р., яка діяла на момент вчинення правочину) угоди про відчуження жилого будинку, будівництво якого не закінчено, посвідчуються за наявності рішення виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або відповідної місцевої державної адміністрації про згоду на таке відчуження. Разом з цим як слідує з відповіді архівного управління Камянської міської ради від 09.03.2017року відомості про згоду на відчуження обєкта незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою м.Дніпродзержинськ, провулок 4-й Невський, 75 виданого [PERSON] не виявлені. У судовому засіданні відповідач [PERSON] не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Зазначила, що позовні вимоги позивачки не визнає. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснили, що на підставі договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом спірного житлового будинку, укладеного між [PERSON] та [PERSON], бабусею відповідачки [PERSON], посвідченого Першою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою 20.12.1995 р. та зареєстрованому в ОКП "Дніпродзержинське БТІ" 26.12.1995 р. за покупцем зареєстроване право власності на цей обєкт нерухомого майна, реєстровий запис № 26941. Після смерті бабусі, яка настала 03.07.2006 р., право власності на будинок на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом перейшло до [PERSON]. Свідоцтво про право власності видане 01.10.2016 р. Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою. Право власності на спірне майно зареєстроване на імя [PERSON] на підставі двох договорів дарування від 13.10.2016р. та 17.10.2016р., посвідчених приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON] На цей час жоден з цих документів ніким не оскаржений і не скасований. Тому за такими обставинами позов [PERSON] є безпідставним. Що ж стосується правових підстав, які покладені позивачкою в основу своїх вимог, то їх також слід визнати необґрунтованими. Відповідачкою [PERSON] майно отримано на підставі законного правочину, у звязку з чим вона є добросовісним набувачем. На їх думку, посилання на статтю 387 ЦК у даному випадку є зовсім безпідставним, оскільки ця норма говорить про витребування майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Стаття 330 цього Кодексу регламентує ситуацію, коли майно відчужене особою, яка не мала на це права, то добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Випадки та умови такого витребування передбачаються статтею 388 ЦК і полягають вони у наступному. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1)було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2)було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3)вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Первісно спірне майно набуто її бабусею [PERSON], 20.12.1995 р. на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, тобто за відплатним договором, а тому щоб говорити про застосування віндикації, необхідно довести наявність доказів, які б підтверджували факт вибуття майна з володіння власника, [PERSON], не з його волі. На обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на норми, що регламентують умови та порядок витребування майна із чужого незаконного володіння. Якщо проаналізувати зміст цих норм, то неважко помітити, що витребування майна з чужого незаконного володіння належить власнику цього майна. Таке ж право належить, у відповідності до статті 396 ЦК особі, яка має речове право на чуже майно (оренда, найм, позичка тощо). У своєму позові [PERSON] посилається на положення частини 5 статті 1268 ЦК України, відповідно до якої спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Але ж необхідною умовою для цього є наявність у спадкодавця відповідного права на це майно. У померлого її чоловіка на день смерті такого права не існувало. А тому безпідставним є її твердження, що з моменту прийняття нею спадщини вона є її власником. І законним володарем вона також не була і не є на цей час, а тому посилання позивачки на статтю 388 ЦК є безпідставними, тому що ця норма регламентує ситуації, коли майно вибуло із володіння власника або титульного володільця. Просили суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Представник третьої особи приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] у судовому засіданні не зявилася, надала суду заяву, відповідно до якої просила справу розглядати за її відсутністю. Представник третьої особи Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори у судовому засіданні не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутністю. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він знав позивачку [PERSON] та її чоловіка [PERSON] десь з 1966-1967 років, так як він проживав неподалік від них. Йому також відомо, що [PERSON] було виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку по 4-му Невському провулку. Особисто він (свідок) допомагав будувати [PERSON] цей будинок. Йому також відомо, що [PERSON] не продавав цей будинок нікому та навіть не збирався цього робити, так як якби [PERSON] захотів продати цей будинок, то він би сам його у [PERSON] купив, але [PERSON] ніколи не мав наміру продавати будинок та казав, що він його будує для своїх онуків. В 2010 році [PERSON] помер та його дружина [PERSON] продовжила доглядати за цим будинку, прибирати територію. У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він знав [PERSON] з 1972 року, так як вони мешкали на одній вулиці. Йому також відомо, що [PERSON] будував будинок по провулку 4-му Невському, так як він (свідок) особисто допомагав чоловіку позивачки в цьому будівництві. Також свідок повідомив суд про те, що [PERSON] ніколи не казав йому про те, що хоче продати цей будинок, так як [PERSON] був забезпеченою людиною, тому продавати будинок у нього не було потреби, і він хотів залишити його своїм онукам. Після смерті [PERSON] в 2010 році, його дружина [PERSON] продовжила доглядати за цим будинком та територією навколо нього і він (свідок) допомагав [PERSON] у цьому. У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він є онуком позивачки. [PERSON] попросила його допомогти їй продати будинок за адресою: м.Дніпродзержинськ, 4-й Невський провулок, 75, для чого він розмістив в Інтернеті оголошення про продаж даного будинку. По оголошенню йому зателефонувала дівчина, це було в травні 2016 року, назвалась [PERSON] та сказала, що має намір купити цей будинок. Вона також сказала, що знає, де знаходиться цей будинок, так як сама проживає неподалік від нього. Після цього вони обговорили суму, за яку цей будинок продадуть та дівчина [PERSON] сказала, що приїде її батько та привезе завдаток у розмірі 100 доларів США, а він (свідок) передасть їй копії документів на будинок, які у нього були. Вона також сказала, щоб він підійшов до аптеки №32, що знаходиться по пр.Конституції, туди ж на велосипеді підїхав чоловік, який повідомив йому (свідку), що він від [PERSON]. Цей чоловік передав йому 100 доларів, а він віддав йому копії документів на будинок. Після цього ще пройшло два тижні, але від [PERSON] не було ніяких відомостей, тоді він зателефонував їй, але її номер телефону був відключений. Згодом телефон включився, і коли він знову зателефонував, то слухалку взяла якась дівчина та повідомила йому, що це телефонний номер агентства нерухомості, а [PERSON] у них раніше працювала, але зараз вже не працює, та відмовилась повідомити мобільний телефон [PERSON]. Через де якийсь час його бабуся [PERSON] побачила, що навколо її будинку №75 по 4-му Невському провулку поставлено новий паркан. Після цього вони зробити запит в реєстр та дізнались, що будинок оформлено на сторонню особу. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача та представника відповідача, свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків: Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом досліджені всі докази надані сторонами, клопотань про витребування та дослідження інших доказів до суду не надходило. У судовому засіданні встановлено, що Рішенням Виконкому Дніпродзержинської міської ради депутатів трудящихся м.Дніпродзержинська від 27 листопада 1975 року № 695 [PERSON] виділили земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку за адресою: м.Дніпродержинськ, пров.4-й Невський,75. Відповідно до акту від 22.12.1975 року на підставі Рішення Виконкому Дніпродзержинської міської ради депутатів трудящихся м.Дніпродзержинська від 27 листопада 1975 року № 695 [PERSON] було проведено відведення в натурі земельної ділянки під індивідуальне житлове будівництво загальною площею 582 квадратних метри за адресою м.Дніпродержинськ, пров.4-й Невський,75 (ар.с.15). Відповідно до сповіщення №363 від 08 грудня 1975року, [PERSON] сплатив 15,50руд за відведення земельної ділянки (ар.с.14). На підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 02 лютого 1976р., (ар.с.16-17) [PERSON] будував житловий будинок за адресою: м.Дніпродержинськ, пров.4-й Невський,75. 15 серпня 2010 року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (ар.с.9). 17.12.2010 року ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» було видано технічний паспорт на будинок за адресою м.Дніпродержинськ, пров.4-й Невський,75 на ім'я [PERSON] (ар.с.19-22). Із документів, наданих відповідачем, слідує, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.10.2016 року [PERSON] набула право власності на житловий будинок за адресою: м.Дніпродержинськ, пров.4-й Невський,75 після смерті своєї матері [PERSON], який належав померлій на підставі договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом спірного житлового будинку, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 20.12.1995 р. і посвідченого Першою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою та зареєстрованому ОКП "Дніпродзержинське БТІ" 26.12.1995 р. за покупцем, реєстровий запис № 26941 (ар.с.62). Потім право власності на спірний будинок перейшло до [PERSON] на підставі договорів дарування від 13.10.2016р. та 17.10.2016р., посвідчених приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON] (ар.с.64-66). Разом з цим, у судовому засіданні було встановлено, що спірний будинок вибув з володіння позивачки на підставі підробленого договору купівлі-продажу, так як відповідно до судової почеркознавчої експертизи від 03.07.2017 року №29/1.1/487 встановлено, що підпис в графі "Продавець" договору купівлі-продаду від 20.12.1995 року, зареєстрованому в реєстрі за №2552 виконаний не [PERSON], а іншою особою (ар.с.245-247) Окрім цього у відповідності до абз.5 ст.55 Закону України «Про Нотаріат» (у редакції 02.09.1993 р., яка діяла на момент вчинення правочину) угоди про відчуження жилого будинку, будівництво якого не закінчено, посвідчуються за наявності рішення виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або відповідної місцевої державної адміністрації про згоду на таке відчуження. Разом з цим, як слідує з відповіді архівного управління Камянської міської ради від 09.03.2017року відомості про згоду на відчуження обєкта незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою м.Дніпродзержинськ, провулок 4-й Невський, 75 видану [PERSON] не виявлені (ар.с.95, 98). Відповідно до ст.ст. 16, 17 Закону України «Про власність» (у редакції 11.04.1995 р., яка діяла на момент вчинення правочину): майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.35 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Мінюста від 18 червня 1994року №18/5 (у редакції, яка діяла на момент вчинення правочину): Угоди про відчуження або заставу майна подружжя, що належить їм на праві спільної сумісної власності, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення, можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого із подружжя (стаття 23 Кодексу про шлюб та сім'ю). Відповідно до копії свідоцтва про одруження (ар.с.10) [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 29 червня 1962 року. У судовому засіданні також було встановлено, що [PERSON] і після 20.12.1995року продовжував сплачувати земельний податок та страхові платежі за земельну ділянку та будинок №75 по провулку 4-й Невський в м.Дніпродзержинську (ар.с. 254-256), що також свідчить по те, що [PERSON] договір купівлі-продаду від 20.12.1995 року не підписував та спірний будинок не продавав. Окрім того, згідно з відповіддю ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 25.01.2011р. №145 (ар.с.23) зазначено, що згідно даних інвентаризаційно-реєстраційної справи право власності на житловий будинок №75 розташований по провулку 4 Невському у м.Дніпродзержинську не зареєстровано, відсутні правовстановлювальні документи. Відповіддю ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 18.04.2017р. №541 (ар.с.227) також підтверджується той факт, що право власності на житловий будинок №75 по провулку 4-й Невський в м.Дніпродзержинську в БТІ зареєстровано не було, а також зазначено, що на зберіганні в ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» реєстрова книга № 26941від 26.12.1995року не знаходиться. Відповідно до відповіді державного нотаріального архіву від 31.03.2017 року №250/01-21 зазначено, що згідно відомостей з реєстру про вчинення нотаріальних дій та наряду (справи) відчуження нерухомого майна від 20.12.1995р. Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку, посвідченого Першою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою 20 грудня 1995 року за реєстровим номером №2552, - не значиться (ар.с.115). У судовому засіданні також була досліджена копія спадкової справи №994/2006 до майна померлої [PERSON], відповідно до якої було встановлено, що [PERSON] померла 03 липня 2006року. Її донька (відповідачка по справі [PERSON]) звернулась до Другої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори 15 грудня 2006 року із заявою про прийняття спадщини на житловий будинок за адресою м.Дніпродзержинськ, провулок 2-й Невський, 27/10, грошові внески та цінні папери. Серед переліченого майна відсутній будинок №75 по провулку 4-й Невський (ар.с.126). Відповідно до матеріалів зазначеної спадкової справи, всі свідоцтва про право власності на спадкове майно були видані [PERSON] в 2007 році (ар.с.135, 136, 137). У судовому засіданні також було досліджено спадкову справу №483/2010 до майна померлого [PERSON] (ар.с.164-208), відповідно до якої було встановлено, що позивачка у встановлений\~ст. 1270 ЦК України\~строк звернулась до Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори, з заявою про прийняття спадщини, оскільки до складу спадкового майна входить рухоме та нерухоме майно. Її право на спадкування за померлим чоловіком встановлено на підставі номера спадкової справи 483/2010. Позивач отримала: - Свідоцтво про право на спадщину за заповідальним розпорядженням, зареєстрованого в реєстрі за № 2-359 (ар.с.183); - Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за № 2-357 (ар.с.184); - Додаткові Свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстровані в реєстрі за № 2-745, № 2-746, № 2-747, № 2-748 (ар.с.197-200) та набула у власність належне спадкодавцю рухоме та нерухоме майно. Відповідно до інформації, наданої адресно-довідковим підрозділом ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області, відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою [INFO] (ар.с.52-53). Іншої інформації відповідачами суду не було надано та вона в судовому засіданні не досліджувалась, а відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів, наданих сторонами. У своїх запереченнях відповідач [PERSON] зазначає про те, що позивач посилається на положення частини 5 статті 1268 ЦК України, відповідно до якої спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Але ж необхідною умовою для цього є наявність у спадкодавця відповідного права на це майно. У померлого її чоловіка на день смерті такого права не існувало. Разом з цим, таким висловлюванням відповідач суперечить сама собі адже в судовому засіданні стверджує, що її бабуся купила незавершений будівництвом спірний житловий будинок у [PERSON] Таким чином виникає питання як [PERSON] могла купити у [PERSON] незавершений будівництвом спірний житловий будинок, якщо у нього (продавця) не існувало права власності на нього. Стаття 1298 ЦК України\~та п.210 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої\~наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5\~(чинних на час смерті спадкодавця, який помер 15 серпня 2010року), не містять обмежувального строку одержання свідоцтва про право на спадщину, а Інструкцією прямо передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Отже, виходячи з вищезазначених норм законодавства, [PERSON] як спадкоємець, який прийняв спадщину, є власником належного спадкодавцю [PERSON] спадкового майна з моменту відкриття спадщини. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 14 травня 2014 року у справі № 6-42цс14. Відповідно до ч.3\~ст.1296 ЦК України\~відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином неотримання позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом не позбавляє її права власності на успадковане ним майно. Згідно пункту 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" відповідно до положень ч.1\~ст.388 ЦК України\~власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч.1\~ст.388 ЦК. Оскільки відповідно до\~ст.1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене\~ст.388 ЦК, переходить до спадкоємців власника. Згідно з абзацом 2 пункту 6 цієї ж постанови, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5\~статті 1268 ЦК України), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом з тим суди повинні розмежувати право на спадщину як майнове право (обєкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на обєкт нерухомого майна. Відповідно до\~ст.16 ЦК України\~одним з цивільно-правових способів захисту права власності є віндикація - витребування власником майна з чужого незаконного володіння. Згідно із\~статтею 387 ЦК України\~власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч.5\~ст.12 ЦК України\~добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Статтею 330 ЦК України\~передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст.388 нього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника (пункт 3 частини 1\~статті 388 ЦК України). Така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року у справі № 6-146цс 13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15, яка відповідно до\~ст.360-7 ЦПК України\~є обовязковою для всіх судів України. За положеннями статей\~330,\~387,\~388 ЦК України\~власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої\~статті 216 ЦК України\~не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом предявлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями\~387\~та\~388 ЦК України. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі 6-140цс14. В постанові Верховного Суду України від 8 квітня 2015 року\~у справі № 6-33 цс15 суд виходив із того, що аналіз норм статей\~1216,\~1218,\~1219,\~1231,\~1268,\~1269,\~1296,\~1297 ЦК України\~дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно і право розпорядження ним. Таким чином, оскільки спірний житловий будинок був відчужений поза волею позивача шляхом незаконного позбавлення права спадкування за законом, а тому позивач мала право домагатися відновлення свого права на нього. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину, позивач з часу її відкриття набула речові права на успадковане майно - право володіння та право користування ним і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеним майном виникає в позивача з часу державної реєстрації її права власності на це майно (ч.2\~ст.1299 ЦК України). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12, відповідно до якої Верховний суд зазначив, що в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Відповідно до п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Відповідно до змісту ч. 1\~ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Згідно ч. 1\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На підставі зазначеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно з п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Outcome: approved