Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

У травні 2016 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 17.06.2005 року вона працювала на різних посадах в КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» та наказом по підприємству №12 о/с від 09.02.2016 року її було звільнено з займаної посади за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. З отриманої на адвокатський запит інформації у березні 2016 року та після ознайомлення з матеріалами цивільної справи №725/379/15ц у травні 2016 року їй стало відомо, що наказом по підприємству з 01.04.2013 року по 01.10.2014 року для неї та інших працівників аеропорту, крім керівників, було встановлено робочий час в розмірі 50% від місячної норми робочого часу - 87,5 годин, а з 01.10.2014 року для неї введено підсумковий облік робочого часу у відповідності з графіком виходу на роботу із 80 %-ю оплатою заробітної плати до її звільнення включно. Вважає, що всі накази відповідача про встановлення неповного робочого часу, в тому числі наказ №01-04/217 від 30.10.2015 року «Про встановлення особливого неповного робочого часу за листопад 2015 року» до 22.02.2015 року не відповідають положенням галузевої угоди, колективного договору та законодавства про працю, оскільки не доводились до працівників за два місяці до їх прийняття, а також у зв'язку з невідповідністю строку на який може встановлюватися неповний робочий день умовам колективного договору діючого на підприємстві і обмеженням у виплаті доплат і надбавок, які встановлені галузевою угодою і колективним договором. Крім того зазначала, що відповідачем на протязі тривалого періоду виплачувалась їй занижена заробітна плата про отримання якої вона розписувалась у розрахункових відомостях, вважаючи що розписувалась за отримання розрахункових листів, які їй надані не були. Починаючи з наступного дня після звільнення по день звернення з даним позовом до суду позивачем затримано виплату їй заробітної плати в сумі 20394,39 грн., та враховуючи час затримки заробітної плати при звільненні, а саме 84 дні та середньоденної заробітної плати за січень-лютий 2014 року, розмір заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 14266,56 грн. В судовому засіданні позивач уточнила позовні вимоги та просила визнати незаконними дії КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» щодо зміни істотних умов праці із встановленням неповного робочого часу [PERSON], працюючої на посаді агента з організації обслуговування авіаперевезень (пасажирських) служби організації авіаційних перевезень КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» з 01.04.2013 року по 22.02.2016 року за відповідними наказами; стягнути з відповідача на її користь незаконно занижену та несплачену заробітну плату в якості розрахунку при звільненні в сумі 20394,39 грн. за період з квітня 2015 року по 22 лютого 2016 року; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 5923, 31 грн. за період з 01.04.2013 року по 22.02.2016 року. Також, відповідно до заяви про збільшення позовних вимог просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невчасну виплату в сумі 5923,31 грн. станом на 10.07.2016 року нараховану та незаконно занижену та несплачену заробітну плату при звільнені в сумі 20394,39 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Справа слухалась у відсутності представника відповідача, який не з'явився в судове засідання незважаючи на те, що належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи. Про причини своєї неявки суд не повідомив і не подав відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у його відсутності. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В судовому засіданні позивач не заперечувала проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, а тому суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Відповідно до письмових заперечень відповідача, які містяться в матеріалах справи, останній заперечував проти задоволення вказаного позову та зазначав, що трудовим законодавством передбачено право власника змінювати істотні умови праці, в тому числі режим роботи, встановлювати або скасовувати неповний робочий час без згоди працівника. Після зміни істотних умов праці позивач продовжувала працювати на підприємстві, тим самим прийняла нові умови праці та про бажання звільнитись з підстав передбачених ч. 6 ст. 36 КЗпП України не заявляла. Вважає, що проведений позивачем розрахунок заборгованості по невиплаченій при звільнені заробітній платі не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки вона працювала 80 % робочого часу та отримувала заробітну плату за фактично відпрацьований час, а просить стягнути з відповідача суму, яку розраховувала зі 100 % робочого часу, але на таких умовах [PERSON] не працювала. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 17.06.2005 року позивач працювала на різних посадах в КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» та 01.12.2015 року її було призначено на посаду агента з організації обслуговування авіаперевезень (пасажирських) служби організації авіаційних перевезень (а/с 5-6). Відповідно до витягу з наказу №12 о/с від 09.02.2016 року, [PERSON] було звільнено з роботи з 22.02.2016 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з наданням грошової компенсації за невикористану відпустку в кількості 16 календарних днів (а/с 7). У відповідності до вимог ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 року № 4рп-2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку із положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу, роз'яснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, встановлені ст. 116 Кодексу, а саме - в день звільнення, а бо не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 цього Кодексу, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з роз'яснень, які містяться в п. 5 постанови пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав. Як вбачається зі змісту позовних вимог та пояснень позивача в судовому засіданні, остання вважає, що відповідач з 01.04.2013 року по дату її звільнення незаконно змінив істотні умови праці та встановив неповний робочий час без її відома, що призвело до незаконного заниження заробітної плати, у зв'язку з чим з останнього слід стягнути незаконно занижену заробітну плату, яка не була виплачена їй на час звільнення. Судом встановлено, що відповідач 29.03.2013 року видав наказ №1.6-50, згідно якого призупинив з 01.04.2013 року виплату працівникам КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» всіх доплат встановлених Галузевою угодою і Колективним договором, здійснювати оплату тільки за посадовий оклад і вислугу років та встановив на квітень 2013 року для заступників директора, начальників відділів та служб КП "Міжнародний аеропорт "Чернівці", робочий час у розмірі 40% від місячної норми робочого часу - 70,0 год.,а для працівників інших категорій робочий час в розмірі 50% від місячної норми робочого часу - 87,5 год., зокрема і для позивача. Головного бухгалтера зобов'язано здійснювати нарахування заробітної плати згідно встановлених посадових окладів за фактично відпрацьований час (а/с 13). В подальшому дія наказу № 1.6-50 від 29.03.2013 року «Про встановлення неповного робочого часу на квітень 2013 року» продовжена по жовтень 2014 року та з 01.01.2014 року норма робочого часу підлягала постійному коригуванню (а/с 14-32). Згідно наказу відповідача №01-04/217 від 30.10.2015 року для позивача введено підсумковий облік робочого часу у відповідності з графіком виходу на роботу із 80%-ю оплатою заробітної плати (а/с 10). Як вбачається зі змісту колективного договору на 2014-2015 роки, схваленого загальними зборами трудового колективу КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці», на роботодавців покладено наступні обов'язки вживати заходів щодо недопущення звільнення працівників з ініціативи власника, перед якими не погашена заборгованість із заробітної плати та інших виплат; за працівниками, які працюють в режимі неповного робочого часу, зберігаються права, пільги та гарантії, передбачені колективними договорами (а/с 32). Також, сторони колективного договору домовились про встановлення мінімальної тарифної ставки (посадовий оклад) робітника першого розряду у розмірі не менш 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Величина тарифних ставок за кожним із розрядів 6-ти розрядної тарифної сітки визначається в діапазоні 1-1,95 (1 р. - 1,0; 2 р. - 1.15; З р. -1.32; 4 p.- 1,51; 5 p.- 1,72; 6 p.-1,95). Відповідно до п. 6.1 Колективного договору сторони домовились узгоджувати з профспілковою стороною будь-які зміни тривалості робочого дня (тижня), режиму праці і відпочинку на підприємстві, в окремих підрозділах, для категорій або окремих працівників та попереджувати працівників про такі зміни за два місяці до їх запровадження (крім екстремальних випадків). У відповідності до вимог ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди», ст.. 18 КЗпП України, умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов'язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України до істотних умов праці віднесено: система та розмір оплати праці, пільги, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад та інші. Зміна істотних умов праці відбувається з дотриманням встановленої процедури їх здійснення і тільки у випадках зміни в організації виробництва та праці. Про зміну істотних умов праці працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Отже, зміна обсягу робочого часу відноситься до істотних умов праці та матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що про встановлення неповного робочого часу позивач повідомлялась належним чином, крім того встановлення неповного робочого часу відповідно до наказу від 29.03.2013 року №1.6-50 та іншими, які продовжують його дію не відповідає строку на який може встановлюватися неповний робочий день умовам колективного договору діючого на підприємстві і обмеженням у виплаті доплат і надбавок, які встановлені вказаним колективним договором. Оскільки відповідачем неправомірно встановлено неповний робочий час позивачу та нараховувалась заробітна плата відповідно до фактично відпрацьованого неповного робочого дня, розрахунки з позивачем при її звільненні були проведенні , виходячи із розміру заниженої заробітної плати. Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Як вбачається з розрахунку залишку невиплаченої заробітної плати, заборгованість відповідача перед позивачем становить 20394,39 грн. та вказаний розрахунок не спростований будь-якими належними і допустимими доказами, а наявні в матеріалах справи довідки відповідача про відсутність заборгованості перед позивачем не підтверджені доказами та не містять інформації про те, що розрахунки з позивачем були проведенні за повний робочий час. Таким чином, враховуючи положення ст.ст. 116,117,233 КЗпП України, а також те, що відповідачем неправомірно було встановлено позивачу неповний робочий час, суд приходить до висновку, що з КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» на користь [PERSON] підлягає стягненню занижена та несплачена заробітна плата в якості розрахунку при звільнені в сумі 20394,39 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5923,31 грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved