Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

01 грудня 2020 року [PERSON] , через свого представника захисника Романцову Т.В., звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом, яким просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис за № 7357 вчинений 29 вересня 2014 року приватним нотаріусом КМНО Верповською Оленою Володимирівною про звернення стягнення на рухоме майно, а саме транспортний засіб Skoda Octavia 2006 року випуску, державні номерні знаки (далі по тексту - д.н.з.) [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , що належить позивачу для задоволення вимог Публічного акціонерного товариства «Надра» (далі по тексту - ПАТ «Надра»); стягнути судові витрати з відповідача на користь позивача. Вимоги обгрунтовано тим, що 05 травня 2014 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області ухвалив у справі за № 359/106/14ц судове рішення про стягнення з [PERSON] заборгованості в розмірі 116330 грн. 95 коп. за кредитним договором № 730/П/39/2006-840 від 15 червня 2006 року укладеного з ПАТ «Надра». За наслідком перегляду даного судового рішення Апеляційний суд Київської області 17 грудня 2017 року постановив ухвалу про його залишення без змін. Відтак, сума, що підлягала стягненню з [PERSON] на користь банку, становить 116330 грн. 95 коп. Незважаючи на це, та той факт, що справа перебувала на розгляді в апеляційному суді, 29 вересня 2014 року Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська О.В. здійснила оскаржуваний виконавчий напис. Заявник вважає, що даний виконавчий напис нотаріуса підлягає визнанню таким, що не має виконуватись, оскільки під час його вчинення допущено наступні порушення : заборгованість не була безспірною, оскільки на розгляді в апеляційному суді перебувала цивільна справа про стягнення з [PERSON] заборгованості; розмір заборгованості вказаний у виконавчому написі нотаріуса (471675 грн. 45 коп.) відрізняється від заборгованості, яку стягнуто на користь банку (116330 грн. 95 коп.); стягнення заборгованості, в порушення вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат», здійснено за період, що перевищує три роки з дня виникнення права вимоги; [PERSON] не отримував від банку претензії/вимоги про усунення порушень, вимог про дострокове виконання кредитного договору; боржнику нотаріусом не направлено сповіщення про розгляд матеріалів щодо здійснення виконавчого напису. Зважаючи на вказане, позивач, з метою захисту своїх порушених прав, звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 04 грудня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 10 лютого 2021 року. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. 29 березня 2021 року приватний нотаріус Верповська О.В. подала до суду письмові пояснення, яким зазначила, що при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису не допустила порушень норм Закону України «Про нотаріат», а тому росила відмовити у задоволенні позову [PERSON] .. Відповідач своїми процесуальними правами не скористався, відзиву на позов, клопотань чи заяв на адресу суду не направив. Ухвалою суду від 06 травня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено її розгляд по суті на 24 червня 2021 року, про що сторони повідомлено у встановленому законом порядку. Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання сторони до суду не зявились, про причини неявки суд не повідомили. Разом з тим, представник позивача подала заяву, якою позовні вимоги підтримала і просила задовольнити, а розгляд справи просила здійснити у відсутність представника і позивача. Приватний нотаріус у своїх письмових поясненнях зазначила, що позовні вимоги не визнає і просить відмовити у їх задоволенні, а розгляд справи здійснити у її відсутність. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання, в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, а також наявні в ній докази, прийшов наступного висновку. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено, що 15 червня 2006 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 730/П/39/2006-840 за яким позичальник у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання отримав грошові кошти в розмірі 19611,00 доларів США для придбання транспортного засобу марки Skoda, модель Octavia, 2006 року випуску (а.с. 83-84). Згідно п. 1.3.1-1.3.2 вказаного договору відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 10% річних. Плата за управління кредитом сплачується позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,4% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом. Плата сплачується в повному обсязі за кожний календарний місяць, протягом якого позичальник користувався кредитом, незалежно від фактичної кількості днів, протягом яких позичальник користувався кредитом. Банк, згідно п. 1.4 договору надав [PERSON] кредит строком на 60 місяців. В забезпечення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 730/П/39/2006-840 від 15 червня 2006 року позивач передав банку в заставу автомобіль марки Skoda, модель Octavia, 2006 року випуску, чорного кольору, шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що зареєстрований 09 червня 2006 року в Бориспільському МРЕВ ДАІ МВС України та належить [PERSON] на праві власності згідно свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] від 06 червня 2006 року (а.с. 80). В січні 2014 року банк, через неналежне виконання [PERSON] взятих на себе грошових зобов`язань за кредитним договором № 730/П/39/2006-840 від 15 червня 2006 року, звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом про стягнення заборгованості (справа № 359/106/14-ц). 05 травня 2014 року судом ухвалено рішення про часткове задоволення вимог, а саме : стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором №730/П/39/2006-840 від 15 червня 2006 року у розмірі 116330 грн. 95 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1163 грн. 03 коп.. Не погодившись з даним судовим рішенням ПАТ «Комерційний банк «Надра» подало апеляційну скаргу до Апеляційного суду Київської області, який, за наслідком апеляційного провадження, 17 грудня 2014 року постановив ухвалу про залишення без змін рішення суду першої інстанції від 05 травня 2014 року. Ухвала апеляційного суду набрала законної сили. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Незважаючи на той факт, що в апеляційному суді за апеляційною скаргою банку на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2014 року перебувала на розгляді цивільна справа№ 359/106/14-ц, 29 вересня 2014 року ПАТ «Комерційний банк «Надра» звернулось із заявою про вчинення виконавчого напису до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О.В. (а.с. 69). У зв`язку з чим 29 вересня 2014 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська О.В. вчинила виконавчий напис про звернення стягнення на автомобіль марки Skoda, модель Octavia, 2006 року випуску, чорного кольору, шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що зареєстрований 09 червня 2006 року в Бориспільсь-кому МРЕВ ДАІ МВС України та належить [PERSON] на праві власності згідно свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] від 06 червня 2006 року. Заборгованість [PERSON] перед банком за кредитним договором, станом на 13 серпня 2014 року, складає : 35976, 48 доларів США та еквівалентно до гривні в розмірі 471675, 45 грн. і складається з : заборгованості за кредитом в розмірі 4619, 65 доларів США (еквівалент в гривні 60566, 67 грн.), заборгованості по сплаті відсотків в розмірі 1956, 93 долара США (еквівалент в гривні 25656, 65 грн.), заборгованості по сплаті комісії в розмірі 1076, 33 долара США (еквівалент в гривні 14111, 40 грн.), суми пені за прострочення сплати кредиту в розмірі 26362, 47 доларів США (еквівалент в гривні 345629, 41 грн.), суми штрафу за порушення умов кредитного договору в розмірі 1961, 10 доларів США (еквівалент в гривні 25711, 32 грн.). Строк, за який провадиться стягнення зазначено з 15 червня 2016 року по 13 серпня 2014 року (а.с. 68). Відповідно ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно п. 19 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. За змістом ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Главою 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за №296/5 передбачено порядок вчинення виконавчих написів. Згідно п. 1.1 даної Глави, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. У пункті 1.2 вищезазначеної Інструкції вказано перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно п. 1 Переліку документів за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року за № 1172, для одержання виконавчого напису подаються : оригінал нотаріально посвідченої угоди, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Згідно ст. 89 Закону України «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис; найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення; розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса. Пунктом 3.5 вищезазначеної Інструкції передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року за № 1172. Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені відповідно вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Такими доказами можуть бути, зокрема, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо. Відповідно постанови Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі за № 6-887цс17 суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Крім того, вказані висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19). Також, відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» при вирішення справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Пунктом 8 зазначеної вище постанови передбачено, що суд при вирішенні питання про обґрунтованість повинен виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи особи компетенцією і порядком їх вчинення. Пунктом 10 "Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні" від 07.02.2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що однією з об`єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Тому судами під час розгляду таких справ має бути враховано пред`явлені банками розрахунки заборгованості за кредитними договорами, суми, які зазначені у письмових вимогах та виконавчих написах нотаріусів, з`ясовано всі обставини у справі, зокрема чи є за боржником сума боргу. При цьому судам слід особливу увагу приділяти спірності сум у частині зазначення різних сум у письмовій вимозі та у виконавчому написі. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що при вчиненні виконавчого напису, нотаріусу разом із заявою стягувача, було надано первинні фінансові документи, оформлені відповідно вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» з метою підтвердження безспірної заборгованості боржника. Крім того, звертаючись до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису банк діяв недобросовісно, оскільки ввів в оману приватного нотаріуса Вертепну О.В. щодо дійсних обставин по розміру заборгованості та її безспірності, оскільки в цей час на розгляді Апеляційного суду Київської області перебувала апеляційна скарга ПАТ КБ «Надра» подана на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2014 року у цивільній справі за № 359/106/14-ц щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Більш того, заборгованість не можна вважати безспірною ще й тому, що на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2014 року прийнятого у цивільній справі за № 359/106/14-ц стягнуто з [PERSON] на користь банку : у розмірі 116330 грн. 95 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1163 грн. 03 коп.. Відтак, сума заборгованості, яку ПАТ КБ «Надра» вказав у зверненні до приватного нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису (471675 грн. 45 коп.) була спірною, оскільки тривав судовий розгляд справи щодо стягнення заборгованості, та відрізнялась від тієї, що стягнута на користь банку з [PERSON] за судовим рішенням (116330 грн. 95 коп.). Пунктом 3.1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи якщо : подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Як передбачено ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Слід зазначити, що кредитний договір між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено 15 червня 2006 року строком дії на 60 місяців (п. 1.4 договору). Тобто, з 15 червня 2008 року у банку виникло право вимоги до боржника через неналежне виконання останнім грошового зобов`язання. Відтак, в силу вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та п. 3.1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, приватний нотаріус Вертепна О.В. не мала права вчиняти виконавчий напис від 29 вересня 2014 року, оскільки з дня виникнення права вимоги ПАТ КБ «Надра» до [PERSON] минуло більше трьох років. Крім того, згідно п.2.3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. До матеріалів, поданих приватному нотаріусу для вчинення оскаржуваного виконавчого напису приєднано досудову вимогу від 18 серпня 2014 року про погашення заборгованості за кредитом на загальну суму 471675 грн. 45 коп. та опис вкладення у цінний лист на ім`я [PERSON] (а.с. 70-71). Суд звертає увагу на те, що докази вручення боржнику даного листа, як то зворотнє повідомлення з відміткою про вручення /отримання, копія конверту, що вернувся без вручення [PERSON] в матеріалах справи відсутні та нотаріусу також не подавались. Разом з тим, на описі вкладення до листа наявна відмітка поштового відділення зв`язку від 19 серпня 2014 року про відправлення повідомлення [PERSON] на вказану в кредитному договорі адресу та штрихкод відправлення. Однак, за наслідком перевірки трекінгу даного листа на офіційному сайті Укрпошта не відображається жодної інформації по штрихкодам за номерами : 0100120013895, 0100120014895 або 0100120011895. Відтак, суд позбавлений можливості встановити, чи дійсно даний лист відправлено боржнику та перевірити його відстеження до моменту вручення [PERSON] чи повернення до банку без вручення. Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що спірний виконавчий напис від 29 вересня 2014 року за реєстровим номером 7357 вчинений приватним нотаріусом Верповською О.В. з порушенням норм законодавства, а тому є таким, що не підлягає виконанню, а позов [PERSON] підлягає задоволенню. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частиною 1 ст. 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Судом встановлено, що 06 травня 2021 року представник позивач подав до суду клопотання про стягнення з відповідача на користь позивача витрати з оплати правничої допомоги в розмірі 15 000 грн. 00 коп. (а.с.113-114). Приписами ч. 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат :1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 ст. 137 ЦПК України визначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Положеннями ч. 4 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому за змістом ч. 6 цієї статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В розрізі з наведеним суд зазначає, що стороною відповідача не заявлено під час судового розгляду та не подано до суду відповідного клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених затрат на правову допомогу позивачем подано до суду наступні докази : договір про надання правової допомоги № С/166/11-2020 від 23 листопада 2020 року укладеного між [PERSON] та адвокатським об`єднанням «Алтекса»; додаткова угода №1 до договору про надання правової допомоги № С/166/11-2020 від 23 листопада 2020 року, якою зазначено обсяг правової допомоги; додаткова угода №2 до договору про надання правової допомоги № С/166/11-2020 від 23 листопада 2020 року, якою визначено розмір гонорару; звіт про надання правової допомоги від 05 травня 2021 року; акт надання послуг № 01 від 05 травня 2021 року на суму 15000 грн. 00 коп.; копії квитанцій за № 0.0.1920892942.1 від 26 листопада 2020 року на суму 7500 грн. 00 коп. та за № 0.0.1920893384.1 від 26 листопада 2020 року на суму 7500 грн. 00 коп. (а.с. 115-122). Частиною 1 та п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При звернені до суду з даним позовом [PERSON] сплатив судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. Наведене підтверджується квитанцією про сплату № 68847 від 27 листопада 2020 року (а.с. 19). Оскільки позовні вимоги задоволено в повному обсязі, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по оплаті судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп. та витрат на правову допомогу в розмірі 15000 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного, ст. 15, 18 Цивільного кодексу України, ст. 34, 87, 89 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5 , п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», ст. 10 - 13, 2, 89,, 259-260, 263-265, 353-354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

Outcome: approved