Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів на утримання дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є матір'ю [PERSON], [INFO]. Із батьком дитини - відповідачем [PERSON] позивачка у зареєстрованому шлюбі не перебувала. До січня 2017 року вона разом з дочкою проживала за місцем своєї реєстрації у квартирі [ADDRESS], однак на початку січня 2017 року відповідач самостійно без її згоди змінив місце проживання малолітньої дитини і на даний час всіляко перешкоджає їй у спілкуванні з дитиною. У зв'язку із незаконними діями відповідача вона неодноразово зверталася з відповідними заявами до поліції, органу опіки та піклування, прокуратури, однак ці звернення не дали позитивного результату. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], разом з нею, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки у розмірі ? частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дитини. 17.04.2018 року до суду надійшов Відзив на позовну заяву відповідача. Відповідно до викладених у відзиві заперечень відповідач з позовними вимогами не погоджується, оскільки у січні 2017 року вони разом з позивачкою та дочкою переїхали проживати до квартири його матері у м. Гостомель, при цьому між ними виникла сварка, після якої позивачка забрала старшу дитину та виїхала з квартири, залишивши молодшу дочку з батьком. Протягом тривалого часу позивачка не відвідувала дитину, не цікавилася її станом, розвитком, не приймала участь в її вихованні. Відповідач вважає, що дитина повинна залишитися проживати разом з ним, а тому просить у задоволенні позову відмовити. 17.04.2018 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини. Вказаний позов мотивований тим, що сторони проживали однією сім'єю з 2012 року, [INFO] у них народилася дочка [PERSON]. У січні 2017 року між сторонами виникла сварка, після чого відповідачка разом із старшою дочкою виїхала з квартири, залишивши малолітню дочку [PERSON] разом з батьком. Протягом тривалого часу вона не цікавилася дитиною, не приїздила до неї, не надавала будь-яку допомогу в її догляді. На даний час у позивача створені всі умови для проживання дитини, її розвитку, він тривалий час займається вихованням дитини, доглядом за нею, а тому вважає за необхідне, щоб дитина і надалі проживала разом з ним. На підставі викладеного відповідач звертається до суду із даним зустрічним позовом, в якому просить суд визначити місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO], разом з батьком, а також стягнути з відповідачки за зустрічним позовом на його користь аліменти на утримання малолітньої дочки у розмірі ? частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дитини. 09.07.2018 року до суду надійшла відповідь на відзив позивачки за основним позовом, в якій вона вказує про те, що негативна поведінка відповідача, у тому числі зловживання алкогольними напоями, призвела до того, що вона вимушена була виїхати з квартири, де вони спільно проживали. На початку січня 2017 року відповідач попросив її приїхати разом з дочками до нього в гості. Коли вони приїхали, то між ними виникла сварка, після чого відповідач забрав молодшу дочку, а її разом із старшою дочкою вигнав з квартири. На неодноразові звернення до відповідача повернути дитину він не реагував. Протягом тривалого часу вона намагалася повернути дитину, їздила до квартири, де проживав відповідач, але попасти до квартири не змогла через перешкоди, які чинив відповідач. Також вона неодноразово зверталася до поліції, органу опіки та піклування, прокуратури, але до цього часу ситуація не вирішена. 10.07.2018 року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому викладені обставини, що зазначені у позові та відповіді на відзив. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.09.2018 року задоволено клопотання відповідача про прийняття зустрічного позову. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03.12.2018 року за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Ірпінської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів - залишено без розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник повністю підтримали свої позовні вимоги, просили їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської РДА - у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Ірпінської міської ради - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, вивчивши письмові матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних стосунках у період з 2012 року по кінець 2016 року включно. У період перебування у фактичних шлюбних стосунках у сторін по справі народилася дочка [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, де батьками дитини записані - батьком [PERSON], матір'ю [PERSON]. Судом встановлено, що у січні 2017 року сторони проживають окремо, при цьому відповідачка залишила малолітню дитину [PERSON] у квартирі, де проживає батько, забравши старшу дочку. З того часу малолітня [PERSON] проживає разом із своїм батьком [PERSON], що підтверджується Актами від 25.07.2017 року та від 04.08.2017 року, складеними депутатом Гостомельської селищної ради Мовчуном Т.М. З того часу у сторін склалися складні стосунки, що призвело до неодноразового звернення відповідачки до органів поліції, органу опіки та піклування, прокуратури, але до позивача відповідачка не зверталася для вирішення спірних питань щодо повернення дитини та спілкування з нею. Відповідно до Довідки Ірпінського міського центру первинної медико-санітарної допомоги від 23.06.2017 року 30.01.2017 року дитина [PERSON] прибула без амбулаторної картки, на щомісячні профілактичні огляди та консультації дитину приводить її бабуся, яка сумлінно виконує рекомендації лікаря щодо догляду та лікування. Статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов"язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв"язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, відповідно до Висновку Органу опіки та піклування Ірпінської міської ради від 11.07.2017 року визначено місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON] Згідно вказаного Висновку [PERSON] є власником трикімнатної квартири [ADDRESS], створила належні умови для проживання дитини, має самостійний дохід (отримує виплати як малозабезпечена, одинока мати), позитивно характеризується за місцем проживання. Також зазначено, що батько [PERSON] створив належні умови для проживання дитини, має самостійний дохід, позитивно характеризується за місцем проживання. Але при цьому слід зазначити, що висновок був складений Органом опіки та піклування у липні 2017 року, тобто більше року тому, за цей час змінилися певні обставини, зокрема, той факт, що за час перебування даної справи на розгляді у суді відповідачка навідувалася до дитини лише декілька разів, а у судові засідання перестала з'являтися ще у серпні 2018 року. З урахуванням встановлених у справі обставин та відношення відповідачки [PERSON] до дитини та відсутністю зацікавленості у розгляді даної справи, не підтримання нею свого позову про визначення місця проживання дитини з матір'ю, суд вважає за можливе не брати до уваги висновок Органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини з матір'ю. Вирішуючи вимоги кожної із сторін суд враховує наступні вимоги закону. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов»язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім»ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Згідно ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дитини у даний час необхідно, враховуючи ситуацію, що склалася між сторонами та з дитиною, неадекватну поведінку матері дитини, стан здоров'я дитини. Крім того, Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовими рішеннями, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем [PERSON] наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визначення місця проживання малолітньої дитини разом з ним, а тому суд вважає його позов підставним та обґрунтованим, а тому таким, що підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов?язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На даний час неповнолітня дитина [PERSON] перебуває на утриманні батька, він повністю опікується дитиною, здійснює за нею догляд, утримує матеріально та займається вихованням дитини. Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров?я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4)інші обставини, що мають істотне значення. Так, в судовому засіданні встановлений та доведений доказами той факт, що неповнолітня дитина знаходиться на утриманні свого батька, при цьому мати дитини не працює, але є працездатною особою, у добровільному порядку відмовляється надавати матеріальну допомогу, тому, враховуючи матеріальний стан сторін, суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дочки. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує вимоги ст. 182, 183 Сімейного Кодексу України і приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідача аліментів в частковому відношенні до її заробітку (доходу), а саме у розмірі ? частини з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно до повноліття дитини, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з моменту звернення до суду і до повноліття дитини. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 704, 80 грн., а також з відповідачки [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704, 80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved