Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

26.02.2019 року [PERSON] звернувся до суду із заявою, у якій просив встановити юридичний факт його травмування під час захисту Батьківщини 21.01.2015 року поблизу с. Піски, Донецької області, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Заяву мотивовано тим, що 15.07.2010 р. [PERSON] прийняли на військову службу в Збройні Сили України за контрактом. В період з 26.07.2010р. по 07.10.2010 р. він пройшов підготовку військовослужбовців військової служби за контрактом у військовій частині [NUMBER] за спеціальністю «кулеметник РПК». З 26.03.2012р. по 27.04.2012 р. пройшов підготовку бойового рівня військовослужбовців військової служби за контрактом на курсах Командного лідерства. В період з 22.05.2014р. по 04.11.2014 р. та з 18.01.2015 р. по 21.02.2015 р. він безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей України. Як зазначено в довідці про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) молодшого сержанта [PERSON] від 02.10.2015 р. №1187, 21.01.2015 р. близько 07 год. 00 хв. під час виконання бойового завдання біля с. Піски, Донецької області, у ході виконання службових обов`язків в зоні бойових дій молодший сержант [PERSON] потрапив під мінометний обстріл, в результаті чого отримав поранення: ЗЧМТ, струс головного мозку, із незначно вираженим цефалгічним астено-невростичним синдромом. Після поранення [PERSON] неодноразово лікувався у військовій частині [NUMBER] самостійно, приймаючи судинні та протисудомні засоби. З листопада 2017 р. почали спостерігатися втрати свідомості із судомами, після значних психоемоційних навантажень. Так, в період з 01.11.2017р. по 14.11.2017 р., з 23.11.2017 р. по 29.11.2017 р., з 15.02.2018р. по 23.02.2018 р. та з 27.03.2018р. по 13.04.2018 р. він перебував на стаціонарному обстеженні і лікуванні у неврологічному відділенні військової частин [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про хворобу №759, наслідки перенесеної закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку (21.01.2015 р.) у вигля посттравматичного арахнаїдиту з правобічною пірамідною недостатністю, лікворо-динамічними порушеннями, стійким цефалгічним, астено-невротичним синдромами, координаторних розладів, епілептиформних нападів (23.11.2017р., 15.02.2018р.) з помірним порушенням функції центральної нервової системи; двобічної сенсоневральної приглуховатості з проявами вушних сумнівів зі стійким зниженням слуху на ліве вухо 5,5 м., при сприйнятті шепітної мови на праве вухо до 6,0 м., - травма, так, пов`язана і захистом Батьківщини. Крім того, у вказаному свідоцтві зазначено, що на підставі статті 75-6 графи II Розкладу хвороб [PERSON] в результаті отриманої травми визнаний непридатним до військової служби в мирний час та обмежено придатний у воєнний. Довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 12.06.2018 р. серії 12 ААБ №100928 [PERSON] встановлено третю групу інвалідності. На підставі довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках від 12.06.2018 р. серії 12ААА №029408, ступінь втрати професійної працездатності становить 30 %. 22.05.2015 р. Командування Високомобільних десантних військ Збройних Сил України видало [PERSON] посвідчення учасника бойових дій серії [NUMBER] , яке надає право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. Отже, саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією проти України [PERSON] отримав травму 21.01.2015 р. поблизу с. Піски, Донецької області, України. Проте, свідоцтво про хворобу №759, видане на ім`я [PERSON] , як і інші документи, що відповідно до законодавства встановлюють причинний зв`язок травм (поранень, контузій, каліцтв), не визначає причинно-наслідкового зв`язку отриманого поранення із збройною агресією Російської Федерації проти України, що необхідно для досягнення мети цього звернення - набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту. [PERSON] вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено його право на життя і здоров`я, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. Заявник в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити без його участі. Представники заінтересованих осіб в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ч. 1\~ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У відповідності до ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне. У період з 22.05.2014р. по 04.11.2014 р. та з 18.01.2015 р. по 21.02.2015 р. [PERSON] безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності в районах проведення антитерористичної операції. (а.с. 43). Згідно довідки № 1187 від 02.10.2015 року про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) молодшого сержанта [PERSON] , 21.01.2015 р. близько 07 год. 00 хв. під час виконання бойового завдання біля с. Піски, Донецької області, у ході виконання службових обов`язків в зоні бойових дій молодший сержант [PERSON] потрапив під мінометний обстріл, в результаті чого отримав поранення - ЗЧМТ, струс головного мозку, із незначно вираженим цефалгічним астено-невростичним синдромом. (а.с. 44) Відповідно до свідоцтва про хворобу №759, наслідки перенесеної закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку (21.01.2015 р.) у вигля посттравматичного арахнаїдиту з правобічною пірамідною недостатністю, лікворо-динамічними порушеннями, стійким цефалгічним, астено-невротичним синдромами, координаторних розладів, епілептиформних нападів (23.11.2017р., 15.02.2018р.) з помірні порушенням функції центральної нервової системи; двобічної сенсоневральної приглуховатості з проявами вушних сумнівів зі стійким зниженням слуху на ліве вухо 5,5 м., при сприйнятті шепітної мови на праве вухо до 6,0 м., - травма, так, пов`язана і захистом Батьківщини. На підставі статті 75-6 графи II Розкладу хвороб [PERSON] в результаті отриманої травми визнаний непридатним до військової служби в мирний час та обмежено придатний у воєнний. (а.с. 48-49) Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 12.06.2018 р. серії 12 ААБ №100928 [PERSON] встановлено третю групу інвалідності. (а.с. 54) Відповідно до довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках від 12.06.2018 р. серії 12 ААА №029408, ступінь втрати професійної працездатності становить 30 %. (а.с. 55) 22.05.2015 р. Командування Високомобільних десантних військ Збройних Сил України видало [PERSON] посвідчення учасника бойових дій серії [NUMBER] , яке надає право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. (а.