Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

02.08.2018 р. Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1, діючи в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, [PERSON], в якому просить: визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити його; визнати незаконним та скасувати пункти 26, 26.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/6 від 04.09.2009 про затвердження проекту землеустрою та надання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 1000 кв. м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по пров. Польотному, 33 у м. Миколаєві; визнати недійсним виданий [PERSON] державний акт серії ЯИ №140157 від 27.11.2009 року на право власності на земельну ділянку площею з кадастровим номером 4810136300:12:004:0019; зобовязати [PERSON] повернути територіальній громаді міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 1000 кв. м із кадастровим номером 4810136300:12:004:0019 вартістю 397 478, 41 грн., розташовану по пров. Польотному, 33 у м. Миколаєві; стягнути з відповідачів на користь прокуратури Миколаївської області судові витрати з оплати судового збору. В обґрунтування позовних вимоги позивач посилається на те, що пункти 26, 26.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/6 від 04.09.2009, на підставі яких [PERSON] видано державний акт серії ЯИ №140157 від 27.11.2009 року на право власності на земельну ділянку площею з кадастровим номером 4810136300:12:004:0019, прийняті з порушення вимог законодавства. Вважає вищевказані пункти оскаржуваного рішення незаконними через невідповідність місця розташування житлового будинку вимогам Генерального плану та Правилам використання та забудови території м. Миколаєва. Позивач зазначив, що відповідно до Генерального плану та Правил використання та забудови території м. Миколаєва, відведені земельні ділянки під забудову відносяться до території зелених насаджень загального користування та зони перспективного туристично-рекреаційного комплексу, тому будівництво житлового будинку в межах вказаної території заборонено. Крім того, позивач вказує, що земельна ділянка отримана [PERSON] з порушеннями водного законодавства, оскільки розташована у прибережній захисній смузі Бузького лиману і відноситься до земель водного фонду з обмеженою сферою використання: відстань від урізу Бузького лиману до крайніх точок спірної земельної ділянки становить 119,4 м, 137 м, 142 м, 158,6 м, Отже при прийняті оскаржуваних пунктів рішень міською радою не враховано місце розташування спірної земельної ділянки, тобто рішення Миколаївської міської ради суперечить вимогам норм земельного та водного законодавства. 06.08.2019 р. ухвалою суду вжито заходи забезпечення вказаного позову. 11.09.2018 року ухвалою від зазначений позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 06.11.2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні прокурор підтримала позовні вимоги, наполягаючи на їх задоволенні, надавши суду пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі в судове засідання повторно не зявились, причини неявки суду не повідомили, про час, місце та день розгляду справи були повідомлені належним чином, відзив до суду не надали, у зв'язку з чим справа розглядалась відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Заслухавши представника позивача, дослідивши надані докази, суд приходить до наступного. Пунктами 26, 26.1 рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04.09.2009 р. затверджено проект землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки площею 1000 кв.м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по пров. Польотному, 33 в м. Миколаєві. На підставі вказаного рішення [PERSON] видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140157. В силу ст.ст.13,14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону і гарантується державою. Відповідно до ст.ст.78-83,116,118,125,126 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Земельна ділянка як об'єкт права власності являє собою частину земної поверхні установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Громадяни є суб'єктами права власності на землі приватної власності. Територіальні громади є суб'єктами права власності на землі комунальної власності. Це право вони реалізують безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки лише з підстав, передбачених законом, зокрема у разі безоплатної передачі ділянок із земель державної і комунальної власності, До земель комунальної власності відносяться землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки, зазначивши в ній бажані розміри та мету її використання. Відповідна державна адміністрація або рада розглядає заяву, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Після розробки проекту і узгодження його з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини, він подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, яка і приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність громадянина. За дотримання вище виписаних процедур, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, за формою державних актів затверджених Кабінетом Міністрів України. Обмеженням цьому є пряма заборона законом передачі земель у приватну власність громадян. Зокрема, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених Земельним кодексом. За ст.ст.58,60,61 ЗК України та ст.ст.87,88,91 Водного кодексу України, «Порядком визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», затверджених постановою КМУ від 08.05.1996р. №486 до земель водного фонду належать землі, зайняті річками й прибережними захисними смугами вздовж них. Для створення сприятливого режиму водних об'єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм встановлюються водоохоронні зони. Вздовж річок з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною, зокрема для великих річок - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. а прибережної захисної смуги подвоюється. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Розмір та межі прибережної захисної смуги в межах населених пунктів встановлюються - з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок забороняється будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів. Громадянам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Згідно з пунктом "ґ" частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Отже, за змістом наведених норм права землі в межах двох кілометрів прибережних захисних смуг уздовж морів не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Додержуючись зазначених норм, міська рада могла передати у власність громадян земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку лише за умови, що наділена земельна ділянка має саме таке цільове призначення; на день виділення вона є вільною; надана за відповідною процедурою і щодо неї чинним законодавством чи рішенням компетентних органів, постановлених у межах їх повноважень, не встановлено обмежень, щодо можливості її використання для зазначених цілей. При цьому, орган місцевого самоврядування не може постановляти рішення щодо правової долі ділянки усупереч положенням чинного земельного, водного або іншого законодавств. Якщо таке рішення все ж таки постановлено, то воно є незаконним і на ньому не може базуватися право особи на земельну ділянку. Розміри прибережної захисної смуги, що не підлягає забудові та господарському використанню, чітко визначені водним законодавством. Такі розміри залежать від величини водного об'єкта, а самі смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Винятки з цих правил також обумовлені в Водному кодексі. Отже, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про її відсутність, оскільки в даному випадку такі розміри встановлені законом. Вищевказане узгоджується з правовою позицією Верховний Суду, викладеною в постанові від 25 квітня 2018 р. № 904/5974/16 та постановах Верховного суду України від 22.04.2015 № 6-52цс15 і від 01.07.2015 № 6-184цс15. Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до проведених КП «Госпрозрахункове проектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро» замірами, спірна земельна ділянка входить в межі прибрежної захисної смуги Бузького лиману. Зокрема відстань від урізу Бузького лиману до крайніх точок земельної ділянки з кадастровим номером 4810136300:12:004:0019 становить 119,4 м, 137 м, 142 м, 158,6 м. Крім цього, згідно відповіді виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 18.07.2018 р., відповідно до Генерального плану м. Миколаєва, затвердженого рішенням міської ради від 18.06.2009 р. № 35/18, функціональне призначення земельних ділянок кадастровий номер 4810136300:12:004:0019 територія відноситься до зелених насаджень загального користування, що межує з територією громадської забудови. Відповідно до Правил використання та забудови міста, затверджених рішенням міської ради від 17.10.2003 № 15/41, функціональне призначення земельних ділянок зона ПТР перспективного туристично-рекреаціного комплексу. Пунктами 10.1, 10.4 розділу 10 ДБН 360-92 та пунктом 4.2 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоровя України №173 від 19.06.1996, господарське та інше будівництво на землях зелених зон міст, розміщення житлово-громадських обєктів та дачних поселень, а також розміщення будинків, споруд і комунікацій та землях водоохоронних зон прямо заборонено. Враховуючи викладене, спірна земельна ділянка не могла бути виділена [PERSON] для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд, оскільки за виписаними вище нормами у прибережних захисних смугах уздовж річок та на землях зелених зон міст забороняється будівництво таких споруд. Відповідно до положень ст.ст.21,152 ЗК України,порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам, є способам захисту порушених земельних прав. При виділенні [PERSON] спірної земельної ділянки Миколаївська міська рада виписаних вище вимог не дотрималася, у зв'язку з чим її рішення є незаконним і підлягає скасуванню з відповідними похідними від цього правовими наслідками щодо визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140157 від 27.11.2009 року. Таким чином, позовні вимоги прокурора про визнання незаконним та скасування пунктів 26, 26.1. рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 4 вересня 2009 року підлягають задоволенню шляхом визнання їх недійсними. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. За правилами ст.152 ЗК України недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Такий правовий висновок Верховного суду України викладено у постанові від 19 червня 2013 року (справа № 6-57цс13). Отже, задоволенню підлягають і позовні вимоги про визнання недійсним державного акту на право власності на землю серії ЯИ №140157від 27.11.2009 з кадастровим номером 4810136300:12:004:0019, виданий [PERSON]. Відповідно до витягу з технічної документації, нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 397\~478,41 грн. Згідно з відповіддю Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в області та Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради від 10.07.2018 документи дозвільного та декларативного характеру, що надають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів по пров. Польотному, 33 в м. Миколаєві не видавались. Згідно даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, - право власності на обєкти нерухомості за вказаною адресою не зареєстровано. За актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 12.07.2018, наданим Миколаївською міською радою, ділянка за вказаною адресою вільна від забудови. За правилами ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобов'язана його повернути. Особа зобов'язана повернути майно й тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Судом встановлено, що [PERSON] отримав у власність спірну земельну ділянку на підставі незаконних рішень міської ради, які визнав незаконними та скасував, визнав недійсним виданий державний акт. За такого, наявні підстави для покладення на відповідача [PERSON] обов'язку повернути отриману ним земельну ділянку у власність територіальної громади міста Миколаєва. Виходячи зі ст.56 ЦПК України прокурор мав право звертатися до суду з позовом як позивач, оскільки Миколаївська міська рада порушила законодавство щодо обмеження передачі у власність земель прибережної захисної смуги, а тому не могла бути зазначена позивачем по справі. Прокурор обґрунтував таке звернення порушенням прав народу України на землю, який був обмежений у користуванні благами, які надані йому Конституцією України. Приймаючи до уваги, що орган місцевого самоврядування, який здійснює від імені територіальної громади міста права власника землі, порушив делеговані йому права, то є цілком виправданим звернення з таким позовом прокурора, оскільки іншим шляхом поновлення прав на землю є неможливим. Розглядаючи питання про застосування позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст.256,257,261,267 ЦК України позовна давність, як строк, у межах якого особа може звернутися до суду, установлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила. Позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення до суду прокурора. Оскільки прокурор звернувся до суду на захист порушених інтересів як громади, так і державних (суспільних, публічних) інтересів та набув процесуальні права позивача, то визначенню підлягає факт, коли прокурор довідався або міг довідатись про порушення прав громади та держави. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у постанові від 16 листопада 2016 року (справа №6-2469цс16), у постанові від 22 лютого 2017 року (справа №6-17цс17), прокурор, як позивач, має довести не тільки факт, через який він не знав про правопорушення, а й факт того, що він не міг дізнатись про це вчасно. Підставою для звернення до суду з даним позовом стало виявлення прокуратурою порушення закону при передачі у власність земельної ділянки водного фонду після отримання 03.08.2018 р. топографічної зйомки спірної земельної ділянки, проведеної КП «Госпрозрахункове проектно-виробниче ахітектурно-планувальне бюро», яка проведена у кримінальному провадженні №42015150000000124 від 10.04.2015 р. за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. Отже, про дійсне порушення інтересів громади та державних інтересів рішенням Миколаївської міської ради прокурор міг довідатись лише після отримання топографічної зйомки. Зміст оскаржуваного рішення не містить інформації, яка би свідчила про порушення вимог закону при його прийнятті. Зокрема, не містить відомостей про розташування ділянки в межах прибережної захисної смуги (пляжної зони) Бузького лиману та рекреаційній (зеленій) зоні загального значення. Не містить таких відомостей (привязки на місцевості) і виданий на підставі рішення державний акт. Отже, дізнатися про незаконність передачі землі у приватну власність прокурор міг лише внаслідок витребування та ретельного дослідження всієї землевпорядної документації, перевірки дійсного розташування земельної ділянки на місцевості з залученням спеціалістів землевпорядних організацій, отримання від них додаткових відомостей тощо. Таким чином, звернувшись з позовом 02.08.2018 року, прокурор не пропустив позовну давність, встановлену ст.257 ЦК України. Відповідно до\~ст.141\~ЦПК України,\~з Миколаївської\~міської ради\~через виконавчий\~комітет Миколаївської\~міської ради\~та [PERSON],\~є розумним\~та справедливим\~стягнути судові\~витрати на\~користь прокуратури\~Миколаївської області, яка виступала\~платником судового\~збору,\~ судовий\~збір у\~розмірі 9486,18\~грн.,\~тобто по\~4743,09 грн. з кожного.

Outcome: approved