Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного м. Києва суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач 1), [PERSON] (далі - відповідач 2) про стягнення коштів. Позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 21.09.2018 рок (т. 2 а.с. 91-102) обґрунтовані тим, що 22 вересня 2013 року,між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, від якого [INFO] народилася донька [PERSON] . З листопада 2012 року по теперішній час позивач обіймає посаду Першого заступника начальника Чорноморської ОДПІ ДФС в Одеській області. У грудні 2012 року позивач познайомилася з відповідачем 1, коли останній звернувся до неї за роз`ясненням з питання оподаткування оплати праці інвалідів, пояснюючи це бажанням створити фонд інвалідів на власному підприємстві, оскільки на той час обіймав посаду генерального директора та одного з засновників ТОВ "ТД "Левада". У травні 2013 року відповідач 1 попросив, щоб він з позивачем поїхали знайомитися з її бабусею, де він зробив позивачу пропозицію стати його дружиною. Після повернення додому була обрана дата весілля 22 вересня. З кінця травня 2013 року [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом однією сім`єю у будинку, який позивач на той час винаймала в Одеській області, Овідіопольському районі, смт. Лиманці За час фактичних шлюбних відносин починаючи з кінця травня 2013 року і по 22 вересня 2013 року [PERSON] та [PERSON] спільно проживали, вели спільний побут, турбувались один про одного, спілкувалися з колом близьких людей, мали спільних друзів, мали взаємні права та обов`язки притаманні подружжю, їздили на відпочинок, здійснювали спільні покупки: побутову техніку, весільну сукню та весільний костюм відповідачу 1, водний мотоцикл, великий проектор для перегляду фільмів, меблі та побутову техніку Наприкінці червня 2013 року в першій спільній подорожі на море до АРК, м. Ялти, позивач та відповідач 1 прийняли спільне рішення разом купити будинок, як тільки з`явиться така можливість. Про те, що є можливість спільно купити земельну ділянку з недобудованим будинком дізналися на початку липня 2013 року під час спільної подорожі до Греції. 29 липня 2013 року був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . З липня 2013 року [PERSON] та [PERSON] проживали як сім`я у вищевказаному будинку. 13 серпня 2013 року та 13 вересня 2013 року позивач з відповідачем 1 [PERSON] оформили у лізинг два автомобілі марки Audi А7 та Audi А8 в компанії ТОВ «Порше Лізинг Україна». Договори про фінансовий лізинг на вказані автомобілі були оформлені на відповідача [PERSON] 17 січня 2017 року відповідач 1 подав позов про розірвання шлюбу. На даний час в добровільному порядку майновий спір щодо поділу майна подружжя не вирішено. Під час шлюбу за спільної згоди були заощаджені грошові кошти, які зберігаються у відповідача 1 [PERSON] : 830 000,00 євро; 140 000,00 доларів США; 220 000,00 англійських фунтів стерлінгів; 4 500 000 грн. Крім того, відповідач по справі є учасником ТОВ «Українські напівфабрикати». Розмір внеску відповідача 1 до статутного капіталу вищевказаної юридичної особи становить 250 000 гривень та становить 50% статутного капіталу. Внесок до статутного капіталу в розмірі 200 000 грн. відповідачем було здійснено в січні 2014 року в період шлюбу з позивачем та з спільних сімейних коштів, однак без згоди позивача, як дружини, на витрачання наших спільних сімейних коштів на вклад до цього товариства. На думку позивача, слід здійснити розподіл вищевказаного майна - грошових коштів, заощаджених під час шлюбу та стягнути з відповідача 1 частину цих грошових коштів, а саме: 415 000,00 євро, 70 000,00 доларів США, 110 000,00 фунтів стерлінгів, 2 250 000 грн. та стягнути 100 000 грн. грошової компенсації за внесок у статутний капітал ТОВ «Українські напівфабрикати». Зважаючи на ту обставину, що у період з 01 червня 2013 по 22 вересня 2013 року [PERSON] з [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, а також за спільні кошти придбавали майно, то авансовий платіж 21 672 доларів США за Договором про фінансовий лізинг від 13.08.2013 № 00008179 та авансовий платіж в розмірі 47 970,66 у.е. за Договором про фінансовий лізинг від 13.09.2013 № 00008098 був зроблений ними за спільні кошти. Подальші лізингові платежі за цим договором також здійснювались в період зареєстрованого шлюбу. Всього було сплачено за Договором №00008179 від 13.08.2013р. 1 964 819,64 грн., що станом на 29.09.2017р. становило по курсу НБУ становить 74 088,22 долара США, за Договором про фінансовий лізинг від 13.09.2013 №00008098 сплачено 209 222.32 долара США. Однак, в серпні 2017 року відповідачем [PERSON] було прийнято рішення про припинення сплати лізингових платежів за вищевказаними Договорами фінансового лізингу від 13.08.2013 року та від 13.09.2013 року з метою створення заборгованості за лізинговими платежами та розірвання Договорів лізингу, та оформлення вказаних автомобілів по залишковій вартості несплачених лізингових платежів відповідно до умов Договору про фінансовий лізинг від 13.09.2013 №00008098 та Договору про фінансовий лізинг від 13.08.2013 №00008179 на [PERSON] . Таким чином, за період з 2013 року по вересень 2017 року за Договором фінансового лізингу №00008179 від 13.08.2013р. та Договором фінансового лізингу від 13.09.2013 №00008098 з метою придбання у власність двох авто було сплачено лізингових платежів на загальну суму 283 310.54 долара США, а тому підлягає стягненню компенсація на користь позивача половина сплачених лізингових платежів в розмірі 141 655,27 долара США. Враховуючи, що [PERSON] набула у власність, а позивачу не було сплачено (компенсовано) відповідачами 1/2 частину внесених подружжям лізингових платежів за вищезазначені автомобілі, на думку [PERSON] з відповідачів підлягає стягненню 1/2 частина сплачених лізингових платежів. Тому позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 21.09.2018 рок (т. 2 а.с. 91-102) просила суд: 1. Встановити факт спільного проживання однією сім`єю між [PERSON] та [PERSON] в період часу з 01.06.2013 року по 22.09.2013 року. 2. Визнати право спільної сумісної власності подружжя на наступне майно: 830 000,00 євро; 140 000,00 доларів США; 220 000,00 англійських фунтів стерлінгів; 4 500 000 гривень.; грошові кошти сплачені за Договором фінансового лізингу №00008179 від 13.08.2013р. та Договором фінансового лізингу від 13.09.2013 №00008098 на загальну суму 283 310.54 долара США; внесок до статутного капіталу ТОВ «Українські напівфабрикати» в розмірі 200 000 гривень; 3. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в порядку поділу майна подружжя грошові кошти в розмірі 415 000,00 євро, 70 000,00 доларів США, 110 000,00 англійських фунтів стерлінгів, 2 250 000,00 грн. 4. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частину внеску до статутного капіталу ТОВ «Українські напівфабрикати» в розмірі 100 000 гривень. 5. Стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частину сплачених грошових коштів за Договором фінансового лізингу №00008179 від 13.08.2013р. та Договором фінансового лізингу від 13.09.2013 №00008098 в розмірі 141 655.27 долара США. 6. Стягнути на користь позивача понесені судові витрати У відзиві на заяву про збільшення позовних вимог представник відповідача 1 вказала, що знайомство відповідача 1 з позивачем відбулося на початку літа 2013 року. В червні 2013 року у відповідача 1 склалися відносини з позивачем, які мали суто інтимний характер без наміру створення сім`ї. Позивача та відповідача не пов`язували відносини, притаманні подружжю, у сторін не було спільних прав та обов`язків, позивач та відповідач 1 не мали спільного проживання однією сім`єю. У той же час, у середині вересня 2013 року відповідачу 1 стало відомо, що позивач завагітніла від нього. З метою запобігання погіршення морально-психічного стану позивача у період вагітності, що могло мати негативні наслідки для дитини, між позивачем та відповідачем 1 було укладено шлюб. Відповідач 1 та [PERSON] перебувають у фактичних шлюбних відносинах з лютого 2004 року та по даний час. Подорож до Греції та АРК Крим, на які посилається позивач, не була спільним відпочинком сторін, а була здійснена у межах корпоративної подорожі, де позивач супроводжувала відповідача 1 разом із іншими особами. Договори лізингу були укладені до реєстрації шлюбу позивача та відповідача 1, метою їх укладення було задоволення особистих потреб відповідача 1, а не в інтересах сім`ї з позивачем, виконання зобов`язань щодо користування об`єктами лізингу аналогічно здійснювалося виключно відповідачем 1, зважаючи на офіційні відомості щодо його зобов`язань та матеріального стану, які є у публічному доступі. У позивача та відповідача - 1 відсутні спільні грошові кошти. Внески до статутного капіталу товариства було здійснено за особисті кошти відповідача 1. Платежі за договорами фінансового лізингу здійснювалися відповідачем 1 за особисті кошти. Відповідач 1 не був власником транспортних засобів Audi А7 та Audi А8 (виключно користувачем) та не міг вчиняти жодних правочинів щодо розпорядження об`єктами лізингу. Транспортні засоби відчужувалися власником ТОВ «Порше Лізинг Україна». Крім того, безпідставним вбачається стягнення такої компенсації з відповідача 2, яка не є членом подружжя, зважаючи на правову природу договору лізингу (що передбачає оплатне строкове користування), відсутність обов`язку лізингоодержувача придбавати предмет лізингу, завершений характер забов`язань за Договорами лізингу, відсутні підстави для стягнення грошової компенсації за майно, на що посилається позивач. Фактично, грошова компенсація, розрахована на сумі сплачених лізингових платежів, базується не на майні, що перебуває у власності подружжя, а на грошових коштах, що були сплачені відповідачем 1 у рахунок строкового оплатного користування транспортними засобами, які не перебували у власності останнього. Таким чином, у задоволенні даного позову слід відмовити. У відзиві на позовну заяву представник відповідача 2 вказала, що відповідач 1 придбала автомобілі у ТОВ «Порше Лізинг Україна», а стягнення компенсації з неї, яка не є членом подружжя, є безпідставним. Тому, просила відмовити у задоволенні позову в частині позовних вимог до [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представники відповідачів у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦПК України). Ухвалою суду від 29.05.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалами суду від 29.05.2018 року, 20.08.2018 року, 09.11.2018 року задоволені заяви позивача про забезпечення позову. Протокольною ухвалою суду 21.09.2018 року до матеріалів справи долучено відзиви відповідачів на позовну заяву. Ухвалою суду від 21.09.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі. Ухвалою суду від 21.09.2018 року витребувано у ТОВ «Порше Лізинг Україна» належним чином завірені копії документів. Протокольною ухвалою суду 05.11.2018 року прийнято до розгляду заяву при збільшення розміру позовних вимог, долучені заперечення на заяву про збільшення розміру позовних вимог, ухвалено викликати і допитати в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою суду від 05.11.2018 року витребувано документи у виконавчого комітету Чорноморської місткої ради Одеської області. 11.12.2018 року надійшли витребувані судом документи від ТОВ «Порше Лізинг Україна». Ухвалою суду від 20.12.2018 року витребувано документи у управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради. 09.01.2019 року надійшов лист від виконавчого комітету Чорноморської місткої ради Одеської області, а 11.02.2019 року - документи від управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради. Ухвалою суду від 10.04.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 01.07.2019 року клопотання про виклик свідків залишено без розгляду. Суд, заслухавши представників сторін та заявлених по праві свідків, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19.10.2018 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу встановлено, що сторони уклали шлюб 22 вересня 2013 р., що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис № 1744. Від шлюбу мають малолітню дочку - [PERSON] , [INFO] . Вказаним рішенням шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (т. 4 а.с. 133-134). Заочне рішення від 19.10.2018 року залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 15.05.2019 року (т. 4 а.с. 135-142). Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Так, звертаючись до суду з даним позовом позивач вказувала, що з кінця травня 2013 року [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом однією сім`єю, вели спільний побут, турбувались один про одного, спілкувалися з колом близьких людей, мали спільних друзів, мали взаємні права та обов`язки притаманні подружжю, їздили на відпочинок, здійснювали спільні покупки. Натомість, відповідач зазначав, що у червні 2013 року у відповідача 1 склалися відносини з позивачем, які мали суто інтимний характер без наміру створення сім`ї. Позивача та відповідача не пов`язували відносини, притаманні подружжю, у сторін не було спільних прав та обов`язків, позивач та відповідач 1 не мали спільного проживання однією сім`єю, а рішення укласти шлюб було прийнято лише після того, як стало відомо про вагітність позивача. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомив, що у кінці травня - на початку червня 2013 року [PERSON] та [PERSON] їздили разом на відпочинок у м. Ялта. Позивач представила відповідача 1 як свого чоловіка, а останній повідомив свідкові, що [PERSON] та [PERSON] мають намір одружитися і купити будинок у м. Одеса чи поруч з м. Одеса. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засідання пояснили, що з [PERSON] вони познайомилася у липні 2013 року, коли [PERSON] запросила свідків у будинок, що знаходився біля м. Одеса. У даному будинку [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, підтримували сімейні відносини, вели побут. [PERSON] говорив, що має намір одружитися з позивачем. Зі слів [PERSON] свідкам відомо, що позивач та відповідач 1 проживали разом з травня 2013 року у будинку, що винаймала позивач. Фото, розміщене в т. 2 на а.с. 166 зроблене у липні 2013 року, на якому є і допитані свідки. Допитана свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що [PERSON] та [PERSON] з липня 2013 року проживали разом, приймали рішення щодо покупок автомобіля та весільної сукні позивачу, разом купили будинок, у якому свідок неодноразово була. Таким чином, із фото, розміщеного в т. 2 на а.с. 166 вбачається, що воно було зроблене у липні 2013 року у будинку, який знаходиться у Одеській обл ., на фото є, зокрема, свідки [PERSON] та [PERSON] , а також [PERSON] та [PERSON] . Також із копії ваучерів (т. 2 а.с. 131-132) вбачається, що [PERSON] (дошлюбне прізвище позивача) та [PERSON] разом їздили за кордон у липні 2013 року. При цьому, досліджуючи заяву [PERSON] від 29.11.2018 року, справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рубановою І.Р. (т. а.с. 114) встановлено що [PERSON] познайомила [PERSON] (бабуся позивача) із [PERSON] у травні 2013 року як із своїм фактичним чоловіком, з яким підтримувала фактичні шлюбні відносини. Відповідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Стаття 74 СК України визначає, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року N 6-2253цс15. У справі, що розглядається, судом встановлено, що з липня 2013 року по дату фактичного укладення шлюбу (22 вересня 2013 року) [PERSON] та [PERSON] вели спільний побут, спілкувалися з колом близьких людей, мали спільних друзів, мали взаємні права та обов`язки притаманні подружжю, їздили на відпочинок, тобто фактично проживали однією сім`єю до часу фактичної реєстрації шлюбу. Проте, твердження позивача, що саме з 01.06.2013 року вони разом із відповідачем 1 фактично проживали однією сім`єю не підтверджені належними та допустимими доказами, адже як із заяви [PERSON] від 29.11.2018 року, так із показів свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що дана інформація їм відома лише зі слів позивача. Із показів свідка [PERSON] можливо встановити лише факт спільного відпочинку [PERSON] та [PERSON] на початку червня 2013 року, що не є беззаперечним доказом фактичних шлюбних відносин між ними. Натомість, з липня 2013 року позивач та відповідач 1 уже проживали однією сім`єю. Таким чином, позов в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період часу з 01.07.2013 року по 22.09.2013 року підлягає задоволенню. При цьому, суд не приймає до уваги посилання сторони відповідача про перебування відповідачів 1 та 2 у фактичних шлюбних відносинах у спірних період, оскільки предмет спору за рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.06.2015 року є визнання батьком дитини [PERSON] , [INFO] відповідача 1, тобто стосується відносин між відповідачами до 2005 року. У цій же справі встановлено факт проживання однією сім`єю сторін з липня по вересень 2013 року, а тому, вищевказане судове рішення не є преюдиційним для цієї справи з огляду на різні часові періоди шлюбних відносин відповідача 1. Жодних посилань чи встановлених фактів спільного проживання відповідачів у спірний період 2013 року визначене судове рішення не містить. У відповідності до вимог ч. 7 ст. 82 ЦПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Розглядаючи позовні вимоги щодо стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації за 1/2 частину сплачених грошових коштів за Договором фінансового лізингу №00008179 від 13.08.2013р. та Договором фінансового лізингу від 13.09.2013 №00008098 в розмірі 141 655.27 долара США судом встановлені наступні обставини. Як зазначає позивач, рішення про придбання автомобілів у фінансовий лізинг було прийнято спільно з відповідачем 1. Судом встановлено, що 13.08.2013 року між [PERSON] та ТОВ «Порше Лізинг Україна» був укладений Договір про фінансовий лізинг від 13.08.2013 №00008179 (надалі - Договір від 13.08.2013 року), предметом якого став автомобіль Audi А7 Sportback 2.8 FSI, рік виробництва 2013, шасі № [NUMBER] , двигун [NUMBER] (т. 3 а.с. 44). 13.09.2013 року між [PERSON] та ТОВ «Порше Лізинг Україна» був укладений Договір про фінансовий лізинг від 13.09.2013 №00008098 (надалі - Договір від 13.09.2013 року), предметом якого став автомобіль Audi А8 Long 4.0 TFSI, рік виробництва 2013, шасі № [NUMBER] , двигун [NUMBER] [NUMBER] (т. 3 а.с. 10). Автомобілі Audi А7 були передані [PERSON] , про що свідчать відповідні акти прийому передачі (т. 3 а.с. 27-61). Предметом лізингу за Цим контрактом є транспортний засіб, зазначений у Контракті. Порше Лізинг Україна придбаває Об`єкт лізингу та передає Лізингоодержувачу Об`єкт лізингу на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями застосованого українського законодавства та цього Контракту. Лізингоодержувач користується об`єктом лізингу на умовах фінансового лізингу згідно з положенням чинного законодавства України та забезпечує експлуатацію Об`єкта лізингу у відповідності до цього Контракту. Після завершення строку дії лізингу за Контрактом Лізингоодержувач придбаває Об`єкт лізингу у Порше Лізинг Україна за купівельною ціною, що буде визначено Порше Лізинг Україна з урахуванням виконання Лізингоодержувачем своїх зобов`язань щодо сплати Лізингових платежів та інших Платежів, які підлягаю виплаті за цим контрактом. За умови повної сплати Лізингоодержувачем всіх Платежів за Контрактом, а також виходячи з припущення, що відповідне законодавство України, що регулює відносини за Контрактом, не зазнає змін, після остаточного погашення Лізингоодержувачем всіх належних до сплати Платежів за Контрактом, купівельна ціна Об`єкта лізингу буде вважатися належним чином сплаченою Лізингоодержувачем. У разі неповної сплати Лізингоодержувачем будь-яких Платежів за Котрактом розмір купівельної ціни буде визначений відповідним чином (п.п. 3.1. - 3.4. Додатку до Договорів про фінансовий лізинг «Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу»). Відповідно до п. 3.6. Додатку до Договорів про фінансовий лізинг «Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу», сторони погодили, що у випадку, якщо Лізингоодержувачем є фізична особа, Контракт укладається з метою забезпечення особистих потреб Лізингоодержувача, що не пов`язані з його господарською діяльністю; якщо Лізингоодержувачем є фізична особа-особа підприємець або юридична особа, Контракт укладається з метою забезпечення господарської діяльності Лізингоодержувача (т. 3 а.с. 15-26, 49-60). Пунктами 4.1., 4.2. Додатку до Договорів про фінансовий лізинг «Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу» визначено, що Порше Лізинг Україна зберігатиме за собою право власності за об`єкти лізингу, в той час, як Лізингоодержувач матиме право на експлуатацію Об`єкта лізингу впродовж усього строку дії Контракту (окрім випадків, коли Порше Лізинг Україна матиме право розірвати цей Контракт/відмовитися від Контракту та вимагати повернення Об`єкта лізингу, як зазначено у цьому Контракті. Після завершення строку дії цього Контракту та здійснення останнього Лізингового платежу, інших платежів за цим Контрактом і виконання своїх зобов`язань Лізингоодержувачем, право власності на Об`єкт лізингу перейде до Лізингоодержувача. З цією метою Сторони укладуть договір купівлі-продажу, підпишуть додаткову угоду до цього Контракту або оформлять таке придбання в інший спосіб, визначений Порше Лізинг Україна. Як вбачається із Договору від 13.08.2013 року та Договору від 13.09.2013 року, їх було укладено з відповідачем 1 як з фізичною особою, а отже використовувались з метою забезпечення особистих потреб. Із показань свідків [PERSON] та [PERSON] встановлено, що одним із автомобілів користувалася і позивач. Отже, автомобілі використовувалися для потреб колишнього подружжя. При цьому, лізингові платежі сплачувались [PERSON] в той час, коли він перебував у шлюбі з [PERSON] Взяті на себе грошові зобов`язання за укладеним договорами [PERSON] не виконав належним чином, а тому ТОВ «Порше Лізинг Україна» отримано відповідні виконавчі написи від 01.07.2017 року про повернення об`єктів фінансового лізингу (т. 3 а.с. 31, 65). У подальшому, 08.06.2017 року державними виконавцями Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрито виконавчі провадження (т. 3 а.с. 33-34, 68-69), а 10.08.2017 року та 06.09.2017 року автомобілі повернуто представнику ТОВ «Порше Лізинг Україна» (а.с. 38, 73). 04.09.2017 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу/поставки бувшого у користуванні автомобіля, предметом якого став автомобіль Audi А8 Long 4.0 TFSI, рік виробництва 2013, шасі № [NUMBER] (т. 3 а.с. 42). Із умов вказаного договору та Акту прийому-передачі від 04.09.2017 року вбачається, що автомобіль було передано [PERSON] у власність та користування після того, як остання сплатила суму коштів, визначених договором, на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» (т. 3 а.с. 43). 02.10.2017 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу/поставки бувшого у користуванні автомобіля, предметом якого став автомобіль Audi А7 Sportback 2.8 FSI, рік виробництва 2013, шасі № [NUMBER] (т. 3 а.с. 76). Із умов вказаного договору та Акту прийому-передачі від 23.10.2017 року вбачається, що автомобіль було передано [PERSON] у власність та користування після того, як остання сплатила суму коштів, визначених договором, на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» (т. 3 а.с. 77). Статтею 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. В свою чергу, слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Як передбачено в ч.ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, у відповідності до вимог ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч.6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч.6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. При цьому, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 05.04.2017 року по справі №6-399цс17, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Крім того, як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України від 25.11.2015 року по справі №6-2333цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за яке таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Аналогічна правова позиція також викладена й в постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року по справі №6-79цс13. Як вказано у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (ч. 4 ст. 71 СК України). Так, у судовому засіданні знайшов підтвердження факт, що лізингові платежі здійснювались у період шлюбу за спільні кошти подружжя, а позивач використовувала один із автомобілів для власних потреб. Проте, вказані транспортні засоби ніколи не були у власності відповідача 1, а лише за договорами лізингу перебували у його користуванні, при цьому, позивач також використовувала один із автомобілів, що вбачається їх показань свідків та її декларації за 2015 2016 р.р. Відповідно, [PERSON] не здійснював відчуження автомобілів, а продав [PERSON] транспортні засобі їх законний власник - ТОВ «Порше Лізинг Україна» після вилучення у [PERSON] у зв`язку з несплатою останнім лізингових платежів. Оскільки поділу підлягають лише доходи та майно, набуде подружжям за час шлюбу, чого не відбулося у даному випадку, стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсації за видатки, здійснені у шлюбі з її відома є безпідставним. Крім того, безпідставне є стягнення половини сплачених лізингових платежів з [PERSON] , яка не є членом подружжя, а лише придбала автомобілі у власника ТОВ «Порше Лізинг Україна». Вирішуючи питання визнання право спільної сумісної власності на грошові кошти та внесок до статутного капіталу ТОВ «Українські напівфабрикати» суд керується наступним. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] є одним із засновників ТОВ «Українські напівфабрикати», розмір внеску до статутного капіталу якого становить 250 000,00 грн. (т. 2 а.с. 120-125). Так, частку у сумі 50 000,00 грн. статутного капіталу ТОВ «Українські напівфабрикати» [PERSON] вніс 07.12.2012 року, а ще 200 000,00 грн. - 20.12.2013 року, що вбачається із протоколів загальних зборів учасників товариства (т. 3 а.с. 163-165, 196-198). Таким чином, 200 000,00 грн. були внесені [PERSON] у період перебування у шлюбі з [PERSON] з числа спільних коштів подружжя. Як вказано у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі №3-38цс15, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства. Таких по суті висновків дійшов і суд касаційної інстанції під час розгляду касаційних скарг у справах № 6-39503св12, 6-39768ск12, 6-49553св12, 6-23274св13, 6-38503св14, 6-33283св14 в частині, що стосується неврахування при поділі спільного майна подружжя вартості внеску до статутного капіталу товариства. Отже, внесені [PERSON] кошти подружжя у сумі 200 000,00 грн. до статутного капіталу ТОВ «Українські напівфабрикати» на даний час є власністю цього товариства, а не спільною власністю позивача та відповідача 1, а у [PERSON] виникає право вимоги половини внесених коштів з [PERSON] , у зв`язку з чим позовні вимоги у цій частині слід задовольнити та стягнути з останнього на користь позивача 100 000,00 грн. Із щорічних декларацій [PERSON] за 2016 та 2017 р.р. вбачається, що останній володіє такими грошовими активами: 830 000,00 євро, 140 000,00 доларів США, 220 000,00 англійських фунтів стерлінгів, 4 500 000,00 гривень, що на думку [PERSON] є спільною власністю подружжя та підлягає поділу. У той же час, відповідач 1 вказував, що спільних коштів з позивачем у них немає, а вказані у деклараціях за 2016 рік та 2017 рік грошові активи є його особистою приватною власністю, з чим суд погодитись не може. У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Норми ст.ст. 60, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Так, у матеріалах справи відсутні докази того, що 830 000,00 євро, 140 000,00 доларів США, 220 000,00 англійських фунтів стерлінгів, 4 500 000,00 гривень [PERSON] мав до часу фактичних шлюбних відносин з позивачем та укладенню з нею шлюбу, а довідка про доходи за 2013 року (т. 2 а.с. 214) не може слугувати таким доказом з огляду на те, що за її відомостями за 2013 рік дохід відповідача 1 склав 16 611 650,63 грн. Інших доказів наявності коштів у [PERSON] до часу фактичних шлюбних відносин з позивачем та укладенню з нею шлюбу стороною відповідача, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, не надано. Невнесення до декларації [PERSON] вказаних грошових активів не свідчить про те, що дані кошти є особистою власністю [PERSON] . Тому, враховуючи час набуття коштів та джерело їх набуття, а саме, обидва подружжя працювали та отримували дохід, як вбачається їх декларацій за відповідний період, кошти у сумі 830 000,00 євро, 140 000,00 доларів США, 220 000,00 англійських фунтів стерлінгів, 4 500 000,00 гривень є спільною сумісною власністю подружжя з огляду на положення ч. 1 ст. 60 СК України. При цьому, відповідно до ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України). Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях (ч. 1 ст. 533 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України). Оскільки безпосереднім предметом поділу є кошти у іноземній валюті, слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в порядку поділу майна подружжя грошові кошти в розмірі 415 000,00 євро, 70 000,00 доларів США, 110 000,00 англійських фунтів стерлінгів, 2 250 000,00 грн., у зв`язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як вказано в п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Беручи до уваги вимоги чинного законодавства України, зважаючи на обставини встановлені під час розгляду справи, суд приходить до висновку про необхідність встановлення факту спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] в період часу з 01.07.2013 року по 22.09.2013 року; визнати право спільної сумісної власності подружжя на 830 000,00 євро; 140 000,00 доларів США; 220 000,00 англійських фунтів стерлінгів; 4 500 000 гривень; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в порядку поділу майна подружжя грошові кошти в розмірі 415 000,00 євро, 70 000,00 доларів США, 110 000,00 англійських фунтів стерлінгів, 2 250 000,00 грн., грошову компенсацію за 1/2 частину внеску до статутного капіталу ТОВ «Українські напівфабрикати» в розмірі 100 000 грн., у зв`язку з чим даний позов підлягає частковому засіданню. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За час розгляду справи [PERSON] було сплачено судовий збір у сумі 8 810,00 грн. за подачу даної позовної заяви та 1 057,20 грн. на подачу трьох заяв про забезпечення позову та 352,40 грн. за подачу заяви про забезпечення доказів, які були задоволені відповідними ухвалами суду. Отже, загальна сума сплаченого судового збору у сумі 10 219,60 грн. підлягаю стягненню з відповідача 1 на користь позивача. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Враховуючи викладене,

Outcome: partial