Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

12.04.2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, а саме: просить виділити у власність позивача 1/2 частину квартири [ADDRESS] та виділити у власність відповідачу 1/2 частину вказаної квартири. В обґрунтування позову зазначено, що сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі, під час знаходження у шлюбі сторони придбали майно - квартиру [ADDRESS]. Позивач вважає вказане майно спільною сумісною власністю подружжя та просить здійснити розподіл майна. У судове засіданні позивач та його представник надали заяву про розгляд справиу їх відсутність та просили про задоволення позову . Представник відповідачки надали заяву про розгляд справиу їх відсутність та просили про відмову у задоволенні позову з підстав, викладених у запереченнях. Звернули увагу суду на те, що позивач повторно звертається жо суду з вказаними вимогами, пропустив 3-річний строк звернення до суду. Крім того, вважають, що позивачем не надано доказів на придбання вказаної квартири, оскільки договір купівлі-продажу квартири належним чином не посвідчений у нотаріуса, а зареєстрований на біржі. Суд, вислухавши сторони, оглянувши письмові докази по справі, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 03 березня 1989 року до 04 грудня 2012 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу у сторін народилось 2 дітей : [PERSON], 1986 року народження, та [PERSON], 1991 року народження. Під час перебування сторін у шлюбі, 11 березня 1997 року [PERSON] на Універсальній товарній біржі "Нерухомість -Н", уклала договір купівлі-продажу № 29 квартири [ADDRESS] із [PERSON] . Як вбачається з рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 11 жовтня 2016 року , яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя відмовлено повністю, поясненнмяи свідків встановлено, що сторони під час перебування в шлюбі придбали спірну квартиру, яка була оформлена на відповідача. На даний час у квартирі проживає дочка сторін. Відповідно до ст. 227 ЦК України 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно ст. 22, 28 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічні норми встановлені і у ст.ст. 60,70 Сімейного кодексу України. Придбану за договором зазначену квартиру відповідачка зареєструвала на праві власності в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 17 березня 1997 р. та зареєструвала своє місце проживання в ній. В сіпірній квартирі з 1998 року зареєстроване і місце проживання позивача. У відповідності до ч.2 ст.47 ЦК УРСР, який діяв на час укладення договору, та п.4 постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (з внесеними змінами), якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. До того ж суд враховує, що позивач позбавлений іншого способу захисту порушеного права, сокільки рішенням суду від 11 жовтня 2016 року йому було відмовлено у поділі спільного майна подружжя (вказаної квартири) саме через недійсність вищевказаного договру, який не був нотаріально посвідчений За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача про визнання спірного договору дійсним є обґрунтованими і підлягають задоволенню. При цьому суд не може прийняти до уваги заперечення представника відповідача стосовно того, що позивач не має право заявляти такі вимоги, оскільки не є стороною договору .Так право власностіу особи виникає з моменту його набуття ( придбання майна за правочином, відкриття спадщини тощо) і право на захист порушеного права власника не може залежити від того, чи отриманий ним відповідний правовстановлювальний документ на спірний обєкт власності. До того ж , з вимогами про визнання угоди дійсною або недійсною звертатися має право не лише сторона оспорюваної угоди, а і особа, прав та обовязків якої безпосередньо стосується укладений правочин. У відповідності зі ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених особами вимог і на підставі представлених сторонами доказів, а ст. ст. 12,81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Спірну квартиру сторони придбали в 1997 році , правовідносини сторін повинні регулюватися нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України. Відповідно до положень ст.ст. 22, 28, 29 КпШС УРСР , який діяв на час виникнення спірних правовідносин щодо набуття права власності відповідачкою на спірну квартиру , то майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. За такого, суд доходить висновку, що квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном сторін., що підтверджується наведеними доказами . При цьому частки кожного з подружжя є рівними - по 1\\2 частки за кожним. Доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду є необґрунтованими, так, ч.3 ст. 29 КпШС України, передбачалось, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі ст. 11 КпШС України, у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності встановлено і ч.2 ст. 72 СК України. Тобто, позовна давність не розпочинається до моменту, коли один із колишнього подружжя не дізнається про порушення свого права власності на частку у спільному майні іншим з подружжя. Позивач зазначив, що його колишня дружина не здійснювала будь-яких дій щодо порушення його права власності на частку у квартирі. За такого, оскільки право власності на спірну квартиру виникло у позивача з часу її придбання в 1997 році і фактично продовжує існувати і по теперішнй час, отже твердження представника відповідача про те, що позивачем не предявлялося жодних вимог щодо поділу спільного майна подружжя з 1997 року, що є підставою для застосування строку позовної давності - суд не приймає до уаваги як необгрунтоване. Згідно із ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, слід стягнути з [PERSON] пропорційно до задоволених вимог у сумі 1000 грн .

Outcome: approved