Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

У березні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом Публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз» про поновлення на роботі .В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив , що Позивач працював начальником відділу охорони на підприємстві відповідача . 09 березня 2016 року він був звільнений згідно наказу від 09.03.2016 року № 106-к за угодою сторін , однак на думку позивача своє звільнення він вважає незаконним , оскільки на його думку відносно нього заступником Голови правління з економічної безпеки ПАТ «Криворіжгаз» [PERSON] вчинено злочин передбачений ст. 172 КК України ., так як 03 березня 2016 року Позивача було викликано керівником [PERSON] в його кабінет , та повідомлено про те що, Позивач повинен звільнити з роботи за угодою сторін , оскільки йому особисто необхідно призначити на його посаду іншу особу . В кабінеті [PERSON] здійснював тиск на Позивача та повідомив йому , що він звільнить його в будь-якому випадку. 14 квітня 2016 року позивачем [PERSON] було подано заяву про збільшення позовних вимог в якій він просив суд поновити його на посаді начальника відділу охорони ПАТ «Криворіжгаз» або іншій вакантній посаді з окладом не мене ніж на попередній , стягнути з ПАТ «Криворіжгаз» , на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та зобов'язати відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. та стягнути з відповідача судові витрати , в тому числі на правову допомогу в розмірі 20 000 грн. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] які були присутні у судовому засіданні просили суд задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Позивач у судовому засіданні зазначив , що він особисто писав заяву про його звільнення за угодою сторін , однак в той момент на нього здійснювався психологічний тиск з боку Голови правління з економічної безпеки ПАТ «Криворіжгаз» [PERSON]. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі та зазначив , що заява про звільнення надана позивачем, відповідав його бажанню подати заяву про звільнення і його волевиявлення було вільним та погодженим з відповідачем. У позові Позивач посилається на те, що нібито його понудили написати заяву про звільнення за угодою сторін, однак такі судження є хибними на підставі того, що для припинення трудового договору може бути угода сторін відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р № 9 роз'яснено, що в разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди. Заяву від 03 березня 16 про розірвання трудового договору Позивач надав особисто до відділу кадрів з візами керівників товариства про звільнення його з роботи з 11.03.16 за угодою сторін, що вважалось добровільним і виражало волевиявлення щодо звільнення з роботи за угодою сторін за взаємною згодою та домовленістю Позивача та Відповідача. Мотивація Позивача, що при його звільнення вчинено злочин, передбачений ст.172 КК України з боку заступника Голови правління з економічної безпеки є надуманою та не підтверджується доказами. Право прийому та звільнення в Товаристві відповідно до Статуту має Голова правління. До посадових обов'язків заступника Голови правління з економічної безпеки не входить питання прийому та звільнення працівників товариства.. Окрім цього , представник відповідача зазначила, що посилання Позивача про вчинення відносно нього злочину передбаченого ст. 172 КК України передбачає відповідальність за грубе порушення законодавства про працю. Зазначеною статтею передбачено, що відповідальність наступає за незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів, а також інше грубе порушення законодавства про працю. При звільнення [PERSON] з роботи жодний з посадових осіб ПАТ «Криворіжгаз» не мав особистих мотивів та наміру впливу а нього. У зв'язку з вище викладеним , просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Суд заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи приходить до висновку , що звільнення з робити позивача є законним та проведеним у відповідності до норм законодавства про працю, тому підстав для задоволення позову не вбачається, з урахуванням наступного. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положення ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положенням ст. 36 КЗпП України встановлено, що трудовий договір може бути припиненим за угодою сторін. Угода сторін є самостійною підставою для припинення трудового договору, яка відрізняється від припинення трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника тим, що у цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. Характерним є й те, що волевиявлення з боку власника або уповноваженого ним органу може виходити лише від тих осіб, які безпосередньо наділені повноваженнями приймати на роботу та звільняти працівників. У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»роз'яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадках взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за власною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути в письмовій або в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за згодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП і раніше обумовлена дата звільнення. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 5 - 1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Вбачається, що 03 березня 2016 року позивач подав заяву про звільнення його з роботи за угодою сторін на ім'я голови правління ПАТ «Криворіжгаз» Вакуленко І.Є. (а.с. 57). Наказом від 09.03.2016 року № 106-к позивача було звільнено з посади, за угодою сторін п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Наказ отримано позивачем 14 березня 2016 року (а.с. 58). Також на адресу позивача було направлено повідомлення про необхідність з"явитись до відділу кадрів та отримати трудову книжку. З повідомлень про вручення вбачається, що адресат відмовився від отримання поідомлення (а.с. 60,61). Зі Статуту підприємства відповідача вбачається, що право прийому та звільнення в Товаристві відповідно до Статуту має Голова Правління (а.с. 47-52). Тобто, до посадових обов'язків заступника Голови правління з економічної безпеки [PERSON] не входить питання прийому та звільнення працівників товариства.. У зв»язку зі звільненням [PERSON] було проведено інвентаризацію, та передано раніше ввірені основні засоби, що підтверджується наказом від 04.03.2016 року № 124 «Про проведення інвентаризації та приймання-передачі ОЗ» (а.с. 45). Суд зауважує, що оригінали долучених до матеріалів справи за клопотанням сторони позивача були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи свою правову позицію відносно того, що всі дії [PERSON] при звільненні його з роботи з підприємства відповідача були вчиненні останнім під впливом погроз та тиску з боку [PERSON] не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Так , з долучених до матеріалів справи копії документів вбачається , що Позивач звернувся до відділення поліції з заявою про вчинення відносно нього злочину заступником голови правління ПАТ «Криворіжгаз» [PERSON] , дані відомості були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016040710000590 від 05.03.2016 року , однак Постановою слідчого СВ Дзержинського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області було закрито за відсутності в діяннях складу кримінального правопорушення , згідно п.2 ч.1 ст. 284 КПК України (а.