Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовними вимогами до ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК», в яких зазначила, що 04 жовтня 2013 року між нею та відповідачем було укладено договір депозитного банківського вкладу № SAMDN25000738266823 «Депозит Плюс на 12 міс.» на суму 30000 грн. За умовами договору, вклад позивача залучається строком на один рік до 04 жовтня 2014 року під 17% річних. Суму вкладу позивач оплатила через касу відповідача, що підтверджується квитанцією. Договір було укладено у відділені відповідача, розташованого в м. Євпаторія АР Крим. Позивач зазначає, що 22 вересня 2014 року, після неодноразових звернень до відповідача з вимогою про переведення її обслуговування до відділення за місцем реєстрації і проживання, вона направила відповідачу письмову заяву про зміну відділення, але в задоволені заяви було відмовлено без зазначення причин. 01 жовтня 2014 року та 16 жовтня 2014 року вона надсилала відповідачу заяви з вимогами повернення вкладу та процентів за договором після його закінчення та додатково вимагала надати їй виписку з депозитного рахунку та копію договору банківського вкладу, але отримала відмову з посиланням на складнощі з обслуговуванням рахунків, відкритих в відділеннях відповідача на тимчасово окупованій території Криму та рекомендовано покласти відповідальність за невиконання відповідачем умов договору на Російську Федерацію. Також зазначила, що 15.10 2014 року звернулась зі скаргою до Національного Банку України, на яку останній повідомив про триваючу розробку порядку переведення. Позивач вказує, що у зв'язку з порушенням умов договору в повернені вкладу та процентів за договором відповідач зобов'язаний повернути позивачу суму вкладу в розмірі 30000,00 грн. та проценти за депозитом у розмірі 5861,40 грн.. Позивач вказує, що до теперішнього часу банк продовжує не виконувати свої зобов'язання за депозитним договором, продовжує порушувати її права як споживача банківських послуг. Позивач також зазначає, що дії відповідача щодо затримки видачі їй грошових коштів спричиняють їй душевні страждання та завдають моральних втрат, у зв'язку з перебуванням в стані постійної напруги, у неї погіршився стан здоров'я., вона мусила позичати грошу у рідних та знайомих. Такі моральні переживання і душевні страждання повинні бути компенсовані відповідачем у сумі 5000,00 грн.. Позивач просить суд розірвати зазначений договір банківського вкладу. Стягнути з відповідача на її користь у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання суму заборгованості за зазначеним депозитним договором від 04.10.2013 року у сумі 30000,00 грн., проценти за користування вкладом у сумі 5861,40 грн., моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн.. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав на підставах, викладених в позові, просив задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення та зазначив, що згідно п.5 Постанови НБУ №260 було припинено діяльність відокремлених підрозділів ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», розташованих на території АР Крим та міста Севастополя, у зв'язку з чим банк не мав можливості здійснювати свою діяльність на окупованій території. Відкриття валютного рахунку здійснювалося на території Автономної Республіки Крим, яка є тимчасового окупованою територією, у зв'язку з чим відокремлений підрозділ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на території Автономної Республіки Крим припинив свою діяльність. Крім того, окупаційна влада фактично здійснила конфіскацію майнового комплексу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», що використовувався у банківській діяльності відокремленого структурного підрозділу - Філії "Кримське РУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Були арештовані також права та зобов'язання банку, в тому числі права вимоги і борги за всіма зобов'язаннями. Майно ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на території Автономної Республіки Крим окупаційною владою віднесено до майна, що підлягає націоналізації і обліковується як власність Республіки Крим. Відповідно до закону Російської Федерації № 39-ФЗ від 04 квітня 2014 року зобов'язання здійснювати компенсаційні виплати клієнтам банківських установ на території Республіки Крим взяла на себе автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників». Згідно офіційних повідомлень вказана організація замінила ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за всіма зобов'язаннями, в тому числі депозитними, орендними, кредитними тощо. Враховуючи вищевикладене, просив суд відмовити в задоволенні позову та додав, що позивачем не доведено про наявність договірних відносин з банком. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Нормою ч.1 ст.1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Як вбачається з матеріалів справи, між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 04.10.2013 року було укладено договір депозитного банківського вкладу № SAMDN25000738266823 «Депозит Плюс на 12 міс.» на суму 30000 грн. відповідно до умов якого банк прийняв від вкладника грошову суму (вклад) у розмірі 30000,00 грн.. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов'язалося виплатити проценти на банківський вклад у розмірі 17 % річних. (а.с.16-17). Позивач належним чином виконав взяті на себе договором від 04.10.2013 року № SAMDN25000738266823 внісши на депозитний рахунок грошові кошти у сумі 30000,00 грн., що підтверджується квитанцією (а.с.8). Згідно зазначеного в заяві номеру рахунку [NUMBER] кошти згідно квитанції були внесені саме на зазначений в заяві рахунок. Зі змісту згаданого договору вбачається, що банк зобов'язався повернути вклад та сплатити проценти на суму вкладу у строк, визначений у договорі. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з вимогами про повернення їй грошей або переведення вкладу до будь-якого відділення банку в м. Запоріжжі та отримували відмови з посиланням на окупацію Криму (а.с.8-12). Листом Національного банку України від 14.11.2014 року № 47-606/67319 її повідомлено про те, що у зв'язку з окупацією території АРК та м. Севастополя НБУ рекомендував банкам України розмістити на власних офіційних веб-сайтах детальну інформацію про порядок надання послуг/виконання зобов'язань перед вкладниками, тощо, а тому для одержання коштів вона може звернутися до банківських установ України за місцем нового проживання / реєстрації ( а.с. 14). Згідно довідки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 27.05.2014 року, [PERSON] має рахунок, який оформлено 04.10.2013 року та на рахунку наявні кошти (а.с.13). Також судом в судовому засіданні оглянуто карту для зарахування по вкладу, копію якої долучено до матеріалів справи (а.с.113-114). Згідно заяви на оформлення вкладу (а.с.8) зазначено рахунок - карту для зарахування відсотків по вкладу [NUMBER], долучена до матеріалів справи копія карти містить такий же номер, що спростовує посилання представника відповідача про відсутність договірних відносин між сторонами. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 ЦК України). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Відповідно до вимог ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором. Також ч.2 ст.1066 ЦК України банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Посилання представника відповідача, що у зв'язку з прийняттям Постанови від 06 травня 2014 року №260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» відокремлений підрозділ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на території АРК та м. Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність після окупації АРК та м. Севастополя, а також, що у зв'язку зі створенням на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя некомерційної організації «Фонд захисту вкладників», який взяв на себе зобов'язання здійснювати компенсаційні виплати, у тому числі вкладникам філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», що свідчить про відсутність обов'язку банку відповідати за договором банківського вкладу, укладеним на території АР Крим, суд вважає необґрунтованими, оскільки договір банківського вкладу укладався між позивачем [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» як юридичною особою, місцезнаходження якої розташоване у м. Дніпропетровську. Відповідно до ст.95 ЦК України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила і діють на підставі затвердженого нею положення. Згідно ст.96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном. Таким чином, кримський філіал «ПРИВАТБАНКУ», який прийняв грошові кошти, діяв не у власних інтересах (інтересах філії), а в інтересах юридичної особи - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідач належним чином не виконав зобов'язання щодо повернення позивачеві вкладу на його вимогу за договором строкового банківського вкладу (депозиту) від 04.10.2013 року № SAMDN25000738266823 допустив заборгованість зі сплати цієї суми у розмірі 30000,00 грн., які підлягають стягненню з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь [PERSON]. та нараховані відповідно до його умов відсотки. Відповідно до ч.2, 3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України сторони та інші особи , які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів , їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень , крім випадків , встановлених цим Кодексом. Судом неодноразово оголошувалася перерва для надання відповідачем відповідних доказів на підтвердження своїх заперечень та виписки по банківському вкладу позивача, також судом було винесено ухвалу від 26 травня 2015 року, якою у відповідача було витребувано документи за даним договором банківського вкладу, проте такі дані суду не були надані з посиланням на те, що всі документи залишилися на окупованій території АР Крим. В той же час, зі змісту заяви № SAMDN25000738266823 від 04 жовтня 2013 року вбачається, що дані клієнта містяться в Єдиній базі клієнтів ПриватБанку. Також суд звертає увагу, що у справі Zolotas проти Греції (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі ст. 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави». Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Таке порушення виявилося в наступному: У ст. 1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Але, в порушення цих норм, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які Банк отримав від позивача на умовах строковості та платності, та до цього моменту не повернув. Оцінюючи надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку що відповідачем було порушено право позивача на отримання депозитного вкладу та відсотків нарахованих за ним. За позовом [PERSON] просить також розірвати договір банківського вкладу від 04.10. 2013 р. № SAMDN25000738266823, укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк». Згідно ч.1 ст.1075 ЦК України договір банківського вкладу розривається за заявою клієнта у будь-який час. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи, що станом на час розгляду справи строк дії договору від 04.10.2013 р. сплинув 04.10.2014 р., суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про розірвання договору через відсутність предмету спору. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суму моральної шкоди, то дані вимог не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв'язку між порушенням та моральною шкодою. Згідно ст.611 ЦК України встановлено що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі й відшкодування моральної шкоди. Наслідки порушення умов договорів, що були укладені між сторонами, встановлені цими договорами та нормами цивільного законодавства, які регламентують банківську діяльність. Умови договорів та вказані норми закону не передбачають відшкодування моральної шкоди у правовідносинах, що виникли між сторонами. Крім того, з боку позивача по справі залишилось недоведеним заподіяння їй моральної шкоди відповідачем по справі. Відповідно до п.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав, у зв'язку з чим [PERSON] звільнена від сплати судового збору. У відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи наведене та

Outcome: partial