с. 54) Як зазначено [PERSON] у заяві, метою встановлення факту його травмування під час захисту Батьківщини 21.01.2015 року поблизу с. Піски, Донецької області, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України є набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту. Положенням\~ст. 3 Конституції України\~встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до\~ст. 27 Конституції України\~кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Отже,\~Конституцією України\~зобов`язано державу за будь-яких обставин захищати життя людей і цей обов`язок не залежить від встановлення тих чи інших юридичних фактів. Крім того,\~Конституцією України\~визначено, що Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави, є Головнокомандувачем Збройних Сил України; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; вносить до Верховної ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України (стаття 106 Конституції України). До повноважень Верховної ради України, відповідно до п. 9 ч. 1\~ст. 85 Конституції України, належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України. Згідно зі\~статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Відповідно до\~статті 4 цього закону\~у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його до Верховної Ради України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни. Наведене підтверджується прийнятими Верховною Радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. В квітні 2014 року внаслідок збройної агресії проти України, контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації, озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. Як підсумок, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, Верховною Радою України, яка діє як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в Україні та має виключне право визначати і змінювати конституційний лад України, 27 січня 2015 року було прийнято\~Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території "\~( далі - Закон № 1207-VII) згідно якого встановлено, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія\~Конституції\~та\~законів України\~і встановлено, що датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Також, прийнято\~постанову Верховної\~Ради України\~від 17\~березня 2015\~року №\~254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до\~Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей"\~запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII\~законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської Ради ОБСЄ, Парламентської Ради ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права». Резолюція Парламентської Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей. Зважаючи на викладене, суд вважає вірним констатувати, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (обставини, що є загальновідомими, не потребують доказування за нормами ч. 3 ст. 82\~ЦПК України), стала окупація частини території України, зокрема частини Донецької області, де отримав поранення (травму) заявник. У бойових діях регулярних військ Російської Федерації в районі Донецького аеропорту, і саме цим військам протистояли військові Збройних сил України, що відносились в тому числі і до складу сил та засобів, що належали до відання військової частини [NUMBER] , в якій, зокрема, і проходив військову службу [PERSON] . Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та\~статтею 8 Конституції України\~гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Статтею 55 Конституції України\~передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.\~\~ Відповідно до частин першої та другої\~статті 124 Конституції України,\~делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. З урахуванням внесених змін до\~Конституції України\~Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», вказане Рішення Конституційного Суду України не втратило свого значення у контексті права на доступ до суду. У\~Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №\~8?рп/2002\~(справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої\~статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої\~статті 64 Конституції України\~право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Частина четверта\~статті 10 ЦПК України\~і\~стаття 17 Закону України від\~23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення\~ECHR у справі «Sargasyan\~v.\~Azerbaijan», § 129). Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHRу справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення\~ECHR у справі «Catan\~та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення\~ECHR у справі «Sargasyan\~v.\~Azerbaijan», § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131). Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, §346; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 132). Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої\~статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з частиною другою\~статті 315 ЦПК України\~, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.\~\~ Зазначений юридичний факт заявником доведено та підтверджено матеріалами справи. Крім того, факт, який просить встановити заявник, є загальновідомим. Відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Те, що заявник на обґрунтування своєї заяви посилається на факти, які є загальновідомим, лише підтверджує те, що заява [PERSON] є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Факт, який просить встановити заявник, у даному випадку потребує судового підтвердження, оскільки заявник довів, що від встановлення цього юридично факту, значимого для нього, залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких він, через дії Російської Федерації, вимушено бере участь. Також суд вважає, що незважаючи на те, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою\~статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від\~23 червня 2005 року, не порушено, з огляду на наступне. По-перше, вказана норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість, у даному випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є збройна агресія Російської Федерацієї проти України. Як зазначено в абзаці 15\~преамбули\~Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. Частина четверта\~статті 79\~Закону України «Про міжнародне приватне право»\~вказує на ті випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування вказаних приписів закону наголошується у пункті 19\~Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». Суд враховував те, що необхідною передумовою справедливого судового розгляду, дотримання принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін є належне повідомлення про судовий процес осіб, які беруть участь у справі, і вчасно надіслав на адресу Посольства Російської Федерації в Україні відповідні листи. Даний факт підтверджується, зокрема, рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, за яким адресатом є Посольство Російської Федерації в Україні (03049, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 27). Відповідно до змісту вказаного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, воно було вручено особі, уповноваженій адресатом на одержання пошти, 13.03.2019 року та 26.03.2019 року. Натомість, Російська Федерація у судових засіданнях участі не брала, жодних заяв, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення даної справи, не заявляла. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини другої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, а також те, що встановлення юридичного факту отримання травмування 21.01.2015 року при виконані обов`язків військової служби в районі Донецького аеропорту внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України необхідно заявнику з метою породження юридичних наслідків, а саме набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає задоволенню. Враховуючи наведене та

Outcome: approved