Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

02 квітня 2012 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2012 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент - Банк», [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості - відмовлено (а.с. 61-64). В апеляційній скарзі апелянт ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 69-72). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, ухваливши нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що відповідно до укладеного договору № 12/07/529МК від 14.12.2007 року та договору про видачу траншу № 12/07/525 МК від 14.12.2007 року [PERSON] отримала кредит у сумі 100 000 доларів США на придбання нерухомості, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 16 % на рік з кінцевим терміном повернення 14.12.2012 року (а.с. 10-12, 13). В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки № 12/07/529МК від 14.12.2007 року (а.с. 15) та між позивачем і відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» - договір поруки № 167 від 20.10.2010 року (а.с. 8). Відповідачі зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконували, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 19.03.2012 року у розмірі 16 480,45 доларів США, яка складається з: 8 263,33 доларів США - заборгованість за кредитом, 5 034,33 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 368,21 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором та штрафи: 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина), 783,29 доларів США - штраф (процентна складова). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до [PERSON], суд 1 інстанції, посилаючись на ст..ст. 526, 549, 551, 611 ЦК України, виходив із того, що позивач не надав належні та допустимі докази видачі кредитних коштів, деталізацію розрахунку заборгованості та належного повідомлення боржника щодо здійснення примусового стягнення, що виключає задоволення позову в цій частині. Відмовляючи у задоволенні позову відносно поручителів, суд першої інстанції посилаючись на п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», та виходячи зі змісту ч.4 ст. 559 ЦК України, посилаючись на те, що в договорі поруки встановлено строк її припинення, який настав, тому відсутні підстави для стягнення боргу за цим договором з поручителів, оскільки, на думку суду, порука припинена. Однак, з висновками суду 1 інстанції в повній мірі колегія суддів не погоджується, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог про їх часткове задоволення з закриттям провадження у справі відносно Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", виходячи з наступного. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до кредитного договору № 12/07/529МК від 14.12.2007 року та договору про видачу траншу № 12/07/525 МК від 14.12.2007 року [PERSON] отримала кредит у сумі 100 000 доларів США на придбання нерухомості, що підтверджується договорами та меморіальним ордером, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 16 % на рік (а в разі порушення зобов'язання 32 %) з кінцевим терміном повернення 14.12.2012 року (а.с. 10-12, 13, 123), та періодично здійснювала платежі в рахунок погашення заборгованості, тобто виконувала умови договору (а.с. 124). Вказаним договором встановлена сума кредиту - п.1.2 термін повернення - п.1.3, розмір відсотків - п. 4.1. та 4.3, розмір пені - п.6.1 та сума штрафів за необхідність звернення до суду - п. 6.6. Зобов'язання за договором [PERSON] належним чином не виконувалося, у зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки № 12/07/529МК від 14.12.2007 року (а.с. 15) та між позивачем і відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» - договір поруки № 167 від 20.10.2010 року (а.с. 8). Кредитним договором та договором про видачу траншу встановлено термін повернення коштів - 14.12.2012 року. Договорами поруки не встановлено строк її припинення. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Зазначене викладено у правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-53цс14 від 17 вересня 2014 року, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зі справи вбачається, що договорами поруки не встановлено строк її припинення, а кредитним договором та договором про видачу траншу встановлено термін повернення коштів - 14.12.2012 року, а до суду позивач звернувся 02.04.2012 року, тобто до настання кінцевого терміну повернення коштів, а отже порука поручителів на час звернення позивача до суду не припинена. Суд 1 інстанції на зазначене уваги не звернув, у зв'язку з чим допустив порушення норм матеріального права, дійшовши необґрунтованого висновку щодо відмову у задоволенні позову, а тому колегія суддів вважає за необхідне рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення про часткове задоволення позову. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір, договір про видачу траншу та договір поруки є правомірними, оскільки їх недійсність законом прямо не встановлена та судом вони недійсними не визнані. Відповідачі суду 1 інстанції надавали письмові пояснення та заперечували проти задоволення позову, посилаючись, що договори ними не підписувалися та кошти не отримували, однак належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень не надали, до суду апеляційної інстанції на неодноразові виклики не з'являлися та судові повістки не отримували, правомірність правочинів та розрахунок банку не спростували, а отже повинні виконувати зобов'язання, виходячи з умов та змісту договорів та норм матеріального права. Згідно наданого розрахунку заборгованості за кредитним договором, який відповідає умовам договору і який відповідачами не спростовано, станом на 19.03.2012 року виникла заборгованість у розмірі 16 480,45 доларів США, яка складається з: 8 263,33 доларів США - заборгованість за кредитом, 5 034,33 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 368,21 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором та штрафи: 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина), 783,29 доларів США - штраф (процентна складова), яка підлягає стягненню. Вирішуючи питання про стягнення заборгованості, колегія суддів вважає за необхідне стягнути 13 297, 66 доларів США., з яких: заборгованість по кредиту - 8 263,33 доларів США, заборгованість по відсоткам - 5 034,33 доларів США, та 25 430, 58 грн., з яких: штраф (фіксована частина) - 250 грн. (що еквівалентно 31, 29 доларів США), штраф ( процентна складова ) - 6258, 51 грн. (що еквівалентно 783, 29 доларів США) та пеня 18 921,99 грн. (що еквівалентно 2 368,21 доларів США). Щодо стягнення пені та штрафів у національній валюті України - гривні, колегія виходить з умов договору (п. 4.7), відповідно до яких сплата винагороди та неустойки здійснюється в гривні. В позовній заяві позивачем зазначено курс відповідно до службового розпорядження НБУ № 205/95 від 12.03.2012 року 7.99 грн. за 1 долар США, який судом і застосовано. Крім того, відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»). Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. Отже, враховуючи, що пеня та штрафи є штрафними санкціями за договором, їх слід стягнути саме у національній валюті України - гривні у вищевказаному розмірі, тим паче, що зазначене передбачено умовами договору. Зазначена сума заборгованості в сумі 13 297, 66 доларів США. та 25 430, 58 грн. підлягає стягненню в солідарному порядку лише з відповідачів [PERSON] та [PERSON], виходячи з наступного. Так, вимоги банку щодо солідарного стягнення із позичальника та ПАТ "Акцент-Банк" 10 000грн. передбачені договором поруки. Відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч.ч.1, 2 ст.15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України або Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Виходячи з того, що позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" стосовно стягнення суми з ПАТ "Акцент-Банк" за договором поруки витікають з відносин, які виникли на підставі договору, укладеного між суб'єктами господарювання, то такі вимоги не можуть бути розглянутими в порядку цивільного судочинства. Враховуючи викладене та зміст п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України, в якому встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, колегія суддів вважає, що провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" про стягнення заборгованості за кредитним договором за договором поруки - закрити. Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України та виходячи зі змісту ЗУ «Про судовий збір», понесені позивачем судові втрати, підлягає стягненню з відповідачів на його користь відповідно до суми задоволених позовних вимог в розмірі 1240,88 грн. з кожного.

Outcome: partial