Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить усунути їй перешкоди у користуванні квартирою № 36 у будинку 22-А по проїзду Садовому в м. Харкові шляхом виселення з неї відповідачів та інших осіб, що проживають там з їхнього дозволу чи згоди або без такого дозволу, а також звільнити квартиру від їхніх речей та майна: меблів, побутової техніки, документів, особистих речей, тварин, рослин тощо. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [PERSON] є власником квартири № 36 у будинку № 22-а по проїзду Садовому у м. Харкові. У вищевказаній квартирі, незважаючи на реєстрацію місця проживання за іншими адресами, проживають Юр'єва [PERSON] та [PERSON], використовують її для зберігання свого майна та речей. Усних або письмових домовленостей між позивачем та відповідачами немає, правочинів на проживання у вказаній квартирі між сторонами не укладались. Відповідачі не є членами сім'ї позивача і не мають права користуватися квартирою відповідно до положень ст. 405 ЦК України. На даний час відповідачі фактично проживають в спірній квартирі, чим здійснюють позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном. У судове засідання позивач не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача. Окрім того, в заяві позивач свої вимоги підтримала в повному обсязі, просить позов задовольнити. Представником відповідачів [PERSON] до суду надано заперечення проти позову, в яких він просить в задоволенні позову відмовити. Доводи своїх заперечень обґрунтовує тим, що між позивачем та відповідачами 08.06.2012 року було укладено договір позики, згідно умов якого позивач надав відповідачам валютні цінності у сумі 34 500, 00 доларів США, а відповідачі зобов'язались повернути вищевказані кошти не пізніше 08 грудня 2012 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором позики 08.06.2012 року між Юр'євою Л.Є. та [PERSON] укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого Юр'єва Л.Є. передала в іпотеку [PERSON] квартиру № 36 у будинку № 22-А по проїзду Садовому у м. Харкові. 28.08.2016 року [PERSON] стала власником зазначеної квартири та зареєструвала своє право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Частиною 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Даних про надання відповідачам іншого постійного житла матеріали справи не містять. Представник відповідачів [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. З матеріалів справи вбачається, що з метою забезпечення виконання зобов'язання за договором позики, укладеним 08.06.2012 року між [PERSON] та [PERSON], згідно умов якого позивач надав відповідачам позику у розмірі 34 500, 00 доларів США, 08.06.2012 року між Юр'євою Л.Є. та [PERSON] укладено іпотечний договір (а.с. 9-10). Відповідно до умов іпотечного договору Юр'єва Л.Є. передала в іпотеку [PERSON] квартиру № 36 у будинку № 22-А по проїзду Садовому у м. Харкові. У відповідності до п. 11 іпотечного договору у випадку невиконання боржником письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобов'язань за договором у встановлений іпотекодержателем строк, таку вимогу іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмета іпотеки, що є предметом договору. Це застереження відповідно до Закону вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя та свідчить про одну з наступних обставин: а) набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем. Підписанням договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на набуття права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя а власним одноосібним письмовим рішенням іпотекодержателя набути предмет іпотеки у власність; б) продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України "Про іпотеку". Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, щодо об'єкта нерухомого майна № 66759859 від 28.08.2016 року, [PERSON] набула право власності на спірну квартиру 26.08.2016 року на підставі іпотечного договору № 1756 від 08.06.2012 року. Посилаючись на те, що у належній їй квартирі фактично проживають [PERSON], [PERSON], позивач звернулась до суду з цим позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Разом з тим до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Ураховуючи зазначені норми матеріального права, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на це житло, а відтак припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім'ї на користування цим житлом. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14. [PERSON] у позові зазначає, що відповідачі не є членами її сім'ї, будь-яких правочинів щодо користування житлом між сторонами не укладалось. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, щодо об'єкта нерухомого майна № 66759859 від 28.08.2016 року вбачається, [PERSON] набула право власності на спірну квартиру на підставі іпотечного договору. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За положеннями частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а в частині третій порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Вказана правова позиція висловлена Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 14.12.2016 року по справі № 6-1141цс16. При цьому суд зазначає, що приписи ЖК УРСР, зокрема ст. ст. 109 - 117, є спеціальними нормами щодо питання про виселення громадян з житлових приміщень. Відносно доводів позивача про пред'явлення позову на підставі ст. 383, 391 ЦК України, суд зазначає, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України надають позивачеві право на пред'явлення позову про усунення перешкод у користуванні своїм майном, а конкретний порядок виселення громадян із займаного житлового приміщення визначено приписами ЖК УРСР. З іпотечного договору від 08.06.2012 року вбачається, що в іпотеку було передано квартиру № 36 у будинку № 22-А по проїзду Садовому у м. Харкові, придбану не за рахунок отриманої відповідачем позики. Суд також зазначає, що в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на фактичне проживання у спірній квартирі відповідачів. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Сприяючи сторонам у здійсненні їх процесуальних прав та обов'язків, за заявою [PERSON] ухвалою суду від 29.11.2016 року витребувано у виконавчого комітету Харківської міської ради інформацію про всіх осіб, які зареєстровані за адресою: [INFO], та у КП "Жилкомсервіс" (дільниця № 22) інформацію про всіх осіб, які проживають за адресою: [INFO]. Департаментом реєстрації ХМР 15.12.2016 року на ухвалу суду повідомлено, що відомості про місце проживання/перебування особи та інші персональні дані особи надаються адресно-довідковими підрозділами територіальних органів ДМС за запитами осіб, органів державної влади, підприємств, установ, організацій, закладів щодо доступу до персональних даних. Згідно відомостей адресно -довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Харківській області від 02.11.2016 року [PERSON] зареєстрована за адресою: пр. 50-річчя ВЛКСМ, 51, кв. 156, м. Харків, [PERSON] був зареєстрований за адресою: [INFO], знятий з реєстрації 26.01.2012 року, на теперішній час прописки немає. Суд також зазначає, що вся поштова кореспонденція, направлена на адресу, вказану позивачем у позові у якості фактичного місця проживання відповідачів: [ADDRESS], повернута відділенням зв'язку на адресу суду без вручення. Згідно копії виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 1799 місце проживання [PERSON] вказано за адресою: пр. 50-річчя ВЛКСМ, 51, кв. 156, м. Харків. На ухвалу суду КП "Жилкомсервіс" 26.01.2017 року повідомило, що за адресою: [ADDRESS], зареєстровано місце проживання [PERSON], іншою інформацією КП "Жилкомсервіс" не володіє. З огляду на викладене, суд зазначає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт проживання за адресою: [INFO], відповідачів [PERSON], [PERSON]. Згідно з положенням\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за\~зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін\~ та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. [PERSON] правом на збільшення позовних вимог в частині усунення їй перешкод з боку [PERSON] у користуванні і розпорядженні майном не скористалась, не уточнила, з боку яких саме інших осіб, що проживають у спірній квартирі, вона просить усунути їй перешкоди шляхом виселення, а згідно роз'яснень, що містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України 18.12.2009 N 14 "Про судове рішення у цивільній справі", резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог. Крім того, вирішення питання про усунення позивачеві перешкод у користуванні квартирою з боку інших осіб, не конкретизованих позивачем під час розгляду справи, позбавляє суд можливості залучити таких осіб до участі у справі і, відповідно, позбавить цих осіб права на захист своїх прав та законних інтересів. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм у взаємозв'язку з обставинами справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed