Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

1 вересня 2016 року до Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] (далі - позивач) до публічного акціонерного товариства «БМ Банк» (далі - відповідач, банк) про визнання недійсним кредитного договору № 17/18/240608 від 24.06.2008 року. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 24.06.2008 року між сторонами було укладено кредитний договір № 17/18/240608 (далі по тексту - Договір), відповідно умов якого позивачу надано кредит в сумі 136 000,00 дол. США. Позивач просить визнати даний договір недійсним, оскільки, при його укладенні було порушено вимоги ст.ст. 8,11 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-ХІІ від 12.05.1991 року (далі по тексту - ЗУ «Про захист прав споживачів») та не повідомлено позивача про умови кредитування. Окрім того позивач зазначав, що договір містить несправедливі та дискримінаційні умови. Вважає, що пункти укладеного договору містять положення, які погіршують становище позивача як споживача. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати кредитний договір № 17/18/240608 від 24.06.2008 року недійсним. У письмових запереченнях від 29.09.2016 року вих. № 30-03/563 відповідач зазначив, що під час отримання кредиту, [PERSON], згідно з чинним законодавством України надав Банку усі необхідні документи, що ідентифікують його особу, мав постійний дохід і у Банку не було сумнівів щодо його платоспроможності повернути кошти. Вважає, що позов є безпідставним та необґрунтованим, оскільки при укладенні Договору позивач був ознайомлений з усіма його умовами, при підписанні оспорюваного Договору волевиявлення позивача було вільним та відповідало його внутрішній волі. Позивач у момент підписання Договору був дієздатною особою і чітко розумів свої дії, мав можливість ознайомитись з усіма умовами Договору, та реалізував своє право підписавши даний Договір. Окрім того зазначав, що укладений договір містить додаток № 1, який містить детальний розпис загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту і реальної відсоткової ставки. Також зазначив, що у зв'язку з невиконанням [PERSON] умов кредитного договору, банк вимушений був звернутися до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.11.2015 року у справі № 335/538/14-ц стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] (поручителя) на користь Банку суми боргу за кредитним договором у розмірі 173 593,29 дол.США та суми судових витрат. До того ж, законність кредитного договору було перевірено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Літенко\~Л.В., яким було посвідчено Договір іпотеки № 17/18/240608 від 24.06.2008 року, який укладено в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. У письмових поясненнях представника позивача від 15.11.2016 року, зазначено, що рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у справі № 335/538/14-ц не заслуговує на увагу, оскільки не набрало законної сили та оскаржується в апеляційному порядку. Також представник звернув увагу, що в порушення ст.ст. 8, 11 Закону України "Про захист прав споживачів" на [PERSON] покладено виконання несправедливих умов договору, що полягали в сплаті комісії за РКО при видачі кредиту в розмірі 1% від суми договору та незаконне зобов'язання останнього здійснювати сплату процентів та комісії в іноземній валюті. 02.02.2017 року у поясненнях представник відповідача зазначив, що факт видачі кредиту свідчить виписка про рух коштів по рахунку [PERSON] № [NUMBER]. Також про отримання останнім кредиту свідчить те, що до 13.08.2014 року позивач частково виконував зобов'язання за кредитним договором, сплачуючи кредит та проценти по ньому. У судовому засіданні, яке відбулось 12.10.2017 року, судом оглянутий оригінал кредитної справи. Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви, з підстав зазначених у письмових запереченнях та письмових пояснень. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Позивач - [PERSON] [INFO], зареєстрований за адресою [ADDRESS], гуртожиток, має ідентифікаційний номер [NUMBER]. Відповідач - Публічне акціонерне товариство"БМ Банк" (правонаступник товариства з обмеженою відповідальністю "БМ Банк"). 03.02.2006 року ТОВ "БМ Банк" від Національного банку України отримано банківську ліцензію № 223 на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність", яка зареєстрована НБУ 08.12.2005 року за № 301. 03.02.2006 року ТОВ "БМ Банк" отримано дозвіл № 223-2 на право здійснення операцій, визначених п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність", згідно з додатком до дозволу. Згідно із ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (чинного на момент укладення договору, у редакції Закону України № 997-V від 27.04.2007 року), як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені у пункті 3 частини першої та у пунктах 3-7 частини другої статті 47 цього Закону. Згідно з п. 3 ч.1 ст. 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність" на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції: розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Отже, відповідач мав право для вчинення операцій з надання кредиту позивачу. Перед укладанням кредитного договору [PERSON] добровільно визначив та обрав для себе банк, суму кредиту, валюту кредитування, термін та порядок його погашення, що підтверджується тим, що 10.06.2008 року позивачем подано до відділення № 17 ТОВ "БМ Банк", правонаступником якого є ПАТ "БМ Банк" (банк) заяву на кредит (додаток №11), з проханням надати кредит в сумі 136 000,00 дол.США терміном до 2031 року з метою придбання квартири, що знаходиться у [ADDRESS]. Згідно з Анкетою позичальника (Додаток № 12) [PERSON] не заперечує проти отримання її чоловіком банківського кредиту. 24.06.2008 року між банком та [PERSON] (позичальник), було укладено кредитний договір №17/18/240608, відповідно до частини № 1 (базові умови кредитування, визначення термінів) якого, відповідач надав позивачу кредитні кошти у розмірі 136 000 дол.США, зі сплатою 15% річних, на придбання нерухомості, на строк до 23.06.2031 року. Згідно з розділом 1 частини № 2 Договору, кредит надається банком позичальнику за умови виконання наступних умов (розділ 1 Умови надання кредиту): 1.1.3 належним чином оформлених договору поруки з дружиною - [PERSON], нотаріально посвідченого договору іпотеки та страхування, в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за даним Договором...; 1.1.4 Позичальник сплатив Банку комісію за РКО при видачі кредиту в 1% від суми кредиту (у разі кредитування в іноземній валюті, комісія сплачується в національній валюті по курсу НБУ на день здійснення платежу), комісію за розгляд пакету документів 250,00 грн. ... на рахунок № [NUMBER], відкритий в Банку. 1.1.5 Підписанням даного Договору Позичальник підтверджує факт ознайомлення з тарифами Банку, що є невід'ємною частиною даного Договору (Додаток №2 та Додаток №3). Графік погашення заборгованості за кредитним договором (Додаток № 1) підписаний власноруч позивачем. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором відповідачем та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 17/18/240608 від 24.06.2008 року, за яким позивач передав в іпотеку нерухоме майно: квартиру [ADDRESS]. Предмет іпотеки належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Літенко\~Л.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 24.06.2008 року за № 654. Ринкова вартість предмету іпотеки станом на 05.06.2008 року становить 826 305,00 грн. Зазначений договір посвідчений нотаріально. Окрім того, 24.06.2008 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки №17/18/240608, відповідно до умов якого остання зобов'язалась відповідати перед Банком за повне та своєчасне виконання позичальником [PERSON] (її чоловіком), боргових зобов'язань за кредитним договором № 17/18/240608 від 24.06.2008 року у повному обсязі. 24.06.2008 року позивач, на виконання умов договору кредиту, застрахував у ЗАТ "Страхова Група "ТАС" з 25.06.2008 року 24.06.2009 року трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] (Договір КСВК/13/27/28 добровільного комплексного страхування ризиків при іпотечному кредитуванні). Цього ж дня, [PERSON] уклав з ЗАТ СК "Юпітер Віснна Іншуранс\~Груп" Договір страхування життя позичальника № 0824-К на строк з 25.06.2008 року по 24.06.2009 року. Тобто, позивачем вчинені усі дії, передбачені розділами 1, 2 Частини 2 Кредитного договору, з метою отримання кредиту. Для видачі кредиту банк відкриває позичальнику позичковий рахунок № [NUMBER] та рахунок для нарахування процентів [NUMBER]. Кредит надається шляхом видачі готівки через касу банку (п. 3.2. Кредитного договору). При укладенні кредитного договору, позивач також був ознайомлений із умовами кредитування в ТОВ "БМ Банк", про що свідчить повідомлення від 24.06.2008 року, підписане позивачем. 25.06.2008 року позивачем сплачено 6 845,59 грн. комісії за видачу кредиту згідно тарифів банку. Кредит [PERSON] надавався, він отримав його, про що свідчить Заява про видачу готівки № 679181 від 25.06.2008 року. Проте, копія заяви в свою чергу не відповідає вимогам Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, оскільки не містить підпису позивача. Проте, згідно виписки по особовим рахункам за період з 24.06.2008 року по 26.01.2015 року позивач частково погашав кредит. Крім того, в матеріалах справи містяться заяви на переказ готівки, які містять підпис [PERSON] з призначенням платежу про погашення кредиту та відсотків згідно кредитного договору № 17/18/240608 від 24.06.2008 року, а саме за період з 20.01.2010 року по 30.01.2014 року. 17.11.2014 року позивач звернувся до Банку із заявою вх. № 30-17/79 про реструктуризацію заборгованості за кредитним договором № 17/18/240608 від 24.06.2008 року у зв'язку із зменшенням доходів, ростом курсу дол. США та ситуацією в країні. У заяві позивач прохав банк - залишити лише тіло кредиту, з прощенням прострочених відсотків, штрафів, пені; - перевести кредит у гривню за мінімальним можливим курсом: - не збільшувати % ставку за кредитом. Разом із заявою про реструктуризацію заборгованості позивачем надано банку заповнений бланк заяви про реструктуризацію заборгованості (Додаток 1) та оновлену Анкету позичальника (Додаток № 12) Згідно ст.ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено обов'язок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі 509 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 року (далі по тексту - ЦК України), Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 - 545 ЦК України). При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені ст.ст. 1048-1052 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди. У відповідності до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, суть якої полягає, зокрема і в тому, що сторони є вільними у визначенні умов договору. Згідно ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства впливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд критично оцінює позицію позивача щодо незаконності умов кредитного договору, з огляду на наступне. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей. Частиною 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Заявляючи вимоги про визнання недійсним Договору позивачем та її представником не доведено того, що умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві. На переконання суду, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до нього, оскільки при підписанні даного договору [PERSON] ознайомився та погодився з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в останньому несправедливих умов, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань. Окрім того, із матеріалів справи вбачається, що додатком № 1 до кредитного договору є детальний розпис загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту і реальної відсоткової ставки та додатками № 2,3 є тарифи на послуги та операції банку, які підписані позивачем, що свідчить про його ознайомлення з умовами кредитування та відомостями про сукупну вартість кредиту. Разом із тим, відповідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України, позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. Щодо посилань позивача на те, що договір містить несправедливі та дискримінаційні умови, оскільки в ньому встановлена комісія за РКО при видачі кредиту в розмірі 1%, що складає 1 360,00 дол.США, то з урахуванням положень законодавства та суті умов укладеного між сторонами договору, суд не знаходить дискримінаційними вказані його умови, оскільки позивач погодився із такими умовами шляхом підписання договору без будь-яких застережень. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України). Наведені обставини свідчать, що до укладення кредитного договору № 17/18/240608 від 24.06.2008 року позивач був ознайомлений у письмовій формі про кредитні умови: мету кредитування, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту, строк, на який одержано кредит, строки його повернення, відповідальність за невиконання умов Договору, тощо. Волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, позивач свідомо уклав Договір на зазначених у ньому умовах. Договір підписаний сторонами та скріплений печаткою Банку. Отже, зазначені обставини свідчать, що позичальник [PERSON] погодився на умови надання кредиту, останні його влаштовували, що свідчить про дотримання банком вимог ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо надання інформації про умови отримання кредиту, зміст договору відповідає зазначеним вимогам закону, при підписанні оспорюваного Договору сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, які були обумовлені та прийняті ними, волевиявлення позивача на отримання кредиту було вільним і відповідало його внутрішній волі, правочин укладено у письмовій формі та був спрямований на отримання позивачем кредиту, який ним отримано, тобто позивач мав змогу на свій розсуд погодитись чи не погодитись із запропонованими умовами, скористатись послугами іншого банку. Щодо тверджень позивача у позові щодо неможливості видачі кредиту в іноземній валюті - дол. США, суд повторно звертає увагу, що відповідно до статті 1054 ЦК України банк/фінансова установа (кредитодавець) за кредитним договором зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Об'єктом кредитного правовідношення є грошові кошти. Статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначається, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Крім того, відповідно до умов Договору валюта кредиту - долари США, а п. 3.4 Договору визначено, що сплата суми кредиту та процентів здійснюється в валюті отриманого кредиту. У разі отримання кредиту в іноземній валюті, позичальник несе валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором. Тобто, при укладенні договору, Банком було дотримано п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 та зареєстрованих в Мінюсті України 25.05.2007 року за № 541/13808), а саме при наданні кредиту в іноземній валюті попереджено [PERSON] щодо валютних ризиків під час виконання ним зобов'язань за кредитним договором. На підставі зазначеного, укладений кредитний договір між банком та позичальником в іноземній валюті дозволений законодавством України, оскільки матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача ліцензії на здійснення операцій з іноземною валютою. Зазначена позиція підтверджена і постановами ВСУ від 24.09.2014 року у справі № 6-145цс14 та від 16.09.2015 року у справі №6-190цс15. Крім того, до матеріалів справи відповідачем надано копію рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.11.2015 року по справі № 335/538/14-ц за позовом ПАТ "БМ Банк" до [PERSON] і [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким позов задоволено частково, а саме стягнуто солідарно з [PERSON] і [PERSON] на користь ПАТ "БМ Банк" заборгованість за кредитним договором в розмірі 173 593,29 дол.США та здійснено розподіл судових витрат (т.1 а.с.31,32). Копія рішення має запис про набрання ним законної сили. Позивачем надано до матеріалів справи роздруківку з офіційного сайту "Єдиний державний реєстр судових рішень" копію ухвали апеляційного суду Запорізької області від 22.04.2016 року про відкриття апеляційного провадження за скаргою на рішення суду першої інстанції від 02.11.2015 року у справі № 335/538/14. Крім того, в матеріалах справи містяться запити апеляційного суду Запорізької області про стан розгляду даної справи, оскільки ухвалою від 22.11.2016 року розгляд справи № 335/538/14 зупинений до вирішення справи за позовом [PERSON] до ПАТ "БМ Банк" про визнання недійсним кредитного договору № 17/18/240608 від 24.06.2008 року. Отже, остаточне судове рішення по справі № 335/538/14 на момент розгляду даної справи, не набуло законної сили. Із тексту зазначених документів, вбачається, що 02.11.2015 року Орджонікідзевським районним судом міста Запоріжжя у справі № 335/538/14 прийнято рішення по суті спору, на яке в подальшому позивачем подано апеляційну скаргу. Із зазначеного вбачається, що позивач вирішив звернутися до суду із цим позовом (01.09.2016 року) про визнання Договору недійсним, лише після ухвалення Орджонікідзевським районним судом остаточного судового рішення про стягнення заборгованості (02.11.2015 року) та його перегляду в апеляційному порядку (з 21.04.2016 року), з метою призупинення стягнення заборгованості. На підставі зазначеного вище, судом при розгляді справи не встановлено порушень закону з боку відповідача при укладанні кредитного договору, на які вказує позивач в позові, оскільки на спростування даних тверджень стороною позивача не надано будь-яких доказів. Враховуючи викладене, суд не знаходить законних підстав для визнання недійсним кредитного договору № 17/18/240608 від 24.06.2008 року. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а позовні вимоги не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України "Про захист прав споживачів", тому суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed