Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

13 червня 2019 року [PERSON] (надалі - позивач) звернулася до суду із зазначеним вище позовом. В обгрунтування позову зазначила, що [INFO] помер її батько - [PERSON] , який з 25 квітня 1953 року по 25 грудня 1973 року працював в колгоспі «Прогрес», який було реорганізовано в КСГП «Колос» та СТОВ «Колос», с. Хоменки Шаргородського району Вінницької області. При розробленні інститутом землеустрою проекту роздержавлення земель колективного сільськогосподарського підприємства «Колос» с. Хоменки Шаргородського району Вінницької області у 1995 році, був складений список колгоспників та колгоспних пенсіонерів, які підлягають на розпаювання землі по КСГП «Колос», де під порядковим номером 55 рахується її батько [PERSON] . 28 травня 1996 року Хоменківською сільською радою Шаргородського району Вінницької області було передано Колективному сільськогосподарському підприємству «Колос» с. Хоменки у колективну власність земельну ділянку площею 2059,7 га для сільськогосподарського виробництва, відповідно до державного акта на право колективної власності на землю, з метою подальшого її паювання, тобто визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного, члена колективного сільськогосподарського підприємства. До державного акта на право колективної власності на землю був доданий список громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, які на момент видачі цього державного акту були членами колективного сільськогосподарського підприємства «Колос» с. Хоменки Шаргородського району Вінницької області, для одержання земельного паю, однак її батька [PERSON] при розпаюванні земель КСГП «Колос» с. Хоменки не було внесено до вказаного списку та в подальшому не видано сертифікат про право на земельну частку (пай) і виділення її в натурі. Вважає, що законні права батька - [PERSON] були порушені, оскільки він з 25.04.1953 року по 25.12.1973 року працював і був членом колгоспу «Прогрес» с.Хоменки Шаргородського району Вінницької області, правонаступником якого є СТОВ «Колос» с.Хоменки Шаргородського району Вінницької області, йому видано пенсійне посвідчення № [NUMBER] члена колгоспу, а тому, як член господарства, він мав право на земельну частку (пай), відповідно до Закону "Про колективне сільськогосподарське підприємство" від 14 лютого 1992 року № 2114-12 та статутних документів господарства. Однак, КСГП «Колос» с.Хоменки не внесло батька до списку пайовиків, чим порушено його гарантоване право на отримання земельної частки (паю). У 2018 році вона дізналася про те, що колишні пайовики КСГП «Колос», які отримали сертифікат на право на земельну частку (пай), у встановленому законом порядку мають право на земельну частку (пай) у вказаному КСГП. Згідно довідки відділу Держгеокадастру у Шаргородському районі Вінницької області від 13.05.2019 р. № П-203/0-0 40-438/152-19, розмір земельної частки (паю) по колишньому колективному сільськогосподарському підприємстві «Колос» с.Хоменки Шаргородського району Вінницької області, становить 1,27 умовних кадастрових гектарів, а її вартість - 4239 грн. Позивач, як спадкоємцем майна після смерті батька за законом, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 07 жовтня 2019 року, просить поновити пропущений строк позовної давності на звернення до суду та визнати за нею право в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] батька - [PERSON] , на земельну частку (пай) площею 1,27 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) із земель запасу Хоменківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області. В підготовче засідання позивач не з`явилася, проте 03 жовтня 2019 року від неї до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити та ухвалити рішення у підготовчому засіданні (а.с. 37). Представник відповідача - Хоменківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області в підготовче засідання не з`явився, 06 серпня 2019 року від сільського голови Попсуй Г. М . до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника сільської ради, не заперечує щодо задоволення позовних вимог (а.с. 33). За вказаних обставин, суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з?ясувавши усі обставини, об?єктивно оцінивши усі досліджені докази, суд доходить висновку про задоволення позовної заяви, виходячи із наступного. Судом встановлено, що [INFO] в с. Хоменки Шаргородського району Вінницької області помер батько позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 13). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається, в тому числі, із права на земельну частку (пай) із земель колишнього КСГП «Колос», с. Хоменки Шаргородського району Вінницької області. Позивач [PERSON] є спадкоємцем померлого [PERSON] за законом, оскільки є його дочкою, що підтверджується посвідкою про народження № [NUMBER] (а.с.20) та свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с.21) та довідкою виконавчого комітету Хоменківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 08 травня 2019 року № 375, з якої вбачається, що [PERSON] дійсно прийняла спадщину після смерті [INFO] батька - [PERSON] , а саме вступила в фактичне володіння та управління майном померлого, розпорядилася його домашніми та особистими речами (а.с.17). З 25 квітня 1953 року по 25 грудня 1973 року [PERSON] працював і був членом колгоспу СТОВ «Колос» с. Хоменки Шаргородського району Вінницької області, що підтверджується довідкою СТОВ «Колос» с. Хоменки Шаргородського району Вінницької області від 27 березня 2019 року № 525 (а.с.18), а також копією пенсійного посвідчення № [NUMBER] члена колгоспу (а.с.14). Згідно історичної довідки СТОВ «Колос» від 27 березня 2019 року № 526, колгосп ім. «Чапаєва» перейменовано в колгосп ім. «Прогрес»; колгосп ім. «Прогрес» перейменовано в колгосп ім. «Калініна», згідно рішення правління; колгосп ім. «Калініна» реорганізовано в КСГП «Колос», яке реформовано в СТОВ «Колос» (а.с.19). При розробленні інститутом землеустрою проекту роздержавлення земель колективного сільськогосподарського підприємства «Колос» с. Хоменки Шаргородського району Вінницької області у 1995 році, був складений список колгоспників та колгоспних пенсіонерів, які підлягають на розпаювання землі по КСГП «Колос», де під порядковим номером 55 рахується [PERSON] (а.с.10-12). Згідно рішення 5 сесії 22 скликання Хоменківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 28 травня 1996 року Хоменківською сільською радою Шаргородського району Вінницької області було передано Колективному сільськогосподарському підприємству «Колос» с. Хоменки у колективну власність земельну 2059,7 га земель для сільськогосподарського виробництва із видачею державного акта на право колективної власності на землю, з метою подальшого її паювання, тобто визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства (а.с. 8). Поряд з цим, судом встановлено, що [PERSON] помилково не внесено до списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, які на момент видачі державного акту були членами колективного сільськогосподарського підприємства «Колос» с. Хоменки Шаргородського району Вінницької області, для одержання земельного паю та в подальшому не видано сертифікат про право на земельну частку (пай) і виділення її в натурі, що зокрема, підтверджується листом Відділу у Шаргородському районі ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 13 травня 2019 року № П-203/0-0.40-438/152-19, з якого вбачається, що згідно технічної документації по паюванню земель колективної власності колективного сільськогосподарського підприємства «Колос» с. Хоменки Шаргородського району Вінницької області [PERSON] відсутній у списку членів КСГП «Колос», які мають право на отримання земельної частки (паю) (а.с. 9). Із зазначено листа також вбачається, що вартість земельної частки (паю) на час розпаювання КСП «Колос» становить 4239 грн, розмір земельної частки (паю) - 1,27 умовних кадастрових га. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі(на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (п.17 розділу Х «Перехідних положень» Земельного кодексу). Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами Цивільного кодексу України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку(пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, що була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку(пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифікату, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Крім того, документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) також є рішення суду про визнання права на земельну частку(пай). Право на земельну частку (пай) мають тільки члени недержавного сільськогосподарського підприємства, а надання права на земельну частку (пай) здійснюється відповідно до встановленого членства в підприємстві. Відповідно до ст. 5 Земельного кодексу України та згідно з пунктом 3 - 5 Рекомендацій по складанню проектів роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарських підприємств і організацій при передачі земель у колективну власність сільськогосподарським підприємствам місцевими радами на своїй території створюється резервний фонд земель за погодженням місця розташування з землекористувачем у розмірі до 15відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, включаючи угіддя в межах відповідних населених пунктів. Землі резервного фонду перебувають у постійному користуванні колишніх землекористувачів (сільськогосподарських підприємств) і призначаються для подальшого перерозподілу і використання за цільовим призначенням, для індивідуального житлового будівництва, ведення особистого підсобного господарства, городництва в межах граничних розмірів, визначених статтями 56, 59 та 67 Земельного кодексу України. Статтею 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 ( 720/95 ) «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що створений під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання. У п. 3 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 лютого 2004 року N 122, передбачено, що у разі виявлення після розробки проекту факту невключення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська, селищна, міська рада чи райдержадміністрація може прийняти рішення (розпорядження) про, зокрема, надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю). Разом з тим, громадянам земельні ділянки в натурі (на місцевості) можуть виділятися із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, але за рахунок земель резервного фонду саме колишнього колективного сільськогосподарського підприємства. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що при неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є, зокрема орган, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі. Відповідно до п.21 Перехідних положень Земельного кодексу України, з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності. Таким чином, суд приходить до висновку, що спадкодавець [PERSON] , спадкоємцем після смерті якого за законом є його дочка - позивач [PERSON] , мав право на земельну частку (пай), як колишній член колективного сільськогосподарського підприємства «Колос» с. Хоменки Шаргородського району Вінницької області, при розпаюванні землі його не було включено до списків членів колгоспу, які мають право на земельну частку (пай) з невідомих причин, тому право на цю земельну частку (пай) входить до складу спадщини після його смерті. Отже, позивач в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] вправі порушувати питання про успадкування права на цю земельну частку (пай) з послідуючим отриманням свідоцтва про право власності. Визнання за позивачем права на земельну частку (пай) не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб. Крім того, вирішуючи питання про поновлення позивачеві строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, суд виходить із такого. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Оскільки про порушення свого права позивач дізналася лише у 2018 році, суд вважає, що заява позивача про поновлення строку позовної давності підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно з абз.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи, що відповідачем - Хоменківською сільською радою визнано позовні вимоги [PERSON] , суд доходить висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: approved