с. 37). Вказана постанова не оскаржена позивачем в порядку ст. 303 КПК України, тобто позивач погодився з прийнятим процесуальним рішенням слідчого, а посилання представника позивача на ті обставини, що постанова слідчого зафіксувала факт неправомірних дій по відношенню до [PERSON] є безпідставними. Згідно з пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України кримінальне провадження на стадії досудового розслідування підлягає закриттю у разі встановлення відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, а у відповідності до ст. 373 КПК України, у разі встановлення таких обставин під час судового провадження - це є підставою для ухвалення виправдовувального вироку. При цьому, закриття кримінального провадження з підстав відсутності в діях особи складу кримінального правопорушення є реабілітуючою обставиною. Таким чином, постанова слідчого про закриття кримінального провадження, внесеного за № 12016040710000590, жодним чином не підтверджує обставини, викладені в позові. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Згідно ст. 212 ЦПК України за загальними приписами оцінювання доказів, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідження наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Посилання представника позивача на звернення до правоохоронних органів з заявою про вчинення кримінального правопорушення, зокрема, керівником та співробітниками товариства по відношенню до неї, не може бути прийняте судом до уваги, зважаючи на закріплену статтею 62 Конституції України презумпцію невинуватості. Крім того, сам представник позивача в судовому засіданні повідомив суд, що заява до Єдиного реєстру досудових розслідувань хоча і була внесена , однак постановою від 19 травня 2016 року було закрито кримінальне провадження. Крім того, за клопотанням позивача були допитані свідки. Так у судовому засіданні призначена на 25 липня 2016 року було допитано в якості свідка [PERSON], який суду пояснив, що він працює на підприємстві відповідача, позивач є його колегою по роботі, про звільнення [PERSON] йому стало відомо зі слів [PERSON], який вказав, що причиною його звільнення є те, що на його місце вже знайщли іншу людину, а тому він вимушений написати заяву на звільнення. Свідок особисто не був присутній при розмові [PERSON] і [PERSON], про те що [PERSON] був звільнений свідок чув від інших людей, однак безпосередні причини звільнення свідку достаменно не відомо. Окрім цього , у судовому засіданні призначеному на 07 вересня 2016 року були допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] суду пояснила , що вона працює на ПАТ «Криворіжгаз» на посаді начальник відділу кадрів , з [PERSON] вона перебувала у нормальних робочих відносинах , щодо звільнення пояснила , [PERSON] 03 березня 2015 року особисто зайшов до кабінету свідка у нормальному настрої та подав заяву про звільнення , яке було підписано його безпосереднім керівником , в заяві не було вказано дату , після чого з [PERSON] було узгоджено дату звільнення та в заяві було вказано 11 березня 2015 року , дата була обрано ним особисто , після чого заяву він відніс до канцелярії . Згодом , 5 березня позивач зателефонував і сказав , що він захворів , ми роз'яснили , що ми відповідно до його заяви за згодо сторін 11 березня будемо його звільняти , однак 11 березня позивач не з'явився , у зв'язку з чим і ми направили листа кур'єрською почтою в листі вказали про те , що йому необхідно з'явитися для отримання трудової книжки . 14 березня позивач прибув до відділу кадрів та отримав свою трудову книжку та наказ про звільнення .Ми ознайомили позивача з наказом про звільнення , в день звільнення позивач уточнив у свідка чи наявні ще якісь вакантні робочі міста на підприємстві. Свідок [PERSON] суду пояснив , що він працює на підприємстві ПАТ «Криворіжгаз» відносини з позивачем робочі не приязні не має , про звільнення [PERSON] з підприємства відповідача йому стало відомо зі слів [PERSON] , він повідомив свідка що написав заяву про звільнення не пояснивши причини подачі такої заяви будь-яких пояснення по суті обставин звільнення свідок не зміг надати та зазначив , що достовірно обставини звільнення йому невідомі. Аналізуючи покази свідків, які були надані під присягою, судом не встановлено фактів тиску з боку керівництва підприємства-відповідача на позивача. При цьому, свідок, вказали, що саме [PERSON] м повідомив про те, що йому «наказали звільнитись», але особисто вони такого не чули й не були свідками такої розмови між [PERSON] і [PERSON]. Отже, враховуючи, що позивачем та його представником не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження фактів, викладених у позовній заяві, тоді як стороною відповідача було надано докази того, що звільнення позивача відбулося за його власною заявою про звільнення за угодою сторін п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, то суд вважає, що в задоволені позовних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "Криворіжгаз" про поновлення на роботі слід відмовити в повному обсязі. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку, суд зазначає, що згідно з ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Враховуючи наведене, оскільки судом не встановлено підстав для поновлення на роботі, а вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, суд приймає рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. З аналогічних підстав суд відхиляє доводи позивача щодо спричинення діями відповідача моральної шкоди, та відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині. При цьому, суд зауважує, що підставою для стягнення моральної шкоди є встановлення незаконності звільнення з посади, тобто порушення трудових прав позивача. Враховуючи, що доводи про незаконність звільнення [PERSON] не відповідають обставинам справи, суд не вбачає підстав для стягнення моральної шкоди. Що стосується вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу, вони не підлягають задоволенню на підставі ст.ст. 79, 88 ЦПК України, оскільки такі витрати підлягають стягненню лише у разі задоволенні позову, а в разі відмови в задоволенні позові, витрати на правову допомогу покладаються на сторону, які їх понесла. Обговорюючи питання щодо розподілу судових витрат в частині стягнення судового збору, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що позивач був звільнений від сплати судового збору та в задоволені позовних вимог йому було відмовлено, суд вважає за можливе віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed