Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

У червні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] третя особа: [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу автомобіля недійсним та витребування його з чужого незаконного володіння, свої вимоги мотивувавши тим, що в шлюбі з [PERSON] [PERSON] перебували з 13 серпня 1986 року. Цей шлюб було розірвано на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2012 року. У період шлюбу за спільні кошти сторонами набуте майно - автомобіль марки « VOLKSWAGEN Transporter », державний номерний знак [NUMBER], зареєстрований на ім'я [PERSON] 26 листопада 201l pоку в ВРЕВ УДАІ м. Києва з правом [PERSON] керувати автомобілем. У зв'язку з тим, що цей автомобіль належав позивачу з [PERSON] на праві спільної сумісної по восени 2013 року [PERSON] звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до позивача про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та його поділ шляхом стягнення компенсації вартості частки майна. Не визнаючи позову і не бажаючи компенсувати [PERSON] половину вартості спірного автомобіля, позивач звернувся до начальника МРЕО № 6 Дарницького району м. Києва, з заявою про переоформлення права власності на нього на відповідачку [PERSON]. На підставі заяви 31 жовтня 201З року було здійснено перереєстрацію належного сторонам автомобіля на відповідачку [PERSON], видано технічний паспорт, в якому вказано, що вона є власником автомобіля без перереєстрації державного номерного знаку. Позивач вважає таке переоформлення не можна вважати укладенням договору купівлі - продажу, оскільки від його співвласника, яким на той момент була [PERSON], не отримано дозволу на відчуження, їй взагалі про це нічого не було відомо. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 січня 2014 року по цивільній справі № 753 / 19613 / 13 - ц частково задоволено позов [PERSON], стягнуто з позивача на її користь 25 920 грн. грошової компенсації 1 / 2 частки вартості автомобіля. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2014 року апеляційну скаргу на рішення відхилено, рішення залишено без змін і набрало законної сили. Під час винесення рішення суд керувався грошовою оцінкою вартості автомобіля у розмірі 51 840 .00 грн., зроблену ТОВ « ЄСП Оцінка - Капітал », наданою суду [PERSON] і виходив с того, що він належав нам на праві спільної сумісної власності, яке припинилося після набрання рішенням законної сили, але не можна вважати, що права [PERSON] не порушуються. Грошову компенсацію 1 / 2 частки вартості спірного автомобіля [PERSON] досі не отримала, оскільки рішення суду перебуває на виконанні у відділі державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № 42590753 від 19 березня 2014 року , винесеної старшим державним виконавцем Єрмаковою О. А. Автомобіль знаходився у володінні та користуванні позивача, він здійснював його ремонт за власні кошти. Коли позивач запропонував відповідачці [PERSON] привести у відповідність документи і звернутися з відповідною заявою до МРЕО № 6, їх відносини погіршилися. 27 січня 2015 року відповідачка звернулася до Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві з заявою, що вона передала позивачу власний автомобіль в тимчасове користування в жовтні 2013 року і позивач досі його не повертає. Після цього у мене було відібрано пояснення про те, що я перереєстрував власний автомобіль на відповідачку [PERSON], оскільки розводився з дружиною, але [PERSON] викликала евакуатор, забрала у мене автомобіль 29.01.2015р. і звернулася до Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві в заявою про припинення подальшої перевірки за її заявою. 31 січня 2015 року було винесено висновок по матеріалам перевірки, зареєстрованим за № 3960 від 27 січні 2015 року, про її закінчення, списання справи, відповідей не надавалося. 01 лютого 2015 року відповідачка [PERSON] переоформила право власності на спірний автомобіль на відповідача [PERSON], після чого у МРЕО №6 йому було змінено державний номерний знак на [NUMBER] . Згідно заяви про зменшення позовних вимог, які надійшли на адресу суду 04 листопада 2015 року за вх. № 53609 позивач просить витребувати автомобіль марки «VOLKSWAGEN Transporter», державний номерний знак [NUMBER] з незаконного володіння відповідача [PERSON], та зобов'язати відповідача [PERSON], перереєструвати автомобіль марки « VOLKSWAGEN Transporter», державний номерний знак [NUMBER]. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] проти заявленого позову заперечила в повному обсязі та просила суд відмовити у його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю від 29 серпня 2015 року ( а. с. 71 ) [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у їх задоволенні.. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, про дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Згідно відомостей Відділу адресно - довідкової роботи ГУ ДМС України в м. Києві , [PERSON] [INFO], з 02 квітня 2009 року, зареєстрований в [ADDRESS]. Зі змісту ст. 74 ЦПК України, слідує, що судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо. Згідно ст. 11 ЦПК України якою визначається диспозитивність цивільного судочинства, визначення суб'єктного складу сторін покладено на позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1, 3, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як слідує із п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року " Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними ", для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь - яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь - яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Зазначена правова позиція висловлена і у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6 - 197 цс 14, яка в силу ст. 370 - 7 ЦПК України враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права. Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати ( добросовісний набувач ), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За ст. 388 ЦК України право витребувати майно надано власнику такого майна, однак, позивачем не надано суду доказів на підтвердження його права власності на автомобіль.. Зважаючи на вищевикладене, позов задоволенню не підлягає за безпідставністю вимог. Судові витрати, понесені позивачем, відповідно до ст. 88 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed