Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

05 березня 2015 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить суд Визнати недійсною третейську угоду № В-10/0009/11/227/01 від 28 жовтня 2011 року укладену між КС «Центр фінансових послуг» та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] В обґрунтування позовних вимог позивається на те, що 28 жовтня 2011 року у місті Львові між відповідачем та [PERSON] укладено кредитний договір № В-10/0009/11/227/01 кредитної лінії, відповідно до якого відповідач зобов'язався надати позивачу кредит в сумі 100 000 гривень. В той же день, тобто 28.10.2011 року між відповідачем та співпозивачами укладено договори поруки за № В - 10/0009/11/227/01. Також, 28 жовтня 2011 року між КС «Центр фінансових послуг» та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладено третейську угоду № В-10/0009/11/227/01, відповідно до якої всі спори, які виникнуть між сторонами та стосуватимуться кредитного договору, договору поруки, договору застави, договору поруки до договору застави за № В - 10/0009/11/227/01 розглядатимуться Постійно діючим третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» відповідно до регламенту останнього. Відповідно до п. 1.2 кредитного договору № В-10/0009/11/227/01 кредитодавець надає Позичальнику кредит на споживчі потреби. Вважають зазначену третейську угоду № В-10/0009/11/227/01 такою, що порушує їх права, крім цього вказують на те, що третейська угода до зазначеного кредитного договору була обов'язковою для позивача на час укладення Договору, і позивач не мав реальної можливості внести свої пропозиції щодо зміни умов Договору. Тому вони змушені звернутися до суду з позовом, просять позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] підтримав позов з підстав, викладених в позовній заяві. Позов просив задовольнити. Позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, однак надіслали на адресу суду заяви в якій поданий ними позив підтримують, справу просять слухати без їх участі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, однак через канцелярію суду було подано заперечення проти позову, в яких просив суд у задоволенні позову відмовити. Натомість будь-яких заяв чи клопотань про розгляд справи за його відсутності суду не подавав. Заслухавши представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судовим розглядом встановлено, що 28 жовтня 2011 року у місті Львові між відповідачем КС «Центр фінансових послуг» та [PERSON] укладено кредитний договір № В-10/0009/11/227/01 кредитної лінії, відповідно до якого відповідач зобов'язався надати позивачу кредит в сумі 100000 гривень. В той же день, тобто 28.10.2011 року між відповідачем та співпозивачами укладено договори поруки за № В - 10/0009/11/227/01. Також, 28 жовтня 2011 року між КС «Центр фінансових послуг» та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладено третейську угоду № В-10/0009/11/227/01, відповідно до якої всі спори, які виникнуть між сторонами та стосуватимуться кредитного договору, договору поруки, договору застави, договору поруки до договору застави за № В - 10/0009/11/227/01 розглядатимуться Постійно діючим третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» відповідно до регламенту останнього. Відповідно до п. 1.2 кредитного договору № В-10/0009/11/227/01 кредитодавець надає Позичальнику кредит на споживчі потреби. Згідно п. п. 22, 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. У відповідності до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Як вбачається з рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011 в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22,23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року N 1023-XII з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Враховуючи зазначене, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між позивачем та відповідачем, як під час укладення договору споживчого кредиту, так і в процесі його виконання. Відповідно до ч. 1, 2, п. 10 ч. Зет. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про третейські суди», якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд, регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. Як вбачається, з тексту оскаржуваної третейської угоди, регламент Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» не був невід'ємною частиною Договору та не надавався співпозивачам разом із Договором, що в свою чергу виключало можливість останнього ознайомитися з його змістом та умовами розгляду справи у третейському суді. Згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про третейські суди» третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. Обов'язковою умовою правомірності третейського розгляду є належність форми і змісту третейської угоди та наявність у ній всіх істотних умов. Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. При вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд, регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. З тексту оскаржуваної третейського згоди (застереження) видно, що регламент Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» не розглядався як невід'ємна частина угоди. У відповідності до ч. 7 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» у разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Рішенням Конституційного Суду України № 1-3/2008 від 10.01.2008 року було визначено, що третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин є видом недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Як вбачається із узагальнення Практики застосування судами Закону України «Про третейські суди» Верховного Суду України від 11 лютого 2009 року третейська угода є різновидом цивільно-правового правочину, тому вона має відповідати вимогам встановленим цивільним законодавством. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно, оскаржувана третейська угода порушує права співпозивачів, оскільки позбавляє їх права на судовий захист, право вибору суду щодо підсудності справи, право на звільнення від сплати державного мита передбаченого ст. 22 Закону України «Про захист прав споживача» тощо. У відповідності до 27 ЦК України правочин, що обмежує можливості фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, є нікчемним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, невідповідність третейської угоди у Договорі вимогам цивільного законодавства є підставою вважати таку третейську угоду нікчемною на підставі ст. 228 ЦПК України, згідно якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини та громадянина. Згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. За таких обставин, враховуючи все вищевикладене суд приходить до переконання про підставність позову та його задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved