Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-29 00:00:00

1. Зміст первісних та зустрічних позовних вимог, правові позиції сторін судового процесу. 1.1. У квітні 2020 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», після перейменування - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк, АТ КБ «Приватбанк») звернулося в суд з позовом (том 1, а.с. 1-26) до [PERSON] , в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором, яка станом на 13 березня 2020 року складає 19213,63 доларів США. В обґрунтування позову посилається на те, що 28.11.2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № HAZ0GK0000000036 відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 13050,00 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 0,92 % на місць на суму залишку заборгованості за кредитом на придбання нерухомості з кінцевим терміном повернення до 27.11.2027 року. Оскільки відповідач належним чином не виконує зобов`язання за кредитним договором, станом на 13 березня 2020 року виникла заборгованість перед Банком в сумі 19213,63 доларів США, з яких: 7421,51 доларів США - заборгованість по тілу кредиту, 4107,15 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 1071,00 доларів США - заборгованість по комісії, 5689,82 доларів США - пеня, 9,67 доларів США - штраф (фіксована частина); 914,47 доларів США - штраф (процентна складова). 1.2. 21 травня 2020 року відповідач надала на адресу суду відзив на позовну заяву (том 1, а.с. 48-56), в якому просить суд відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі та вказує на те, що позивачем в позовній заяві не зазначено, з якого саме періоду відповідачка перестала виконувати умови кредитного договору, пропущено строк позовної давності на звернення з позовом до суду, також законом заборонено застосування подвійної цивільно - правової відповідальності за одне і те саме правопорушення, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у відповідачки заборгованості за кредитним договором, позивачем порушено п.5 ч.3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-ХІІ згідно з яким штрафні санкції не можуть бути більше 50% заборгованості по тілу кредиту і відсоткам. Відповідачка вважає, що кредит погасила в повному обсязі. Також відповідачка вказує на те, що за період з серпня 2017 року по березень 2019 року включно з неї за виконавчим написом нотаріуса № 3221 від 15.08.2016 року стягнуто на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором HAZ0GK0000000036 від 28.11.2007 року в сумі 35742,00грн. Вказаний виконавчий напис нотаріуса було скасовано рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27 лютого 2019 року., що вказує на безпідставність та незаконність вимог позивача, оскільки питання незаконності боргу вже вирішено судом. Також положення кредитного договору прямо порушують заборону укладати договори в іноземній валюті, коли сторони є резидентами, а також ставлять сторони у нерівні умови. Банк умисно ввів його в оману, не надавши в доступній формі перед укладенням договору інформацію про всі можливі форми кредитування та сукупну вартість кредиту, і запропонував несправедливі для позичальника умови. Враховуючи викладене позивачка просить суд застосувати до позовних вимог загальний та спрощений строки позовної давності, відмовити позивач у стягненні кредитної заборгованості, враховуючи ту обставину, що позивачка вже в повному обсязі погасила кредит, за вищенаведеними підставами скасувати кредитний договір HAZ0GK0000000036 від 28.11.2007 року. 1.3. Позивач надав відповідь на відзив (том 1, а.с. 98-106), в якій зазначив, що відповідач не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором № HAZ0GK0000000036. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач зобов`язання за вказаним Договором не виконав. У кредит можуть бути надані згідно Цивільного Кодексу України як грошові одиниці України гривні, так і іноземна валюта, що виступатиме предметом зобов`язання. Банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов`язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ПК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів). Таким чином, кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним. Посилання Відповідача на ЗУ «Про споживче кредитування» є безпідставним, адже на момент укладання кредитного договору № HAZ0GK0000000036 від 28.11.2007 року ЗУ «Про споживче кредитування» не існувало. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ПК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, ЗУ «Про споживче кредитування» не поширює свою дію на правовідносини, що виникли до прийняття закону. Відповідач вказує на те, що позивач посилається на введення в оману під час укладання договору, не надаючи доказів про те, що саме не було до нього доведене, чим сам вводить суд у оману. В договорі прописана валюта кредитування, відсоткова ставка, винагороди, розмір платежу, відповідальність, права та обов`язки сторін договору та багато іншого. Тобто, ознайомившись з умовами кредитування до підписання договору, звіривши їх із положеннями договору, позивач отримав повну інформацію про умови кредитування та й власноруч підписав кредитний договір. Заперечення відповідача, про незаконність нарахування одночасно пені та штрафу, яке ґрунтується на ст.61 Конституції України, є помилковим, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня і штраф є формами неустойки, але не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Відповідно до п. 3.6 ''Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту'', затверджених Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007р. Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Однак, відповідно до ст. 2 ЗУ ''Про банки і банківську діяльність'' банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Відповідно до ст. 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по всіх своїх операціях. В даному випадку, 3,00 % від суми виданого кредиту винагорода на надання фінансового інструменту, 0,20 % від суми виданого кредиту щомісячна винагорода за своїм характером є встановленою договором платою банку за здійснення фінансової послуги - надання кредитних коштів у користування. Таким чином, п. 7.1 договору в частині винагороди (комісії) не суперечить нормам діючого законодавства. Всі твердження Відповідача ґрунтуються на припущеннях та не підлягають задоволенню. Відповідно до п. 4.5. Умов договору строк позовної давності за кредитним договором був збільшений до 5 років. Згідно умов договору строк виконання зобов`язань спливає 27.11.2027 року. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 31.03.2020 року - до спливу строку позовної давності. У зв`язку з цим, обставини, на які відповідач посилається в своєму запереченні, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені немає, оскільки порушення зобов`язання триває, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Також необхідно зауважити, що згідно виписки по рахунку, вбачається, що Відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що Відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за Договором. Враховуючи викладене, просить суд задовольнити позовні вимоги Банку в повному обсязі. 1.4. Відповідач у запереченнях на відповідь на відзив (том 1, а.с.128-141), наданих 24 липня 2020 року, вказує, що споживчий кредит банком був наданий з грубим порушенням Конституції України та Цивільного кодексу України і інших нормативно - правових актів, України, в зв`язку з чим договір має бути визнано незаконним, нікчемним, удаваним та скасований, застосування одночасно штрафу та пені заборонено ст. 61 Конституції України, виписка не є первинним бухгалтерським документом, сплачено коштів в більшому обсязі, ніж передбачено законом, видача споживчого кредиту в іноземній валюті є істотним порушенням умов договору, і тому він має бути визнаний недійсним. 1.5. Відповідач надала зустрічну позовну заяву (том 2, а.с. 93-101), в якій просила суд застосувати загальний та спрощений строки позовної давнини й відмовити в стягненні з неї неіснуючої заборгованості; скасувати кредитний договір № HAZ0GK0000000036 укладений між нею та ПАТ КБ "Приватбанк" 28 липня 2007 року, з підстав погашення кредиту в повному обсязі. В обґрунтування зустрічної позовної заяви посилається на те, що вона вже погасила всю кредитну позику, а ті нарахування, на які посилається позивач, зроблені незаконно, оскільки вимогою ч.2 ст. 1050 ЦК України чітко визначено, що в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення виключно - частини позики, що залишилася та сплати процентів, а згідно Закону України, діючий закон домислювати заборонено. Відповідачка вважає, що позивач немає права нараховувати та вимагати ніяких додаткових коштів окрім передбаченої законом частини позики, що залишилась, та процентів, також незаконне нарахування одночасно штрафу і пені, оскільки це є одним видом цивільно - правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення заборонено ст. 61 Конституції України. 1.6. Відповідач за зустрічним позовом надав відзив (том 2, а.с. 176-186), відповідно до якого просить суд відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви, виходячи з того, що кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним, кредитні правовідносини між сторонами тривають й належним чином зобов`язання не виконані та кредитором не прийняті, нарахування пені здійснено банком відповідно до умов кредитного договору та розділ 4 кредитного договору містить усі умови, відповідно до яких банком здійснюється нарахування неустойки, застосування банком в кредитному договорі штрафу та пені, як окремих видів неустойки не є подвійним притягненням до відповідальності, адже характер правопорушень в даному випадку різний, згідно з умовами договору сторони погодили, що відсотки нараховуються на непогашену частину кредиту та фактичну кількість днів користування кредитними ресурсами, а тому сторони погодили сплату відсотків до повного повернення суми кредиту. Підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені немає, оскільки порушення зобов`язання триває, тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. 1.7. Позивач за зустрічним позовом надав заперечення на відзив (том 2, а.с. 195-210), яка за своїм змістом є тотожною до раніше поданих заперечень на позовну заяву. 1.8. Відповідач звернувся із заявою про застосування строку позовної давності, оскільки строк позовної давності почав спливати з другого місяця 2007 року (том 1, а.с. 58-59). 1.9. Відповідач за зустрічним позовом звернувся до суду із заявою про застосування вимог про пропуск строку позовної давності згідно вимог ч.3, 4 ст. 267 ЦК України, оскільки позивачем пропущений трьохрічних строк загальної позовної давності. (том 2, а.с. 187). 1.10. Представник позивача за первісним позовом в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву про відкладення розгляду справи або розгляд справи за його відсутності. Судом було відмовлено у задоволенні заяви позивача про відкладення розгляду справи у зв`язку з її безпідставністю та задоволено заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача. 1.11. Відповідач за первісним позовом заперечує проти позовних вимог позивача та підтримує зустрічну позовну заяву, просить суд її задовольнити в повному обсязі. 2. Фактичні обставини справи, встановлені судом. 2.1. 28 листопада 2007 року між [PERSON] та Банком був укладений кредитний договір № HAZ0GK0000000036 (далі - Кредитний договір), згідно з яким позичальник отримав кредит на строк до 27 листопада 2027 року в розмірі 13050,00 доларів США на наступні цілі: придбання нерухомості, а також у розмірі 2550,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3,2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати ,відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 кредитного договору (п.7.1. Кредитного Договору) (том 1, а.с. 10-12). Сторонами не заперечується факт укладення кредитного договору. Умовами договору передбачено, що погашення заборгованості за договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати ( періодом сплати вважається період з 20 по 25 число кожного місяця) позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 130,76 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (п. 7.1. кредитного договору). Згідно п.2.2.2. Кредитного договору позивальник зобов`язується сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п.7.1,2.3.1,2.3.2,2.3.3,3.1,3.2 даного договору. Повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту. Пунктом 2.2.4. Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується погашення кредиту зробити в порядку, сумах і строки, передбачені п.7,1 та 2.3.3 цього договору. Позичальник має право здійснювати дострокове погашення кредиту (п.2.4.1. Кредитного договору). За користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п.7.1. змінної частини даного Договору (п.3.1. Кредитного договору). В пункті 3.3. Кредитного договору наведено механізм нарахування відсотків та винагород, передбачених п.п. 6.2 та 7.1 Договору. Відповідно до п.3.7. Кредитного договору при непогашенні кредиту в строки, зазначені п.п. 2.3.3, 7.1., 7.1.1., 7.1.2 цього Договору заборгованість в частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нараховується пеня відповідно до п.4.1 цих Умов з дати виникнення простроченої заборгованості При порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, але не менше 1 гривні ( п.7.4 кредитного договору). Пунктом 7.3 кредитного договору встановлено, що забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає іпотека будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , однак матеріали справи іпотечного договору не містять. Згідно п.4.3. Кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів по будь - якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. Станом на 13 березня 2020 року за розрахунками Банку заборгованість [PERSON] за кредитним договором складає 19213,63 доларів США, з яких: 7421,51 доларів США - заборгованість по тілу кредиту, 4107,15 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 1071,00 доларів США - заборгованість по комісії, 5689,82 доларів США - пеня, 9,67 доларів США - штраф (фіксована частина); 914,47 доларів США - штраф (процентна складова). 3. Нормативне регулювання правовідносин та їх аналіз судом. 3.1. Вимоги про стягнення тіла кредиту та процентів за користування кредитом. Спірні правовідносини врегульовані загальними нормами про зобов`язання (Розділ І і ІІ ЦК України), а також спеціальними нормами про позику, кредит і поруку (параграф 3 глави 49 і глава 71 ЦК України). Згідно п.6 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, як складових елементів загального конституційного принципу верховенства права. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи позивач належним чином виконав умови договору, однак відповідач з 2015 року почав в неузгодженій сумі сплачувати кошти в рахунок погашення зобов`язань за кредитним договором, сплачуючи близько по 50 доларів США, хоча графіком передбачена сплата коштів у розмірі 130,76 доларів США, що підтвердив відповідач у судовому засіданні. В подальшому, за винятком сплати трьох платежів в 2016 році, відповідач перестав погашати кредит, вважаючи, що він його повністю сплатив. Суд погоджується з позивачем, що станом на початок 2015 року у неї була переплата за кредитним договором, сплачено в валюті кредиту 12397,34 доларів США, хоча за графіком погашення заборгованості мало бути сплачено за аналогічний період 11506,88 доларів США. При цьому відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що вона належним чином та в повному обсязі сплатити суму заборгованості по тілу кредиту, відсоткам та комісії станом на 2016 рік, що б зумовило дострокове припинення дії договору, доказів внесення змін до п.3.2. Кредитного договору в частині розподілу коштів, які надходять від відповідача, також не надано, що свідчить про безпідставне припинення відповідачем сплати коштів за Кредитним договором. Вирішуючи спір в частині того, чи порушує укладення спірного кредитного договору в іноземній валюті вимоги діючого законодавства, суд виходить із наступного. Заборону надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України встановлено Законом України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року. З огляду на правила дії законів у часі недодержання вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які внесені 22 вересня 2011 року, не може бути підставою для визнання недійсними умов кредитного договору, укладеного 31 січня 2008 року до набрання чинності цих змін. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93, діяв на момент укладення договору), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Згідно статті 1 Декрету № 15-93 комерційні банки не входять до категорії «резидентів» та «нерезидентів» та змістом вказаного Декрету не передбачено обов`язку банку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу іноземної валюти в позику. Крім того, 09 лютого 2019 року Декрет № 15-93 втратив чинність у зв`язку із введенням в дію Закону України «Про валюту і валютні операції», за змістом частини першої статті 9 якого банки надають банківські та інші фінансові послуги, якщо вони є валютними операціями, на підставі банківської ліцензії. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 16 січня 2019 року (справа №373/2054/16-ц, провадження №14-44) Велика Палата Верховного Суду виклала такий правовий висновок стосовно проблеми стягнення заборгованості в іноземній валюті: «гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику». Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. 3.2. Вимога щодо застосування строків позовної давності. [PERSON] у відзиві на позовну заяву просить застосувати строки позовної давності до заявлених АТ КБ «Привабанк» позовних вимог. За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Як зазначалося, позичальник був обізнаний з умовами кредитного договору з моменту його укладення, протягом семи років виконувала його умови. З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що станом на 26.03.2015р. за відповідачем обліковувалась заборгованість по відсоткам в сумі 51,65 доларів США, по пені - 3,40 доларів США. Суд не погоджується з доводами відповідача про строки позовної давності, передбачених ст. 256-258 ЦК України, оскільки п.4.5. Кредитного договору сторонами визначено термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені та штрафів в 5 років, а тому клопотання відповідача про застосування строків позовної давності підлягає задоволенню частково з відмовою у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по відсоткам в сумі 51,65 доларів США та по пені в сумі 3,40 доларів США. 3.3. Вимога щодо стягнення пені та штрафів. Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. У пункті 4.1 договору визначено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом, позичальник сплачує банку пеню у розмірі, який визначений пункті 7.4 договору за кожний день прострочки. При порушені позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, але не менше 1 гривні (пункт 7.4 договору). Також, відповідно до пункту 4.3 договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5% від суми позову. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. Окрім того, пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що сплата пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту, виданому в іноземній валюті, здійснюється в гривневому еквіваленті по курсу НБУ. Суд вважає, що в частині стягнення пені, комісії та штрафів то в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, зважаючи на те, що відповідно до ст.2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Із інформації, наданої суду Відділом державної реєстрації виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області від 10 квітня 2020 року за вих. № 821 вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ( том 1 а.с.31). Таким чином вимоги щодо стягнення заборгованості по пені в розмірі 5686,42 доларів США, штрафу (фіксована частина) в розмірі 9,67 доларів США, штрафу (процентна складова) в розмірі 914,47 доларів США не підлягають задоволенню, зважаючи на імперативні приписи ст.2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції". 3.4. Зустрічна позовна заява, правове обгрунтування. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У коментованій статті визначаються загальні правові засади визнання правочину недійсним. Звичайно, що для цього має існувати відповідна правова підстава. Такою правовою підставою ЦК визнає факт недодержання однією сторонню чи всіма сторонами вимог, встановлених частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК, тобто зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам ; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним ; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Тобто порушення вимог закону, допущені стороною (сторонами) після укладення правочину, не можуть спричиняти його недійсність, а призводять до інших правових наслідків, передбачених законом. Недійсність правочину може наступати лише за певні порушення закону. Відповідно до ч.1 ст.4, ч.1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Пунктом 2 частини 2 статті 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути,зокрема визнання правочину недійсним. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] про скасування кредитного договору № HAZ0GK0000000036 укладеного 28 липня 2007 року між нею та ПАТ КБ "Приватбанк", з тих підстав, що вона погасила кредитну заборгованість за вказаним вище договором в повіному обсязі не є належним та ефективним способом захисту цивільних прав. Наслідком погашення заборгованості є припинення правовідносин між сторонами за умов належного виконання зобов`язань. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Виходячи з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів належного виконання кредитного договору № HAZ0GK0000000036 укладеного 28 липня 2007 року та погашення кредиту в повному обсязі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». Вимоги щодо застосування строків позовної давності та відмови в задоволенні первісної позовної заяви не підлягають задоволенню з огляду на те, що окреме клопотання відповідача за первісним позовом було розглянуто та вирішено по суті, а відмова в задоволенні первісних позовних вимог не є за своєю правовою природою вимогою позовного характеру, а є правовою позицією учасника судового процесу. Дослідивши заяву відповідача за зустрічним позовом про застосування наслідків спливу строків позовної давності, суд не вбачає правових підстав для її задоволення, оскільки позивач став обізнаним про наявність заборгованості, яку він вважав погашеною, 18.04.2020р., в день отримання копії позовної заяви з додатками. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні зустрічної позовної заяви слід відмовити в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт один статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58,ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 4. Судові витрати. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктами 1,2,3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При таких обставинах, з відповідача за первісним позовом підлягає стягненню на користь позивача за первісним позовом судові витрати, які складаються з судового збору, пропорційно задоволених позовних вимог у розмірі 4865,49 грн., судовий збір за зустрічною позовною заявою слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: partial