Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

26 грудня 2018 року заявник - [PERSON] звернулась до Київського районного суду міста Одеси з заявою про визнання [PERSON] недієздатною та встановлення опіки над недієздатною і призначення опікуном її - [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог заявниця посилається на те, що [PERSON] , [INFO] , що зареєстрована та мешкає за адресою: [ADDRESS] , є її мамою. Починаючи з 2013 року психіатричний стан здоров`я [PERSON] погіршився, внаслідок чого вона втратила здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що в свою чергу стало підставою для звернення до суду з відповідною заявою. Відповідно до автоматизованої системи документообігу справу за вказаною заявою було розподілено судді Салтан Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 26 лютого 2019 року, після усунення заявником недоліків поданої заяви у відповідності до ухвали Київського районного суду міста Одеси від 27 грудня 2018 року, прийнято до розгляду вказану заяву, відкрито провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення судового засідання на 06 березня 2019 року. Одночасно у заяві, заявником було заявлено вимогу про призначення по справі судово-психіатричної експертизи, проведення якої заявник просив суд доручити експертам Комунальної установи «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» (65000, м. Одеса, вул. Академіка Воробйова, 9), на вирішення яких поставити наступні питання: 1. Чи хворіє [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована в [ADDRESS] , на психічну хворобу? 2. Чи розуміє [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована в [ADDRESS], в силу свого психічного стану значення своїх дій та чи може керувати ними ? У судове засідання призначене на 06 березня 2019 року заявник [PERSON] або її представник [PERSON] не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, однак 05 березня 2019 року до суду надійшла заява від представника заявника [PERSON] про відкладення розгляду справи, з підстав того, що на визначену дату судового засідання [PERSON] буде приймати участь у іншому судовому засіданні слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси з питання обрання запобіжного заходу відносно затриманої особи. Представник заінтересованої особи [PERSON] - [PERSON]. заперечила щодо задоволення вказаного клопотання, посилаючись на його необґрунтованість, а також вважала, що безпідставне відкладення розгляду справи призведе до порушення строків розгляду справи, з урахуванням того, що відсутні об`єктивні підстави, які б перешкоджали розгляду клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи заявленого заявником. Представник заінтересованої особи Органа опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради щодо розв`язання клопотання про відкладення розгляду справи поклалась на розсуд суду. Суд, оглянувши зазначене клопотання представника заявника про відкладення розгляду справи, в судовому засіданні 06.03.2019 року ухвалив відмовити у його задоволенні, з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання правами не допускається. Статтею 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що адвокатська діяльність здійснюється на принципах верховенства права, законності, незалежності, конфіденційності та уникнення конфлікту інтересів. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Тобто, вказані принципи щодо обов`язковості доведення тих чи інших обставин є обов`язковими не лише при з`ясуванні обставин справи по суті, а й, як у даному випадку, при поданні клопотання про відкладення розгляду справи. Представником заявника до поданого клопотання про відкладення розгляду справи не надано жодного доказу на підтвердження посилань викладених у клопотанні, у зв`язку з чим суд вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Крім того, частинами 1, 2 статті 210 ЦПК України встановлено, що суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму судам роз`яснено, що з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Суд вважає дане клопотання про відкладення розгляду справи подане представником заявника необґрунтованим і таким, що може призвести до штучного затягування розгляду справи, в умовах існуючих процесуальних строків її розгляду, а тому вважає, що воно не підлягає задоволенню. Між іншим суд також враховує, що статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Заявником при поданні заяви заявлено клопотання лише про призначення судово-психіатричної експертизи. Жодних посилань щодо неможливості подання доказів до заяви в її обґрунтування заявником у заяві не зазначено, як і не повідомлено про намір подання таких доказів представником заявника у клопотанні про відкладення розгляду справи. З урахуванням викладених підстав, необґрунтованістю клопотання про відкладення розгляду справи, та відсутніх відомостей щодо наміру заявника подати до суду додаткові докази, суд вважає відсутніми підстави для відкладення розгляду справи та не вбачає об`єктивних підстав, які унеможливлюють розгляд справи на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Також судом враховується, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви представника заявника про відкладення розгляду справи, з підстав його необґрунтованості, а також через те, що необґрунтоване відкладення розгляду справи може призвести до штучного затягування розгляду справи, в умовах існуючих процесуальних строків її розгляду. На підставі викладеного, судом в судовому засіданні, за згодою представників сторін по справі, було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні за відсутності заявника та її представника, за наявними в ній матеріалами, з метою дотримання строків розгляду справи. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 06.03.2019 року у задоволенні клопотання представника заявника [PERSON] про призначення судово-психіатричної експертизи по цивільній справі за заявою [PERSON] , за участю заінтересованих осіб: [PERSON] , Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання [PERSON] недієздатною та встановлення опіки над недієздатною і призначення опікуна - відмовлено. В судовому засіданні представник заінтересованої особи [PERSON]. - [PERSON]. заперечувала проти задоволення заяви про визнання [PERSON] недієздатною особою, з посиланням на те, що неможливо визнати недієздатною психічно здорову людину. Представник вважала заяву [PERSON] необґрунтованою та безпідставною, яка не містить жодного посилання на наявність у [PERSON] психічної хвороби. Крім того, на підтвердження своїх посилань представник заінтересованої особи надала додаткові докази. Представник заінтересованої особи органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради у судовому засідання щодо вирішення спору поклалась на розсуд суду. Заслухавши пояснення представників заінтересованих осіб по справі, пояснення свідків, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає заяву не підлягаючою до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.296 ЦПК України, заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] , [INFO] . При викладених обставинах суд вважає, що заявник [PERSON] , у відповідності до вимог ч. 3 ст. 296 ЦПК України, мала право на звернення до суду з заявою про визнання [PERSON] , недієздатною. Звертаючись до суду з даною заявою, заявник - [PERSON] стверджує, що з 2013 року психіатричний стан здоров`я [PERSON] погіршився, внаслідок чого вона втратила здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до ст. 39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України. Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи. Частиною 3 статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Заявник в обґрунтування заявлених вимог та посилань про наявність психічних розладів у [PERSON] посилається лише на два листи КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» від 28.07.2017 року про призначення медичних препаратів [PERSON]. та від 11.12.2017 року про зазначення, що [PERSON] була оглянута на дому та перебуває під наглядом психіатра. Однак, суд не приймає вказані довідки в якості належних доказів, оскільки вказана довідка від 28.07.2017 року про призначення медичних препаратів [PERSON] , не містить інформації щодо діагнозу [PERSON] , щодо інформації про призначенні препарати, а також взагалі інформації яким лікарем вони видані. Щодо довідки від 11.12.2017 року про зазначення, що [PERSON] була оглянута на дому та перебуває під наглядом психіатра, суд вважає також не належним доказом, оскільки по своїй суті не є медичними даними, оскільки не містить ані опису психічного стану особи, ані діагнозу. У зазначених довідках наданих позивачем до заяви, крім вказаних судом обставин, також вбачається, що: довідка від 28.07.2017 року не містить чіткого відображення дати народження [PERSON]. , відносно якої вона видана, а довідка від 11.12.2017 року видана взагалі на ім`я [PERSON] , [INFO] народження, у зв`язку з чим, суд не має можливості достеменно пересвідчитись, що вони стосуються саме сторони по справі - [PERSON] , [INFO] , відносно якої заявником заявлено вимоги щодо визнання недієздатною. Суд зазначає, що пунктом 2 частини 1 статті 105 ЦПК України передбачено, що призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: психічний стан особи. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про психіатричну допомогу» судово-психіатрична експертиза з цивільних справ призначається і проводиться на підставах та в порядку, передбачених законом. Кількість і зміст питань, за якими має бути проведена експертиза, має бути визначено судом у судовому засіданні, як це передбачено ст. ст. 103-105 ЦПК України. Як зазначається в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 березня 1972 року №3 «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним», судово-психіатрична експертиза призначається у справах про визнання громадянина недієздатним. В ухвалі про призначення експертизи на вирішення експертів мають бути поставлені такі питання:1) чи хворіє даний громадянин на психічну хворобу; 2) чи розуміє він значення своїх дій та чи може керувати ними. Разом з тим, у відповідності до частини 1 статті 298 ЦПК України передбачено, що суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними. Правові, організаційні і фінансові основи судово-експертної діяльності з метою забезпечення правосуддя визначає Закон України "Про судову експертизу". Судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об`єктивності і повноти дослідження (стаття 3 цього Закону). Законодавство України про судову експертизу складається також з інших нормативно-правових актів, зокрема Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 жовтня 2001 № 397. Відповідно до пункту 35 Порядку висновок експертизи повинен бути обґрунтованим і містити відповіді на поставлені перед ним питання у межах його компетенції, мати конкретний характер. У разі виявлення експертом важливих фактів, з приводу яких йому не були поставлені запитання, він дає відповідь з власної ініціативи. Відповіді не можуть мати форму рекомендацій або вказівок слідству чи суду. З аналізу наведених норм вбачається, що висновок про недієздатність фізичної особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в сукупності за умови, що особа страждає саме хронічним, стійким психічним розладом, внаслідок чого у особи виникає абсолютна неспроможність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про визнання особи недієздатною не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Отже, при проведенні експертизи щодо наявності в особи хронічного, стійкого психічного розладу експерт повинен дослідити стан психічного здоров`я особи протягом певного часу, пославшись на медичні документи, їх аналіз та особисте дослідження особи,зробити висновок щодо наявності в особи саме стійкого, хронічного психічного розладу, визначити час, з якого в особи виникло таке захворювання, встановити чи повністю особа не здатна внаслідок цього захворювання усвідомлювати свої дії та керувати ними. У той же час, з урахуваннями того, що матеріали справи не містять достатніх даних про психічний розлад здоров`я [PERSON] , які також не надані заявником, 06.03.2019 року Київським районним судом міста Одеси було постановлено ухвалу, якою відмовлено представнику заявника у призначенні судово-психіатричної експертизи. Між іншим, суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 106 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. На виконання вимог ст. 106 ЦПК України, в судовому засіданні 06.03.2019 року представником заявника [PERSON] було надано до суду висновок судово-психіатричної експертизи №19пк від 04.02.2019 року, проведеної лікарями державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України», у відповідності до якого, зазначено, що [PERSON] , [INFO] , на будь-який психічний розлад не страждає, за своїм психічним станом може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. З зазначеного висновку вбачається, що під час клінічного дослідження особи - [PERSON] , виявлені наступні обставини. Психічний стан особи: настрій рівний, орієнтована вірно, розуміє мету експертизи. В бесіду залучається охоче, відповідає по суті запитань. Чітко, послідовно, із збереженням хронології, без зайвих подробиць викладає обставини свого життя. Розказує, що вони з чоловіком прожили багато років, в них народилося 4 дитини, перша померла в дитинстві. Від трьох дочок в них п`ятеро онуків. Чоловік у свій час заснував підприємство "7 кілометр", у співзасновниках також була їх старша донька, [PERSON] . Коли чоловік захворів на рак і не міг працювати, він передав керування [PERSON] із тією умовою, що вона всі доходи буде передавати матері (тобто їй), а та буде ділити серед інших членів сім`ї, бо це підприємство вони із чоловіком вважали сімейним. Так воно і було деякий час. Потім старший, самий любимий онук, син [PERSON] , став вимагати, щоб керівництво ринком передали йому. Отримавши відмову, він не заспокоївся, шахрайським шляхом підробив підпис матері під договором купівлі-продажу ринку. А наступного дня [PERSON] передала (подарувала) матері. Онук з цим не погодився, заявив у суді, що вона неспроможна, недієздатна, «розказував, що я лежача, мене годують з ложки, що я в памперсах». Розповідає, що тоді дуже обурилася, «надягла «назло всім» туфлі на платформі та вечірню довгу сукню та заявилася в суд». Розповідає, що тяжко переживала смерть чоловіка, але й тоді не зверталася до лікарів, «лікувалася роботою», відволікалася. Зараз вона засмучена обставинами, що склалися, поведінкою онука, дочки, яка повністю підпала під його вплив. Разом із тим, не збирається здаватися, бо це спадок всієї сім`ї". Мислення в неї послідовне, логічне, з тенденцією до обставинності. Маячення, розладів сприйняття не виявляє. Пам`ять, інтелект не порушені. Емоційно адекватна, жвава, під час експериментально-психологічного дослідження адекватно шуткує. Критика збережена. Під час психологічного обстеження встановлено, що підекспертна доступна продуктивному спілкуванню. Під час бесіди на запитання відповідає по суті, послідовно та виважено, ставить зустрічні питання, жартує. Біографічні відомості викладає в хронологічній послідовності, докладно та обґрунтовано викладає важливі на її думку факти своєї біографії. Мету проведення дослідження розуміє вірно. Емоційні прояви виразні та диференційовані відповідно контексту бесіди. Настрій рівний, поводиться спокійно, адекватно ситуації обстеження. Судження послідовні та логічні. Мовлення граматично правильне, словниковий запас достатній. Скарг на стан розумової працездатності не пред`являє. При виконанні експериментальних завдань інструкції засвоює правильно. Мислення послідовне. Ознак декомпенсації не виявляє. Суд, оцінюючи наданий висновок експертизи, враховує наступне. Вимоги до висновку експерта визначені ст.102 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.77, 79, 81 ЦПК України визначено, що є належними, достовірними, достатніми доказами. А ст.78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В даному випадку, вказана експертиза проведена експертною установою, що має відповідні повноваження. Відповідно до вимог ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Оцінюючи висновок експерта у сукупності та взаємозв`язку з іншими дослідженими доказами у справі, суд визнає останній достатньо обґрунтованим. Письмових доказів, з яким він вступає у суперечність матеріали справи не містять. Істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, в ході розгляду справи не встановлено. При розгляді цієї заяви, судом також враховуються надані представником заявника [PERSON] документи, а саме копії закордонних паспортів: [NUMBER] , виданий 12.04.2012 року органом - 5102, та [NUMBER] , виданий 19.10.2017 року, органом 5102, на ім`я - [PERSON] . З вказаних паспортів вбачається, що [PERSON] веде активний обрах життя та регулярно, починаючи з 2012 року по 2017 рік виїжджає за межі України, що в свою чергу свідчить про усвідомлені і обдумані вчинки особи. Під час розгляду справи, в судовому засіданні 06.03.2019 року, представником заявника [PERSON] було повідомлено, що остання ніколи не зверталася за психологічною або психіатричною допомогою, у тому числі не зверталася та не відвідувала КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я», не проходила обстеження стану психічного здоров`я у вказаній установі або на дому, не була на прийомі та не зустрічалася з його персоналом, на обліку у вказаній установі або під наглядом психіатра також не перебуває. На підтвердження зазначених посилань, судом було задоволено клопотання представника [PERSON] про допит свідків. Так, судом було здійснено в судовому засіданні 06.03.2019 року допит в якості свідків наступних осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснив, що тривалий час знайомий з [PERSON] Так, він займається встановленням захисних сигнальних пристроїв, яку також встановлював до будинку родини [PERSON] у 2003 році. З вказаного часу періодично за замовленням здійснює ремонтні роботи в будинку родини [PERSON] за проханням [PERSON] . Також свідок підтвердив, що обізнаний про конфлікт [PERSON] з її онуком [PERSON] стосовно ринку «7 кілометр». Підтвердив, що за все багаторічне спілкування з [PERSON] , остання жодного разу не надавали відчуття особи, яка страждала б на психічні прояви, а навпаки є обізнаною, інтелігентною і мудрою особою. Свідки [PERSON] та [PERSON] є співробітниками салону краси «[INFO]», вже багато років знають [PERSON] , яка є їх безпосереднім керівником, як мудру та дуже відповідальну людину. Підтвердили, що за все багаторічне спілкування з [PERSON] , остання жодного разу не надавали відчуття особи, яка страждала б на психічні прояви. Свідок [PERSON] пояснила, що працювала садовником у магазині рослин «Ваш Сад». [PERSON] була її клієнтом. Вона - [PERSON] постійно приходить до салону краси «[INFO]», який належить [PERSON] , по догляду за рослинами. Свідок розповіла, що [PERSON] дуже полюбляє рослини та має хобі - вишивати хрестиком і створювати картини, якими прикрашений весь салон краси. Крім того, свідок підтвердила, що [PERSON] також багато подорожує по країнам за межами України. На питання суду, пояснила, що за все багаторічне спілкування з [PERSON] , остання жодного разу не надавали відчуття особи, яка страждала б на психічні прояви. Крім того, судовим розглядом встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси вже перебувала справа №520/3508/18 за заявою [PERSON] про визнання [PERSON] недієздатною особою та встановлення над нею опіки і призначення опікуна. За наслідком зазначеної справи, 04 червня 2018 року Київським районним судом міста Одеси було ухвалено рішення, яким у задоволенні вказаної заяви відмовлено. Рішення суду заявником не оскаржено, а відтак набрало законної сили. Судом в судовому засіданні 06.03.2019 року були оглянуті матеріали вказаної справи №520/3508/18, та встановлено, що [PERSON] на підтвердження своїх посилань щодо наявних розладів психічного стану [PERSON] також надавались до суду довідки КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» від 28.07.2017 року та від 11.12.2017 року, які також надані заявником до заяви в цій справі. Судом під час ухвалення рішення суду від 04.06.2018 року по справі №520/3508/18 зроблено висновок, що вказані довідки є неналежними доказами. Крім того, судом додатково були досліджені додаткові докази, а саме: Медичну довідку про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів Серії 12 ЯЯФ № 478486 , яка була видана 10.05.2018 року КУ «Міський психіатричний диспансер», з якої вбачається, що [PERSON] не має проявів психічних розладів. Також, відповідно до листа головного лікаря КУ «Міський психіатричний диспансер» вбачається, що [PERSON] , [INFO] , під наглядом лікаря - психіатра КУ «Міський психічний диспансер» не перебуває, за медичною допомогою не зверталась. Крім того, під час розгляду вказаної справи, вбачається, що [PERSON] приймала участь особисто, та судом були прийняті її посилання, а саме, що 14 вересня 2016 року відбулася зміна реєстрації її місця проживання на фактичне, де вона проживає з вересня 2016 року за адресою: [ADDRESS] . При цьому за вищевказаною адресою фактичного та зареєстрованого проживання лікарі вказаної установи, та будь-які інші лікарі-психіатри, лікарі-психотерапевти, лікарі-психологи та інші лікарі суміжних спеціалізацій ніколи не відвідували, обстеження стану її психічного здоров`я не здійснювали. Таким чином, дані, що вказані у наявній в матеріалах судової справи №520/3508/18 копії довідки КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» від 11.12.2017 p., завіреної підписом заступника головного лікаря вказаної установи [PERSON] , що вона нібито була оглянута лікарем за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] не відповідають дійсності, а вказана квартира, як стверджувала [PERSON] у судовому засіданні, взагалі належить стороннім особам. Також, під час розгляду справи №520/3508/18 судом були прийняті посилання [PERSON] , яка особисто пояснила, що на стан свого психічного здоров`я в неї скарг немає, вона усвідомлює значення своїх дій та керує ними. З донькою [PERSON] та її сином [PERSON] вона не бачилась вже майже три роки, у зв`язку із їх протиправними спробами заволодіти належним їй майном, скарги на що наразі розглядається відповідними судами та правоохоронними органами. [PERSON] вважає, що заява про визнання її недієздатною, встановлення над нею опіки і призначення опікуна, є безпідставною, наведені в ній аргументи є вигаданими, та ця скарга подана з метою заволодіння правом розпорядження належним їй майном та зупинення розгляду її скарг у відповідних судах та правоохоронних органах. Вказані обставини викладені також в письмових поясненнях [PERSON] , підпис якої 24 квітня 2018 року було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавель М.В., реєстраційний номер 737. На підставі викладених посилань [PERSON] , суд під час розгляду справи №520/3508/18 дійшов висновку, що відсутні підстави для ухвалення рішення про визнання недійсною [PERSON] , оскільки вона здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Частинами 4,5 ст.82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Отже, з урахуванням вимог ст. 82 ЦПК України, вищевказані встановлені обставини рішенням Київського районного суду міста Одеси від 04.06.2018 року по справі №520/3508/18 додатковому доказуванню не підлягають. Відповідно до вимог ч.1 ст.39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Частиною 2 даної норми визначено порядок визнання фізичної особи недієздатною відповідно до вимог Цивільно-процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже підставами для обмеження цивільної дієздатності фізичної особи визнаються: а) наявність у особи психічного розладу, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; б) зловживання спиртними напоями, наркотичними засобами, токсичними речовинами тощо, якщо фізична особа цими діями ставить себе чи свою сім`ю, інших осіб, яких вона за законом зобов`язана утримувати, у скрутне матеріальне становище (ст.36 ЦК України). Основним, але не єдиним, доказом для визнання фізичної особи недієздатною, встановлення над фізичною особою опіки та призначення опікуна є висновок судово-психіатричної експертизи. Як роз`яснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним" за № 3 від 28 березня 1972 року із змінами та доповненнями (надалі - «Постанова Пленуму»), даними про психічну хворобу можуть бути довідки про стан здоров`я, виписка з історії хвороби й інші документи, видані лікувально-профілактичними закладами. В свою чергу п. 2 ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачає, що тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод. При цьому діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов`язаних зі станом її психічного здоров`я (ч. 1 ст. 7 Закону України «Про психіатричну допомогу»). Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком викладеним Верховним судом України у постанові від 19 жовтня 2016 року по справі № 6-384цс16. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відмовляючи у задоволенні заяви, суд не має жодного сумніву у належному психічному стані [PERSON]. , яка самостійно та адекватно надала відповіді на поставлені судом запитання під час розгляду справи №520/3508/18, стосовно якої встановлено відсутність психічних розладів у відповідності до висновку судово-психіатричного експерта №19 пк, за її характеристиками, в яких вона характеризується позитивно, за показами свідків, які стверджують що підстав вважати [PERSON] такою, що страждає на хронічний стійкий психічний розлад, немає. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, за результатами розгляду вказаної заяви, суд прийшов до висновку, що заявник [PERSON] діяла недобросовісно, стверджуючи що її матір [PERSON] страждає на хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок якого не здатна усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними, оскільки судом навпаки встановлено, що вона здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про визнання [PERSON] недієздатною особою є необґрунтованою та безпідставною, а подання її зумовлене лише неприязливими стосунками та спірними питаннями з приводу спадщини, яка залишилась після смерті батька заявниці, чоловіка - [PERSON]., які склались між останньою та [PERSON] , у зв`язку з чим, заява про визнання [PERSON] недієздатною задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 300 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна. З огляду на те, що вимоги про встановлення опіки є похідними, суд також відмовляє в їх задоволенню, через безпідставність та необґрунтованість. Під час ухвалення рішення суду, за наслідком розгляду цієї справи, судом враховується, що статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод безпосередньо застосовується при розгляді справ у судах України. Аналогічним чином висновки Європейського суду з прав людини також враховуються при розгляді будь-яких судових справ в національній системі правосуддя. Відповідні положення статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачають те, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Так, у справі «Анатолій Руденко проти України» Європейський суд констатував порушення підпунктів «с» та «є» пункту 1 статті 5 Конвенції, пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції, коли заявник повністю залежав від органів влади, які позбавили його шансів довести свою адекватність. Статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори України» встановлено правила про те, що міжнародні договори України (в тому числі конвенції) застосовуються на території України нарівні з національним законодавством. При цьому, у випадку виникнення суперечності між міжнародним договором та національним законом, повинен застосовуватися міжнародний договір. Так у рішенні Європейського суду з прав людини №37679/08v. Czech Republic зазначено, що будь-яке обмеження свободи особи з психічними розладами навіть на нетривалий час може бути визнано катуванням або жорстоким поводженням. Конвенцією проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання (ратифіковано із застереженнями Указом Президії ВР №3484- XI (3484-11) від 26.01.87)встановлено, що кожна держава-сторона вживає ефективних законодавчих, адміністративних, судових та інших заходів для запобігання актам катувань на будь-якій території під її юрисдикцією. Жодні виключні обставини, якими б вони не були, стан війни чи загроза війни, внутрішня політична нестабільність чи будь-який інший надзвичайний стан не можуть бути виправданням катувань. Наказ вищого начальника або державної влади не може служити виправданням катувань. В підпунктах, d, e та пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод йдеться про позбавлення свободи в контексті цивільного права. У справі Вінтерверп проти Нідерландів (1979) Суд сформулював три критерії, які дозволяють точніше визначити поняття «психічно хворий» в рамках підпункту пункту 1 статті 5, а саме : - держава має використовувати об`єктивні медичні стандарти при вирішенні питання про те, чи може особа вважатись «психічно хворою»; - характер або ступінь психічної хвороби мають бути достатньо гострими, щоб виправдати примусову госпіталізацію; - держава має право утримувати хворого в лікарні лише протягом часу загострення психічного розладу, а тому хворий, який примусово утримується в лікарні через «психічне захворювання», має право на здійснення періодичного огляду: примусове утримання в лікарні не може тривати протягом невизначеного періоду. Крім того, суд звертає увагу, що необґрунтоване визнання особи недієздатною, може призвести до незворотних негативних наслідків для останньої, оскільки у відповідності до вимог ЦК України, недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину, які в свою чергу від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. Отже, у разі необґрунтованого визнання особи недієздатною та призначення опікуна, який вправі вчиняти правочини від такої особи, та в разі дії опікуна не в інтересах недієздатної, особі, яка в подальшому оспорить таке визнання її недієздатною, для відновлення прав необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, що в свою чергу істотно порушить права такої особи, які в свою чергу закріплені та охороняються Основним Законом України - Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у відповідності до якої Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам. Між іншим слід звернути увагу, що суди входять до судової гілки влади, зокрема на підставі якої здійснюється Державна влада в Україні. Судова влада належить до сфери суспільних відносин і тому її соціальна роль полягає в забезпеченні панування права, в тому числі й щодо держави. Отже необґрунтоване визнання особи недієздатною, тобто ухвалення необґрунтованого рішення суду, яке може призвести до незворотних негативних наслідків для особи - громадянина України, може значним чином безпосередньо призвести до підриву суспільства до судової гілки влади. Таким чином, аналіз практики Європейського суду свідчить про те, що необґрунтоване визнання особи недієздатною або визнання її психічно хворим - є порушення його прав. Враховуючи наявні у матеріалах справи письмові докази та практику Європейського суду, яка говорить про необхідність суворого дотримання органами державної влади прав громадян, які передбачені Європейською конвенцією про права людини, суд не знаходить підстав для визнання [PERSON] недієздатною, а тим паче призначення їй опікуна в особі заявника, а тому розглядаючи заяву на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України, з`ясувавши мету звернення позивача до суду та юридичну природу виниклих правовідносин - у задоволенні заяви слід відмовити, з зазначенням того, що заявник [PERSON] діяла недобросовісно без достатньої для цього підстави.

Outcome: dismissed