Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що вона є головним квартиронаймачем квартири № 3 в будинку № 27 «а» по вулиці Першій Ливарній в місті Запоріжжі. У зазначеній квартирі окрім неї зареєстрований її син [PERSON], [INFO], який фактично не проживає у квартирі та нею не користується з 2015 року. У 2015 році [PERSON] виїхав з квартири за власним бажанням, забравши при цьому всі свої речі. З цього часу вони майже не спілкуються та не бачаться. На підставі викладеного, просить суд визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою № 3 в будинку № 27 «а» по вулиці Першій Ливарній в м. Запоріжжі. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що на позовних вимогах [PERSON] наполягає та просив суд ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказах. Відповідачі [PERSON] у судове засідання не зявився, хоча про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи до суду від нього не надходило. Статтею 157 ЦПК України визначено, що суд розглядає справу протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п»ятнадцять днів. Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених у ст. 6 Закону України « Про статус суддів»: - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об»єктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків. Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України, наведених рішень Європейського суду з прав людини, взявши до увагу заяву позивача та з урахуванням того, що справа перебуває в провадженні суду значний час, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін по справі та ухвалою від 30 листопада 2017 року ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги заяву представника позивача, приходить до наступного. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] є головним квартиронаймачем квартири № 3 в будинку № 27 «а» по вулиці Першій Ливарній в місті Запоріжжі на підставі типового договору науму житла у будинках державного і комунального житлового фонду від 13 березня 2000 року, укладеного між КП «ВРЕЖО №2» в особі його керівника, та [PERSON]. (а.с. 6-7) У зазначеній квартирі окрім [PERSON] зареєстрований її син [PERSON], [INFO], який фактично не проживає у квартирі та нею не користується з 2015 року, оскільки у 2015 році [PERSON] виїхав з квартири за власним бажанням, забравши при цьому всі свої речі. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Стаття 47 Конституції України та ст.9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користування інакше ніж з підстав і в порядку, визначеним законом. Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Відповідно до зазначених правових норм [PERSON], який вселився в спірне жиле приміщення на законних підставах, має обґрунтовану презумпцію права на користування жилим приміщенням. А відтак, позовні вимоги, направлені на позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням, можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі. За роз"ясненнями п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.85 року із подальшими змінами „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім"ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Факт не проживання з 2015 року [PERSON] у квартирі № 3 в будинку № 27 «а» по вулиці Першій Ливарній в місті Запоріжжі підтверджується актом про фактичне не проживання, складеним 10 серпня 2017 року. (а.с. 8) Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Аналізуючи перелічені норми цивільного права, взявши до уваги надані стороною позивача докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved