Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, неодноразово збільшуючи позовні вимоги, із врахуванням уточнюючих позовних вимог просить у поновити її на посаді техпрацівника в Іванковецькій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів відділу освіти, молоді та спорту Семенівської обєднаної територіальної громади Бердичівського району Житомирської області, стягнути з Іванковецької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 15920.55 грн., та 2000 гривень у відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову вказала, що 24 січня 2011 року вона була прийнята на роботу на посаду техпрацівника в Іванковецьку загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів. При написанні заяви про прийом на роботу директор шкоди примусила її написати заяву на звільнення без зазначення дати звільнення. У квітні 2015 року їй стало відомо про те, що її звільнити з роботи 1 квітня 2015 року наказом № 52-к від 01.04.2015 року, по її заяві за власним бажанням, і в трудовій книжці було зроблено запис про звільнення за згодою сторін. Вона не згідна зі звільненням, оскільки вважає, що звільнення за власним бажанням може бути двох основних видів - звільнення з поважних причин та звільнення без поважних причин. Відрізняються вони тим, що у першому випадку працівник не зобов'язаний повідомляти адміністрацію про звільнення за два тижні. Він має право звільнитися хоча б і в день подання відповідної заяви. Стаття 38 КЗпП зобов'язує власника звільнити працівника, що має поважні для цього причини, у строк, про який той просить у таких випадках як звільнений за власним бажанням у зв'язку із зарахуванням до вищого навчального закладу, або звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за інвалідністю. В її ж заяві про звільнення не вказано поважних причин для звільнення за власним бажанням. Оскільки її звільнення було незаконним, вважає, що відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП вона має право на виплату середнього заробітку у розмірі 15920,55 (пятнадцять тисяч девятисот двадцять гривень, 55 коп.) Позбавлення її гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі та своїй дитині на життя, призвели до її моральних переживань та можуть негативно відобразитись на її здоровї. Компенсацію за заподіяну моральну шкоду оцінює в 2000 гривень. У відкритому судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала з підстав, наведених у заяві. Пояснила, що заяву про звільнення за власним бажанням вона написала одночасно з прийняттям її на роботу. Вона погодила її звільнення з директором, яке мало відбутися на підставі її заяви про звільнення за власним бажанням. Копію трудової книжки та наказу про звільнення вона отримала не відразу. Два тижні вона не відпрацьовувала та про це питання не стояло. Клопотання про призначення почеркознавчої експертизи її заяви про звільнення вона не бажає заявляти. З приводу неправомірного звільнення, протягом двох років вона нікуди не скаржилась. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала. Пояснила, що з 24.01.2011 року по 01.04.2015 року [PERSON] працювала техпрацівником у школі. [PERSON] була звільнена з роботи за згодою сторін на підставі її заяви про звільнення за власним бажанням, так як між нею та адміністрацією школи було досягнуто домовленість про звільнення за згодою сторін, без відпрацювання передбачених законом двох тижнів. Трудову книжну та розрахунок за звільнення позивачка отримала вчасно. У подальшому з будь-якими заявами чи скаргами щодо свого звільнення позивачка не зверталась. Представник третьої особи Семенівської об"єднаної територіальної громади Бердичівського району Житомирської областіСеменюк Н.В. вважає позов безпідставним. Представник третьої особи - відділ освіти, молоді та спорту Семенівської об"єднаної територіальної громади в судове засіданння не з"явилася, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутності. Заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно зі статями 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] з 24 січня 2011 року по 01 квітня 2015 року працювала техпрацівником у Іванковецькій загальноосвітній школі І-ІІІ ст., що підтверджується копією трудової книжки(а.с. 6). Наказом № 52-К від 01 квітня 2015 року [PERSON]А було звільнено з роботи за згодою сторін, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП, що підтверджується копією наказу(а.с .42 ). Відповідно до книги обліку трудових книжок Іванковецької [PERSON] ст.. [PERSON] отримала трудову книжку ( а.с .43-45). Факт несвоєчасної видачі трудової книжки позивачкою не оспорюється. Пунктом 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу Законів про працю України(далі КЗпПУ), передбачено припинення трудового договору за угодою сторін. Відповідно до статті 38 КЗпПУ працівник, має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин) власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Аналізуючи вказані норми, слід дійти висновку, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за за згодою сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Розірвання трудового договору за ініціативою працівника згідно зі ст. 38 КЗпП України можливе у разі попередження власника про звільнення за два тижні. Лише за наявності причин, що свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це у межах двотижневого строку. Відповідно до заяви від 31.03.2015 року [PERSON] вказала, що просить звільнити її з роботи за власним бажанням( а.с. 8). Суд відхиляє твердження позивачки про те, що заява нею була написана одночасно з прийняттям на роботу та те, що було дописано іншою особою дату її звільнення, оскільки ці твердження не визнані відповідачем, а клопотання про призначення почеркознавчої експертизи для доведення факту підробки заяви на пропозицію суду позивачка не заявила. Наслідки незявлення такого клопотання судом розяснено. Отже, сумнівів у достовірності написання [PERSON] 31.03.2015 заяви про звільнення у суду немає. Виходячи з доводів сторін та досліджених доказів, суд вважає, що у даному випадку мало місце волевиявлення як працівника, так і представника адміністрації школи про звільнення [PERSON] саме за угодою сторін. Як вбачається із заяви про звільнення, [PERSON] не зазначала дати з якої просила її звільнити за власним бажанням та не зазначала поважності причин звільнення до закінчення двотижневого строку, який згідно закону мала би відпрацювати. Позивачка не стверджувала, та у судовому засіданні не встановлено тієї обставини, що вона просила звільнити її за власним бажанням через неможливість продовжувати роботу, що виключало б необхідність відпрацювання двотижневого строку та допускало погодження іншої дати звільнення. Про наявність бажання відкликати свою заяву про звільнення або ж продовжувати працю після написання заяви про звільнення позивачка також у позові не посилається. Не встановлено цих обставин і в судовому засіданні. Погодження між працівником та адміністрацією звільнення саме за згодою сторін доводиться також тим, що після написання заяви на звільнення позивачка на протязі тривалого часу не скаржилася на будь-які неправомірні дії адміністрації, а отримавши трудову книжку, протягом майже двох років не зверталася із заявами до адміністрації школи, правоохороних органів та суду. Оскільки у судовому засіданні не встановлено порушення закону при звільненні позивачки, у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі слід відмовити за безпідставності позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя Зважаючи, що у позові про поновлення на роботі відмовлено, відповідно, відсутні будь-які підстави для стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Представником відповідача предявлено заяву про застосування строків позовної давності ( а.с. 25). З огляду на те, що у задоволенні позову відмовлено за безпідставності позовних вимог, суд не наводить висновків щодо поважності причин пропуску, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпПУ місячного строку звернення з позовом до суду, оскільки позовна давність розпочинає свій перебіг з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (у даному випадку з дня отримання трудової книжки чи наказу про звільнення). У разі ж недоведеності порушення права, перебіг строку для звернення до суду не може розпочатися, а тому не можна вести мову про пропуск цього строку. Отже, відмова в позові за безпідставністю позовних вимог виключає відмову в позові за спливом строку позовної давності.

Outcome: dismissed