Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Свої вимоги мотивувала тим, що [INFO] помер [PERSON] , з яким позивач проживала однією сім`єю з 1984 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме, на квартиру [ADDRESS] . Після відкриття спадщини позивачу стало відому, що 25 вересня 2015 року [PERSON] склав заповіт на користь відповідача. Вважає вказаний заповіт недійсним, оскільки спадкодавець, починаючи з 2004 року мав психічне захворювання та на момент укладення заповіту не усвідомлював значення своїх дії та не міг керувати ними. Просить визнати недійсним заповіт від 25 вересня 2015 року, складений [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Десятої Київською державною нотаріальною конторою Сабадаш О.В., зареєстрований в реєстрі за № 3-6. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. 05 листопада 2018 року ухвалою суду витребувано у Десятої Київською державною нотаріальною конторою належним чином завірені матеріали спадкової справи, яка відкрита після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; належним чином завірені матеріали щодо посвідчення заповіту, складеного 25 вересня 2015 року, відповідно до якого [PERSON] заповів квартиру [ADDRESS] [PERSON] . Також, 05 листопада 2018 року протокольною ухвалою суду витребувано у Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 (02192, вул. Миропільська, 8, м. Київ) медичну картку амбулаторного/стаціонарного хворого [PERSON] , [INFO] ; у Київському міському центру медико-соціальної експертизи м. Києва (01033, вул. Тарасівська,2/21 м. Києва) мед експертну справу [PERSON] , [INFO] ; у Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія» (02125, вул. Визволителів, 6 м. Києва) належним чином завірену довідку про перебування на лікування [PERSON] , [INFO] , та медичну картку амбулаторного/стаціонарного хворого [PERSON] , [INFO] ; у лікаря психіатра-нарколога Центру «Здоров`я Немилостивого Олександра Івановича (01015, вул. Московська, 38, м. Київ) належним чином завірену довідку про перебування на лікування [PERSON] , [INFO] , та медичну картку амбулаторного/стаціонарного хворого [PERSON] , [INFO] . 05 листопада 2018 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи. 10 жовтня 2019 року ухвалою суду зупинено провадження по справі у зв`язку з призначенням судово-психіатричної (посмертної) експертизи, на вирішення якої поставлено наступні питання: Чи страждав [PERSON] , який помер [INFO] , психічним захворюванням? Якщо страждав, то яким? Чи міг [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними на момент підписання заповіту на користь [PERSON] [INFO] ? 26 березня 2021 року ухвалою суду відновлено провадження по справі. 06 травня 2021 року ухвалою суду заяву [PERSON] про залучення до участі у справі правонаступника позивача задоволено повністю: залучити до участі у справі правонаступника позивача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] . Крім того, 06 травня 2021 року протокольною ухвалою суду залучено Десяту Київську державну нотаріальну контору до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. 23 червня 2021 року ухвалою суду у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про проведення повторної судово-психіатричної (посмертної) експертизи відмовлено. 23 червня 2021 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги. Дав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Дав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснив, що з 2003 року [PERSON] постійно знаходився під наглядом лікаря-психіатра. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю та пояснила, що хвороба її батька [PERSON] не відображалась на усвідомленні значення його дій та можливості керувати ними. Представництво інтересів здійснювали [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] не визнала позовні вимоги. Пояснила, що попередній заповіт [PERSON] скасований складанням наступного заповіту. До кола спадкоємців позивач не належить, оскільки однією сім`єю зі спадкодавцем не проживав та питання про проживання однією сім`єю не поставлено. Твердження позивача, що [PERSON] на момент складення заповіту хворів та не міг усвідомлювати значення своїх дій не відповідають дійсності. Батько відповідача вів нормальний спосіб життя, незважаючи на його психічний стан, що виявлявся в тому, що він був засмучений та пригнічений. Позивач сама стверджує, що він допомагав їй відновитися після інсульту, що свідчить про його задовільне самопочуття та адекватність. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] не визнали позовні вимоги. Свідок [PERSON] пояснила, що з 1990 року знає сім"ю позивача, яка проживала з [PERSON] . Він страждав на психічне захворювання, постійно збирав сміття та ніс у квартиру. Був дратівливим на сторонні шуми. [PERSON] багато пив та нічого не розумів. Коли виходив із запою, то йшов лікуватися до психіатричної лікарні. Свідок [PERSON] пояснила, що здійснювала соціальне обслуговування [PERSON] , який мав психічне захворювання. Коли підписували з ним цей договір, то він заперечував проти цього, не бажав дослухати зміст договору та наполягав, що позивач має більше право на обслуговування. [PERSON] мав мінливий настрій. Міг зателефонувати та вимагати негайно привезти йому медикаменти, посилаючись на погіршення стану здоров"я. Коли просила звільнити кімнату від пляшок, банок та різного сміття, то він кричав, що це його справа та вимагав покинути квартиру. Кричав на її зауваження, що лікування неможливо поєднувати із вживанням спиртних напоїв. Свідок [PERSON] пояснила, що з 1983-1984 року позивач проживала разом з [PERSON] . П`ять - шість років тому свідок почала помічати странності у поведінці [PERSON] . Пізніше її сестра розповіла про наявність психічного захворювання у [PERSON] , який був дуже емоційною людиною. Так, під час розмови свідка з позивачем він міг крикнути на них, забороняючи говорити на якусь тему, стверджуючи, що їх це не стосується. У транспорті [PERSON] був агресивним до людей, обірвав домофон. [PERSON] цілодобово бував відсутнім вдома, ходив по смітникам та загромоджав квартиру речами. Він працював на фабриці, обладнання переніс додому та останні сім-вісім років ремонтував знайдене на смітнику та продавав. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] був її батьком. Не помічала в його поведінці дивини та агресії. Лікувався на денному стаціонарі з власної ініціативи, з приводу якої хвороби невідомо. Свідок [PERSON] пояснив, що у брата часто хворіло серце. Інколи він лікувався у психоневрологічному диспансері. Сам за собою доглядав, пенсію отримував самостійно. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] був її пацієнтом протягом десяти років, мав захворювання очей. Щоб зробити укол під око, вона зверталася до лікаря-психіатра для отримання згоди та завжди отримувала позитивне рішення. Завжди размовляли на різні теми, розповідав про постійні притензії його хворої дружини. Свідок [PERSON] пояснив, що вони з [PERSON] були однокласниками, бачилися з ним, коли приїздив пом"янути батьків. Він розповідав, що лікується на стаціонарі, про хворобу очей. Дослідивши матеріали справи, допитав свідків, суд встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно заповіту, посвідченого 25 вересня 2015 року державним нотаріусом Десятої Київською державною нотаріальною конторою Сабадаш О.В., зареєстрований в реєстрі за № 3-6 [PERSON] , [INFO] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , заповів [PERSON] належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] (а.с. 60). [INFO] помер [PERSON] (а.с. 55). [INFO] померла [PERSON] (а.с. 249 б). Позивач просить визнати заповіт, посвідчений 25 вересня 2015 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Сабадаш О.В., зареєстрований в реєстрі за № 3-6, за яким [PERSON] , [INFO] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , заповів належну йому на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] , недійсним. Свої вимоги мотивував тим, що волевиявлення спадкодавця [PERSON] не було вільним і не відповідало його волі, оскільки останній на день складення заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Предметом доказування є встановлення психічного стану [PERSON] на момент складення заповіту для з`ясування того, чи міг він на момент правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. На підтвердження позовних вимог позивач надав суду фотокартки (а.с. 7-8), довідку Спеціалізованої психіатричної медико-соціальної експертної комісії, відповідно до якої [PERSON] є інвалідом 2 групи (а.с. 10), направлення [PERSON] на денний стаціонар до Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 від 02 квітня 2004 року (а.с. 11), довідку про перебування [PERSON] на лікуванні у Київській міській психоневрологічній лікарні № 2 в періоди з 16 липня по 15 серпня 2012 року та з 13 лютого по 22 березня 2013 року (а.с. 13), направлення [PERSON] на денний стаціонар до Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 від 08 серпня 2016 року (а.с. 11). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнала повністю, оскільки хвороба її батька [PERSON] не відображалась на усвідомленні значення його дій та можливості керувати ними. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що відносить його до того чи іншого ступеню родинних відносин чи того, що оспорюваним заповітом порушено його права чи охоронювані законом інтереси. Статтями 1216,1218 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження особи на випадок своєї смерті. Згідно з положеннями ст. 1247 ч.1, ч.2. і ст. 1257 ч.1, ч.2 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Згідно ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як збоку батька, так і збоку матері. Відповідно до ч. 3 ст. 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 06 листопада 2011 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв`язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Частинами 2,3 ст.203 ЦК України визначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. У відповідності до вимог п.3 ч.1 ст. 105 ЦПК, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи призначення експертизи є обов`язковим. Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 21ц від 03 березня 2021 року [PERSON] в період підписання заповіту 25 вересня 2015 року страждав на біполярний афективний розлад, безремісійний перебіг, з психотичними симптомами (маячіння збитків). Ступінь виразності психічних розладів був такий, що [PERSON] під час підписання заповіту 25 вересня 2015 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 198-218). Зі змісту вказаного експертного висновку вбачається, що згідно записів в медичній документації, психічний стан [PERSON] протягом останніх років (помер [INFO] ) помітно погіршився, з`явилися маячні ідеї (депресивне маячіння - збитків, тощо), лікування було малоефективне (відмічається безремісійний перебіг), що пояснюється прогресуванням супутної судинної патології - «Церебросклероз. ДЕП 2 ст. ІХС: атерокардіосклероз. СН1. Пневмосклероз». Психічні розлади, що малися у [PERSON] були постійними, стійкими до терапії, спостерігалися у нього як до підписання заповіту, так і безпосередньо після цього. А обставини підписання заповіту - всупереч попередньому заповіту, який враховував інтереси і дружини, з якою підекспертний жив багато років і відносини в родині були добрі, свідчать про те, що [PERSON] не усвідомлював характер правових дій, які йому треба було вчинити, і їх наслідки. Таким чином, [PERSON] протягом багатьох років, а також в період підписання заповіту 25 вересня 2015 року, згідно даних медичної документації та показам свідків, страждав на біполярний афективний розлад, безремісійний перебіг, з психотичними симптомами (маячіння збитків). Ступінь виразності психічних розладів був такий, що [PERSON] під час підписання заповіту 25 вересня 2015 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта не має для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Згідно з п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Справи про визнання правочину недійсним вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок експерта є повним, обґрунтованим, під час проведення експертизи досліджувались всі обставини стосовно психічного стану [PERSON] , висновки експертів містять докладний опис отриманих експертами матеріалів, та відомостей, які встановлені при дослідженні об`єктів експертизи, обґрунтування даних про психічний стан особи. На кожне з поставлених судом питань надано відповіді по суті, які є повними, зрозумілими, вичерпними та науково обґрунтованими. Цей висновок узгоджується з іншими доказами у справа, зокрема, з медичними документами та показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які повідомили суду про порушення з боку психіки [PERSON] , що могло б позбавити його можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними. За таких обставин, підстав для відхилення висновку експерта судом не встановлено. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо спростування висновку судово-психіатричної (посмертної) експертизи, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оцінивши висновок експерта в сукупності з іншими наявними доказами, суд приходить висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи Десятої Київської державної нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним: визнати заповіт, посвідчений 25 вересня 2015 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Сабадаш О.В., зареєстрований в реєстрі за № 3-6, за яким [PERSON] , [INFO] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , заповів належну йому на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] , недійсним. На підставі п.9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved