Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

У лютому 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої вимоги мотивує тим, що 14 серпня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 37-08И/11, відповідно до умов якого позивач надав Позичальнику кредитні кошти у сумі 71 600 дол. США, з процентною ставкою 12% річних, а останній зобов'язався повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом, виконати всі зобов'язання згідно Договору у повному обсязі. В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами 14 серпня 2008 року був укладений іпотечний договір на квартиру [ADDRESS], яка належала [PERSON] на праві власності та між банком та [PERSON], [PERSON] було укладено договори поруки від 14 серпня 2008 року. Зазначили, що у зв'язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 28.05.2012 року стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 635 881 грн. 93 коп. Посилаючись на те, що [PERSON] взяті на себе зобов'язання за договором та рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 28.05.2012 року не виконала, у зв'язку з чим заборгованість станом на 01.12.2014 року за кредитним договором від 14 серпня 2008 року становить 2 821 081 грн. 65 коп., ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просили у рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 37-08-И/11 від 14 серпня 2008 року у розмірі 2 821 081 грн. 65 коп. звернути стягнення на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS], що належить на праві приватної власності [PERSON] шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, стягнути судові витрати. 06 квітня 2015 року позивач подав заяву про заміну неналежного відповідача з [PERSON] на [PERSON], яку обґрунтовує тим, що у період з 19.02.2011 року по 04.07.2012 року предмет іпотеки внаслідок незаконних дій [PERSON] на наявності незаконних судових рішень, не перебував під забороною відчуження, внаслідок чого без згоди позивача як іпотекодержателя 11.03.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], про що 28.03.2011 року було здійснено відповідний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач вважає, що таким чином до відповідача [PERSON] перейшло право власності на предмет іпотеки, а тому в силу ст. 23 Закону України «Про іпотеку», дана іпотека є дійсною для відповідача і тому останній набув статусу іпотекодавця і має усі його права та несе всі його обов'язки за іпотечним договором укладеним 14 серпня 2008 року між [PERSON] та позивачем у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва, не виходячи до нарадчої кімнати, було замінено неналежного відповідача [PERSON] на належного [PERSON]. У судове засідання представник позивача не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву, в якій просить розглядати справу у відсутність представника позивача, позов підтримують в повному обсязі та не заперечують проти постановлення заочного рішення ( а.с. 203). Відповідач та третя особа у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини поважності неявки в судове засідання суду не повідомили. Відповідно до ч. 4 ст. 169 та ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заочний розгляд справи відбувається за відсутності відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, на підставі ухвали про заочний розгляд справи. Суд, вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» є повним правонаступником ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Як вбачається з матеріалів справи, 14 серпня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] був укладений договір № 37-08-И/11 (а.с. 7-12), відповідно до умов якого позивач надав Позичальнику кредитні кошти у сумі 71 600 дол. США, з процентною ставкою 12% річних, а останній зобов'язався повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом, виконати всі зобов'язання згідно Договору у повному обсязі. В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та [PERSON] 14 серпня 2008 року був укладений іпотечний договір на квартиру [ADDRESS], яка належала [PERSON] на праві власності (а.с. 17-22) та між банком та [PERSON], [PERSON] було укладено договори поруки від 14 серпня 2008 року. У зв'язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 28.05.2012 року стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 635 881 грн. 93 коп. ( а.с. 23). Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на ту обставину, що квартира [ADDRESS] була продана, як предмет іпотеки без згоди позивача як іпотекодержателя. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2010 року було визнано недійсним Кредитний договір № 37-08-И/11 від 14.08.2008 року, укладений між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON], визнано недійсним Іпотечний договір від 14.08.2008 року, визнано недійсними договори поруки № 37-08-П1 та № 37-08-П2 від 14.08.2008 року, зобов'язано приватного нотаріуса КМНО Скляр О.Л. виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеки та заборону відчуження нерухомого майна на предмет іпотеки ( а.с. 72-77). Листом від 19.02.2011 року приватний нотаріус КМНО Змисловська Т.В. повідомила Банк, що 19.02.2011 року на підставі рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2010 року та заяви [PERSON] було знято заборону відчуження нерухомого майна та вилучено запис з Державного реєстру іпотек (а.с. 85-87). 11.03.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], про що 28.03.2011 року було здійснено відповідний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ( а.с. 191, 97). Однак, рішенням Апеляційного суду Київської області від 14 червня 2011 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», треті особи - [PERSON], [PERSON], Приватний нотаріус КМНО Скляр О.Л., ТОВ «Юридично-фінансова компанія «Статус» в особі директора Кором М.Г. про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним, відшкодування збитків і моральної шкоди відмовити ( а.с. 78-80). Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Суд зважає на те, що рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2010 року було скасовано рішенням Апеляційного суду Київської області від 14 червня 2011 року. Суд оцінюючи дану обставину бере до уваги те, що у разі, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Верховний Суд України у постанові № 6-53цс15 зробив правовий висновок про те, що у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 Цивільного кодексу України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (а у випадку, що переглядається, у зв'язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. В той же час ухвалюючи дане рішення суду і покладаючи в мотивування рішення суду висновки Верховного Суду України зазначені у постанові № 6-53цс15 від 13 травня 2015 року, суд враховує правила ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Суд вважає, що таким чином до відповідача [PERSON] перейшло право власності на предмет іпотеки, а тому в силу ст. 23 Закону України «Про іпотеку», дана іпотека є дійсною для [PERSON] і тому остання набула статусу іпотекодавця і має усі його права та несе всі його обов'язки за іпотечним договором укладеним 14 серпня 2008 року між [PERSON] та позивачем. Позивач як на підставу позову посилався також на те, що рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 28.05.2012 року про стягнення заборгованості [PERSON] виконано не було, заборгованість за кредитним договором не погашена та станом на 01.12.2014 року заборгованість становить 2 821 081 грн. 65 коп. Оскільки судом встановлено, що позичальником за Кредитним договором не виконано свого зобов'язання з повернення на користь Банку суми Кредиту, доводи позивача про наявність підстав для звернення стягнення в рахунок погашення наведеної заборгованості на майно, яке є предметом Іпотечного договору є обґрунтованими. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 572 ЦК України, ст. 1, ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За змістом п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 8.4.8 договору Банк має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання Іпотекодавцем будь-яких умов кредитного договору, у тому числі у разі несвоєчасної чи не в повному обсязі сплати платежів по кредитному договору. З матеріалів справи вбачається, що на відміну від позивача, що виконав взяті на себе зобов'язання належним чином, надавши [PERSON] кредитні кошти у встановленому договором ліміті та строки, остання свої зобов'язання щодо своєчасного погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів, не виконала, у зв'язку з чим у [PERSON] станом на 01.12.2014 року виникла заборгованість у розмірі 2 821 081 грн. 65 коп., у тому числі: - 63 933, 82 дол. США, що еквівалентно 962 613 грн. 17 коп. - строкова заборгованість за кредитом; - 4 692, 48 дол. США, що еквівалентно 70 651 грн. 86 коп. - прострочена заборгованість за кредитом; - 709, 14 дол. США, що еквівалентно 10 677 грн. 10 коп. - строкова заборгованість по відсотках; - 31 040, 69 дол. США, що еквівалентно 467 361 грн. 04 коп. - прострочена заборгованість по відсотках; - 171 661 грн. 65 коп. - пеня, нарахована на суму простроченого тіла кредиту; - 1 138 116 грн. 83 коп. - пеня, нарахована на суму прострочених відсотків. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або фінансова установ (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] порушено умови кредитного договору у частині своєчасного повернення кредиту, не проводились платежі по кредитному договору у частині погашення основної суми кредиту та процентів. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно зі ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язань, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. У ст. 33 Закону України «Про іпотеку» вказано, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 9 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Пунктом 10 іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на заставне майно здійснюється на розсуд Іпотекодержателя: або за рішення суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або Іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору. У п. 11.3.1 іпотечного договору визначено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтями 37 Закону України «Про іпотеку». За змістом ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону. Частиною 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. У п. 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" надано роз'яснення, що з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду шляхом визнання права власності на квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON], як це передбачено умовами договору та Законом України «Про іпотеку». За змістом ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. При ухваленні рішення, враховуючи загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (ч. 1 ст. 3 ЦК України), суд виходить із засад співмірності вимог позивача з вартістю предмету іпотеки. Однак суд, при визначенні ціни предмета іпотеки, виходить з того, що ціни на нерухомість не є сталими і мають тенденцію коливання (як зростання так і зниження), а тому вважає необхідним зазначити, що початкову ціну продажу предмета іпотеки необхідно встановити на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Ураховуючи те, що [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує та у останньої утворилася заборгованість за кредитним договором, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому у рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 37-08-И/11 від 14 серпня 2008 року у розмірі 2 821 081 грн. 65 коп. звернути стягнення на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS], що належить іпотекодавцю [PERSON] шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Крім того, слід зазначити, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадян України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку. Враховуючи викладене, зважаючи на набрання 07 червня 2014 року Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та враховуючи вимоги ст. 217 ЦПК України дане рішення не підлягає виконанню на час дії даного Закону. Крім того, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» підлягають витрати по оплаті судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved