Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

07.12.2020 р. позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, відповідно до якого прохала суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що вона мешкає та є власником 27/100 частин домоволодіння з частиною надвірних будівель і споруд за адресою [ADDRESS] . За вказаною адресою значиться зареєстрованою її дочка [PERSON] , яка з осені 2012 року переїхала жити до Києва, де винаймала для проживання квартири. Фактичне місце проживання відповідача позивачу не відоме, оскільки останні два роки дочка не приїжджає до м. Полтава та не телефонує. Декілька років тому, коли [PERSON] телефонувала, позивач просила її знятися з реєстрації у квартирі, однак відповідач категорично відмовилася.Наявна реєстрація відповідача чинить перешкоди позивачу, як власнику житла, на вільне користування своєю приватною власністю, що і стало підставою звернення до суду з даним позовом. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 11.20.2020 року відкрито загальне позовне провадження з викликом всіх учасників справи. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 01.03.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання року не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, прохала суд позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомляв; відзив на позов, а також будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду від останнього не надходило. За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість ухвалення заочного рішення у справі, про що постановлено ухвалу. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази в їх сукупності, судом встановлено наступне. Частина домоволодіння [ADDRESS] належить позивачу на праві спільної часткової приватної власності відповідно до Договору купівлі-продажу ВСЕ 705968 від 25.11.2005 р., посвідченого державним нотаріусом Дробітько В.В., та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9093556. Згідно з відомостями домової книги на домоволодіння за адресою [ADDRESS] у вказаному будинку позивач значиться зареєстрованим з 05.10.2005 р. Згідно з відомостями домової книги на домоволодіння за адресою [ADDRESS] у вказаному будинку відповідач значиться зареєстрованим з 11.03.2008 р. Згідно з відповіддю Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради від 31.12.20 року, наданою на запит суду, підтверджено реєстрацію відповідача, за адресою домоволодіння позивача. Позивач вказувала, що [PERSON] , є її дочкою. Письмових доказів на підтвердження родинних відносин не надано. Позивач зазначала, що фактично відповідач не проживає за місцем реєстрації з 2012 року, переїхала жити до Києва, де винаймала для проживання квартири. Фактичне місце проживання відповідача позивачу не відоме, оскільки останні два роки дочка не приїжджає до м. Полтава та не телефонує. Декілька років тому, коли [PERSON] телефонувала, позивач просила її знятися з реєстрації у квартирі, однак відповідач категорично відмовилася. Факт не проживання [PERSON] з 2012 року за адресою домоволодіння позивача підтверджений актом від 26.10.2020 р., складеним [PERSON] , [PERSON] , та актом від 10.04.2020 р., складеним [PERSON] , [PERSON] . Таким чином, судом встановлено, що відповідач покинувши місце своєї реєстрації, та не вжив дій по зняттю з реєстрації свого місця проживання. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16.11.2016 року, виходячи з порівняльного аналізу ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї. Відповідно до ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Реєстрація відповідача у домоволодінні позивача порушує її права як власника житла на вільне користування своєю приватною власністю. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Верховний Суд України у своїй постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11 зазначив, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом одну з таким вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частиною 3 ст. 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання, згідно статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначається житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Виходячи зі змісту ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання є фіксація дійсної адреси місця проживання особи та наслідком наявності у особи правових підстав користування відповідним житлом. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З викладеного вбачається, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Враховуючи вище викладене суд дійшов висновку, що права позивача як власника вказаного нерухомого майна є порушеними, а тому підлягають захисту. В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений останньою при зверненні до суду у розмірі 840,00 грн.

Outcome: approved