Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі по тексту рішення - банк, ПАТ КБ «Приватбанк») про визнання недійсним кредитного договору та додаткової угоди. Вимоги позивача обґрунтовані тим, що умови укладеного між ним та банком 3 серпня 2007 року кредитного договору № PLRPGA00000018 є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Так, у порушення вимог статей 11,15 Закону України «Про захист прав споживача» банк не надав йому інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, в тому числі, в частині нормативного обґрунтування та розрахунку розміру винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2 відсотка річних від суми наданого кредиту щомісячно. Це, на думку позивача, є підставою для визнання договору недійсним. Під час укладення 13 березня 2009 року додаткової угоди № 1 банк не ознайомив його ні з умовами кредитування, ні зі зміною сукупної вартості кредиту. Пунктом 6.2 кредитного договору встановлені обов'язкові для позичальника умови про сплату банку винагороди за здійснення додаткового моніторингу погашення кредиту по рахунку в разі невиконання умов пункту 2.2.11 кредитного договору. Окрім того, у договорі відсутні як описання, так і порядок надання послуги у вигляді фінансового моніторингу. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала у повному обсязі із зазначених підстав. Відповідач позов не визнав. Представник [PERSON] суду пояснила, що при укладенні договору усі його істотні умови були погоджені сторонами та відомі позивачу. Так само [PERSON] був добре обізнаний з умовами додаткової угоди, що підтверджується його підписами у зазначених документах. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 31 березня 2016 року та рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 12 вересня 2017 року з додатковим рішенням від 27 вересня 2017 року було надано оцінку умовам оспорюваних правочинів та частково задоволено позов банку до [PERSON] про стягнення заборгованості за зазначеним кредитним договором. Представник [PERSON] зауважила також, що позивач не пояснює, в чому саме полягає омана, ким і за яких обставин позивачу було повідомлено викривлену інформацію про умови оспорюваних правочинів, хоча це має суттєве значення для вирішення спору. Представник також заявила про пропуск позивачем строку позовної давності та просила суд застосувати наслідки пропуску строку, передбачені частиною 4 статті 267 ЦК України (сторінки 46,47). Провадження у справі було відкрито ухвалою судді від 12 липня 2017 року (а.с. 23). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч.1 ст. 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, суд встановив такі фактичні обставини справи: 11 липня 2007 року [PERSON] звернувся до банку з заявою про надання кредиту в сумі 20 000,00 доларів США на строк десять років з виплатою 0,92 % щомісячно + 0,2 % комісії на особисті потреби та розвиток бізнесу (а.с. 66). 3 серпня 2007 року між банком та позичальником [PERSON] було укладено кредитний договір № PLRPGA00000018, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позивачу готівкою через касу банку на строк з 3 серпня 2007 року по 27 серпня 2017 року включно кредитні кошти у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в розмірі 22 250,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди у розмірі 1,55% за надання фінансового інструменту від суми кредиту у момент його надання та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми наданого кредиту щомісячно. Позичальник зобов'язався щомісяця повертати банку кошти в сумі 317,69 доларів США, що складається з заборгованості по кредиту, відсотків, винагороди (а.с. 14-18). 13 березня 2009 року сторони дійшли згоди про внесення змін в кредитний договір, про що уклали додаткову угоду № 1, якою було змінено період сплати - з 20 по 27 число кожного місяця та збільшено розмір відсотків до 1,09 % на місяць на суму залишку заборгованості (а.с. 20). Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором та 3 серпня 2007 року надав позивачу кредитні кошти, що позивач визнає. У зв'язку з невиконанням позивачем умов укладеного договору у червні 2015 року банк звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 31 березня 2016 року у справі № 5244739/15-ц позовні вимоги банку були задоволені повністю та з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» було стягнуто 18 407,84 доларів США, що за курсом НБУ на 20.05.2015 року становить 392 016,67 грн. (а.с. 33). Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 12.09.2017 року та додатковим рішенням від 28.09.2017 року заочне рішення було скасоване в частині задоволення позовних вимог про стягнення штрафу і пені в сумі 72,91 долар США та ухвалене нове рішення про стягнення з [PERSON] пені за несвоєчасне виконання зобов'язання в сумі 1 549,53 грн. та відмовлено у задоволенні позову банку в частині стягнення штрафу в сумі 11,76 доларів США - фіксована частина та 877,91 долар США - процентна складова (а.с. 34-38). Рішення набрало законної сили. Відповідно до змісту вимог ч. ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності із ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою стаття 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на момент укладення спірного кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Відповідно до ч.5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З матеріалів справи убачається, що 3 серпня 2007, під час укладення угоди, [PERSON] отримав примірник договору (а.с. 18), у якому детально викладені умови кредитування. Детальний опис умов кредиту вказаний у п.п. 6.2,7.1 цього договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки. Разом з тим, суд вважає невідповідною вимогам законодавства умову договору в частині встановлення винагороди за надання кредитних коштів та винагороди за проведення додаткового моніторінгу. Так, відповідно до п. 7.1 кредитного договору на користь банку сплаті підлягає винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, а також винагорода за проведення додаткового фінансового моніторінгу у випадках, передбачених п. 6.2 Договору (в разі невиконання позичальником його умов). Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які діяли на момент укладення кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладеннч кредитного договору тощо). При цьому банк безпідставно нараховував, а позивач сплатив винагороду за наадання фінансового інструменту, що є незаконним. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-174цс16. Таким чином, позовні вимоги в цій частині є обгрунтованими. Однак у задоволенні зазначених позовних вимог суд відмовляє у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. ст. 257, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Під час розгляду справи представник відповідача подав до суду заяву про застосування строку позовної давності (а.с.46). Оскільки кредитний договір укладений між сторонами 3 серпня 2007 року, а з даним позовом [PERSON] звернувся до суду 10 липня 2017 року, тобто поза межами строку позовної давності, у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Суд зазначає також, що умови договору про винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, а також винагороду за проведення додаткового фінансового моніторінгу у випадку порушення умов договору позичальником попри свою незаконність не дають підстав для визнання договору недійсним в цілому. Відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, [PERSON], який стверджує, що діяв під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого ним правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає його волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Таких обставин позивач не довів.

Outcome: dismissed