Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

11 листопада 2020 року до Решетилівського районного суду Полтавської області звернулася [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Здебська О.П., про визнання припиненим права власності на земельну ділянку, визнання державного акту недійсним та визнання права власності на земельну ділянку. Позивачка зазначала, що вона з 28 листопада 2012 року являється одноосібним власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER] від 04 жовтня 2011 року, виданого Демидівською сільської радою Решетилівського району Полтавської області їй належить 1/5 частина вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. 28 листопада 2012 року іншими співвласниками будинку: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які являються близькими родичами позивачки, відчужені належні їм частки (по 1/5 частині кожному) будинку на користь позивачки. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Решетилівського районного нотаріального округу Довбиш С.М. за реєстровим №415. Вказувала, що станом на момент укладення договору дарування земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок з надвірними будівлями, набула ознак окремого об`єкту, виходячи з таких підстав. Рішенням п`ятої сесії шостого скликання Демидівської сільської ради від 15 квітня 2011 року тодішнім співвласникам будинку: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] наданий дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки загальною площею 0,3913 га в [ADDRESS] ; з них для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель - 0,25 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,1413 га. Згідно акту від 23 травня 2011 року землевпорядником ПП «Алан - Зем» Плахтій Є.Г. погоджені існуючі межі земельної ділянки. Іншим актом від цієї ж дати передані в натурі (на місцевості) межові знаки земельної ділянки. У посвідченому договорі дарування вказано, що [PERSON] прийняла у дар 4/5 частки у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер 5324280501:01:001:0236, та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, після виготовлення технічної документації на земельну ділянку, а саме 25 грудня 2012 року, тобто у той час коли позивачка вже являлась одноосібним власником житлового будинку, відділ Держгеокадастру у Решетилівському районі Полтавської області зареєстрував право власності на земельні ділянку кадастровий номер 5324280501:01:001:0236 на підставі державного акту від 25 грудня 2012 року серії ЯО №112122 за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Посилаючись на вищезазначені обставини, на положення статей 188, 321, 377 ЦК України, 90, 120, 153 ЗК України, позивачка звернулася до суду з даним позовом та просила: визнати припиненим право власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 5324280501:01:001:0236, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площа 0,2500 га; визнати недійсним державний акт на право власності, виданий 25 грудня 2012 року, серія ЯО 112122, відділом Державного земельного кадастру у Решетилівському районі Полтавської області, на вказану земельну ділянку в частині права власності за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та скасувати державну реєстрацію цих прав за ними; визнати право власності на зазначену земельну ділянку одноосібно за позивачкою [PERSON] 04 грудня 2020 року ухвалою судді у справі відкрите загальне позовне провадження та призначене підготовче засідання на 25 січня 2021 року. Ухвалою суду від 25 січня 2021 року за клопотанням представниці позивачки замінено неналежних відповідачів Решетилівську міську об`єднану територіальну громаду та Відділ Держгеокадастру у Решетилівському районі Полтавської області на належних - Решетилівську міську раду та Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, у зв`язку з чим підготовче засідання відкладене на 25 лютого 2021 року. 25 лютого 2021 року підготовче засідання за клопотанням представника відповідача ГУ Держгеокадастру у Полтавській області відкладене на 31 березня 2021 року. 10 березня 2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області Прокопенко Ю.В., в якому вона просила у задоволенні позову відмовити, оскільки позивачем не надано жодного належного доказу того, що її права на завершення приватизації земельної ділянки ким - небуть порушені, невизнані чи оспорені. Відповідно до ч.2 ст. 152 Земельного кодексу України тільки власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь - яких порушень його прав на землю. Однак відсутність державної реєстрації одноосібно за [PERSON] права власності земельною ділянкою унеможливлює захист прав позивача у визначений ним спосіб, інтерес позивача не пов`язаний з його суб`єктивними правами, тому він не підлягає правовому захисту і не може вважатися законним інтересом, оскільки заявлений позов не направлено на відновлення порушеного права (а.с.104-107). Підготовче провадження по справі проведено 31 березня 2021 року, судовий розгляд справи було призначено на 13 травня 2021 року, яке було відкладено на 07 червня 2021 року. В судове засідання позивачка [PERSON] та представниця позивача Здебська О.П. не з`явилися, до суду 14 квітня 2021 року від представниці позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності (а.с.156). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, до суду надійшли заяви про визнання позовних вимог та розгляд справи за їх відсутності (а.с.а.с. 87,88). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.а.с. 81, 119, 152). Заяв чи клопотань від нього до суду не надходило. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, судові повістки, направлені за зареєстрованим місцем проживання повернулися до суду з поштовими відмітками «за закінченням терміну зберігання», «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.а.с.67, 86. 120, 154). Пунктом 4 частини 8 статті 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Представник відповідача - Решетилівської міської ради у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, при вирішенні спору покладаються на розсуд суду (а.с. 155). Також у судове засідання не з`явився представник відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, подав до суду заяву про розгляд справи без участі їх представника та відмовити у задоволенні позову (а.с. 139). У зв`язку з вищевикладеним, суд вирішив проводити судове засідання, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності (по 1/5 частки) є власниками житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.6). Рішенням п`ятої сесії шостого скликання Демидівської сільської ради від 15 квітня 2011 року «Про виготовлення технічної документації та встановлення меж на земельну ділянку» було надано дозвіл [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки загальною площею 0,3913 га в [ADDRESS] ; з них для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель - 0,25 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,1413 га (а.с.16). Згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж на земельну ділянку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ПП «Алан - Зем» проведено погодження та закріплення меж земельної ділянки в натурі по фактичному її місцезнаходженні (а.с.14-15). Відповідно до договору дарування, укладеного 28 листопада 2012 року між [PERSON] , який діє від імені співвласників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за довіреностями, та з другої сторони - [PERSON] , [PERSON] прийняла у дар 4/5 (чотири п`ятих) частки у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер 5324280501:01:001:0236, та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір дарування зареєстровано в реєстрі за №415 (а.с.8). Як встановлено з Витягу з Державного реєстру правочинів, вказаний договір дарування, номер правочину 5338550 був зареєстрований 28.11.2012 приватним нотаріусом Решетилівського районного нотаріального округу Довбиш С.М. (а.с.9) Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав Комунального підприємства «Бюро містобудування та технічної інвентаризації Решетилівського району», рішення про державну реєстрацію договору дарування, зареєстрованому за №415, прийнято реєстратором Сидоренко О.В. 13.12.2012 (а.с.10). Відповідно до частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Таким чином з 28 листопада 2012 року [PERSON] була одноосібним власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з частиною першою та другою статті 377 ЦК України (у редакції, яка була чинна на час виникнення у позивача права власності на житловий будинок) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків). Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України (у редакції на час виникнення у позивача права власності на житловий будинок будинку), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. Такий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 26 грудня 2019 року у справі №364/515/19. Водночас, як встановлено з Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, відділ Держгеокадастру у Решетилівському районі Полтавської області зареєстрував право власності на земельну ділянку кадастровий номер 5324280501:01:001:0236 на підставі державного акту від 25 грудня 2012 року серії ЯО №112122, який виданий на підставі рішення п`ятої сесії шостого скликання Демидівської сільської ради від 15 квітня 2011 року, за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.11-12). Як вбачається з листа Відділу у Решетилівському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 04.03.2021 №70/414-21 архівний примірник державного акта від 25.12.2012 серії ЯО №112122 на земельну ділянку, розташовану за адресою [ADDRESS] у відділі відсутній (а.с.108). Відповідно до статті 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Отже, встановивши, що державний акт від 25.12.2012 серії ЯО №112122 на земельну ділянкукадастровий номер 5324280501:01:001:0236 виданий пізніше в часі ніж було укладеного договір дарування (28.11.2012), позовні вимоги в частині визнання припиненим права власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на земельну вказану ділянку підлягають до задоволення. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Згідно зі статтею 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку. Відповідно до частини другої цієї ж статті власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Велика Палата Верховного Суду постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 виклала наступний правовий висновок: «Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку». Враховуючи викладене, те, що в даний час позивачка позбавлена можливості, як одноосібний власник житлового будинку та земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, оформити право власності на вказану земельну ділянку, суд вважає, що позивачкою було обрано належний спосіб захисту. З цих же підстав, суд не погоджується із запереченнями представника відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області Прокопенко Ю.В., викладеними у відзиві на позовну заяву, в частині відсутності спору в даній справі та недоведеності позивачкою права власності на земельну ділянку. Щодо вимоги, що стосується скасування державної реєстрації прав відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на спірну земельну ділянку суд зазначає наступне. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно вимог до абз. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. З огляду на зазначену норму закону та у зв`язку із визнанням припиненим права власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 5324280501:01:001:0236, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площа 0,2500 га, державну реєстрацію право власності вказаних відповідачів, здійснену 25 грудня 2012 року відділом Державного земельного кадастру у Решетилівському районі Полтавської області на вказану земельну ділянку слід скасувати. Щодо належності відповідача, зокрема Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, необхідно зазначити наступне. Як вказав Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №362/884/16-ц належними відповідачами у справах про визнання недійсними актів про право власності на земельну ділянку є особа, якій видано державний акт про право власності на відповідну земельну ділянку та орган місцевого самоврядування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Таким чином суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, як до неналежного відповідача. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09.12.2010 року, яке набуло статусу остаточного 09.03.2011 року ще раз вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії», №48778/99, пункт 25). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При таких обставинах справи суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved