Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

07.10.2014 року позивач [PERSON] звернулася до Глобинського районного суду Полтавської області з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якій прохає ( з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) стягнути із відповідача на її користь 1\\2 частину грошової компенсації за автомобіль «VOLKSWAGЕN PASSAT», днз [NUMBER], 2001 року випуску в розмірі 86057,58 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування позовної заяви позивач посилався на те, що 27.12.2013 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який був розірваний 26.08.2014 року на підставі рішення Глобинського районного суду Полтавської області. Під час шлюбу, за сумісні кошти ними у лютому 2014 року був придбаний у власність автомобіль « VOLKSWAGЕN PASSAT», днз [NUMBER], 2001 року випуску. Документи на право власності на автомобіль були оформлені на відповідача. В добровільному порядку питання розподілу майна сторони не змогли вирішити. 25.07.2014 року автомобіль « VOLKSWAGЕN PASSAT», днз [NUMBER], 2001 року випуску був знятий з обліку та проданий без згоди позивача, відшкодувати половину вартості автомобіля в добровільному порядку відповідач не бажає. До судового засідання [PERSON] направила до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позові та просила їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] позов (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) підтримав та прохав задовольнити з підстав, зазначених у ньому. Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, направив до суду заяву про розгляд справи без його участі , з участю представника [PERSON], позовні вимоги не визнав, зазначивши, що спірний автомобіль належав його дідусеві з 2006 року як дарунок інваліду 1-ї групи від органів соцзахисту та був переоформлений на [PERSON] за документами органів соціального захисту населення ( а.с.43-44). Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що спірний автомобіль було набуто [PERSON] в порядку спадкування після [PERSON], а тому він не був спільною сумісною власністю подружжя, вважає, що вартість автомобіля становить 41000 грн., оскільки саме таку ціну за нього сплатив [PERSON] Заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази по справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторони: [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 грудня 2013 року по 26 серпня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] та рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 26 серпня 2014 року про розірвання шлюбу ( а.с. 7 -8). 30.01.2014 року ( в період офіційно зареєстрованого шлюбу між сторонами), в зв'язку зі смертю [PERSON], член сім»ї померлого інваліда [PERSON] ( відповідач по справі) звернувся до Департаменту праці та соціального захисту населення Полтавської облдержадміністрації із заявою щодо передачі йому у власність автомобіля «VOLKSWAGЕN PASSAT», днз [NUMBER], 2001 року випуску за умови сплати податків і зборів за гуманітарний автомобіль за ставками, діючими на день здійснення митного оформлення автомобіля. В подальшому, [PERSON] було внесено податки і збори за гуманітарний автомобіль «VOLKSWAGЕN PASSAT», днз [NUMBER], 2001 року випуску в сумі 41166,23 грн., що підтверджується уніфікованою митною квитанцією серії КВ № 226417 від 27.02.2014 року. Відповідно до наказу Міністерства соціальної політики України від 18.04.2014 року № 230 автомобіль «VOLKSWAGЕN PASSAT», днз [NUMBER], 2001 року випуску дозволено передати у власність [PERSON] На підставі зазначених документів 23.05.2014 року [PERSON] надано довідку для реєстрації автомобіля « VOLKSWAGЕN PASSAT», днз [NUMBER], 2001 року випуску, який в подальшому 17.07.2014 року було зареєстровано у Семенівському ВРЕР на ім'я [PERSON] ( а.с. 62-64). 25.07.2014 року автомобіль « VOLKSWAGЕN PASSAT», днз [NUMBER], 2001 року випуску був знятий з обліку для реалізації, що підтверджується довідкою центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів ДАІ з обслуговування Семенівського, Глобинського та Хорольського району № 1527 від 19.09.2014 року. ( а.с. 10). Станом на 21.01.2015 року він зареєстрований за [PERSON] ( а.с. 93). Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Отже, вказаною нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію). Стаття 57 СК містить вичерпний перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Посилання представника відповідача на те, що автомобіль « VOLKSWAGЕN PASSAT», днз [NUMBER] був набутий відповідачем [PERSON] в порядку спадкування, а тому є його особистою приватною власністю спростовуються матеріалами справи в їх сукупності. Зокрема, як встановлено в судовому засіданні, спірний автомобіль був наданий інваліду війни 3 групи [PERSON] 18.05.2006 року в якості гуманітарної допомоги в порядку, встановленому «Порядком забезпечення інвалідів автомобілями», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 999 від 19.07.2006 року. Згідно п. 41 вказаного Порядку за бажанням інвалідів головні управління соціального захисту можуть забезпечувати їх автомобілями, ввезеними в Україну і визнаними в установленому порядку гуманітарною допомогою, без права продажу, дарування, передачі (в тому числі за довіреністю) іншій особі. Після смерті інваліда, дитини-інваліда автомобіль, визнаний гуманітарною допомогою, яким інвалід був забезпечений через головне управління соціального захисту і користувався менше ніж 10 років, може бути переданий у власність одному з членів сім'ї інваліда за рішенням Мінсоцполітики за умови сплати податків і зборів за ставками, діючими на день здійснення митного оформлення автомобіля, які повинні бути сплачені членом сім'ї померлого інваліда, дитини-інваліда протягом шести місяців з дня смерті інваліда. У разі несплати членом сім'ї інваліда, дитини-інваліда податків і зборів (обов'язкових платежів) автомобіль повертається (вилучається) головному управлінню соціального захисту або управлінню виконавчої дирекції після закінчення шестимісячного строку з дня смерті інваліда. Тобто, законодавством встановлено особливий порядок набуття права користування автомобілем інвалідом та набуття права власності на автомобіль визначеним колом осіб після смерті інваліда, який не є ідентичним спадкуванню. Враховуючи викладене, суд вважає, що спірний автомобіль «VOLKSWAGЕN PASSAT», днз [NUMBER], 2001 року випуску був набутий під час шлюбу та належав до спільної сумісної власності подружжя [PERSON]. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого із подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язок для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використовується в інтересах сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до чч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Абзацом 2 пункту 30 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» роз'яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. В силу диспозитивності цивільного судочинства відповідач не надав належних та допустимих доказів в підтвердження того, що зняття з реєстраційного обліку транспортного засобу відбувалося з відома та згоди дружини, а його реалізація проведена в інтересах сім'ї, домовленості щодо порядку поділу спільного майна у сторін не було, письмової згоди на відчуження майна [PERSON] не надавала. Виходячи зі змісту пунктів 22, 23, 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 03\\26\\15 від 28.03.2015 року ринкова вартість автомобіля «VOLKSWAGЕN PASSAT», 2001 року випуску становить 172115 грн. 16 коп. Згідно ст. 70 Сімейного Кодексу України у випадку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та жінки вважаються рівними, якщо інше не зазначено домовленістю між сторонами або шлюбним договором. Оскільки домовленість чи шлюбний договір між сторонами відсутні, то суд вважає, що частка позивача становить 1\\2 вартості спірного автомобіля, що складає 86057,58 грн. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України. Враховуючи викладене, беручи до уваги, що спірний автомобіль набутий сторонами під час шлюбу та був відчужений відповідачем проти волі іншого з подружжя - позивачки і не в інтересах сім'ї та не на її потреби, суд вважає, що із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути грошову компенсацію вартості 1\\2 частки автомобіля «VOLKSWAGЕN PASSAT» в сумі 86057 ( вісімдесят шість тисяч п'ятдесят сім ) грн. 58 коп. Згідно ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. За нормами ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи вбачається, що за подачу позовної заяви до місцевого суду позивачем [PERSON] сплачено судовий збір у сумі 243,60 грн. (а.с.1) та 356,40 грн. ( а. с. 20), тобто в загальному розмірі 600 грн. Враховуючи викладене, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 600 грн. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на проведення судової автотоварознавчої експертизи в сумі 400 грн., що підтверджуються квитанцією № 18 від 28.03.2015 року та витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн., підтверджені квитанцією № 21 від 29.04.2015 року. Враховуючи викладене,

Outcome: approved