Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28.10.2019 відкрито провадження по справі. 10.03.2020 позивач [PERSON] надала суду заява відповідно до якої уточнила позовні вимоги, дана заява прийнята судом. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що 01 серпня 1971 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. 25 вересня 2001 року шлюб між ним розірвано. За час шлюбу було набуто спільне майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з викладеним позивач просить постановити рішення, яким майно, набуте позивачем з відповідачем поділити, а саме поділити у рівних долях виплачені кошти (паєнакопичення) за квартиру [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] , право особистої власності на сплачені кошти (паєнакопичення) у розмірі 5 тисяч п`ятсот тридцять один рубель 74коп; визнати за [PERSON] право особистої власності на сплачені кошти (паєнакопичення) у розмірі 5 тисяч п`ятсот тридцять один рубель 74коп; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] . 10.07.2020 до суду надійшли пояснення від представника відповідача - адвоката Бондара Є.В. відповідно до яких зазначено, що квартира за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю сторін, що не заперечується відповідачем. У жодній редакції позовної заяви не міститься розрахунок ціни позову та власне розмір дійсної вартості квартири на сьогоднішній день. Відповідач вважає за потрібне навести ціни на ринку нерухомості аналогічних квартир на сьогодні, оскільки предметом поділу майна є квартира, яка має певну вартість, отже з метою визначення об`єктивної істини суд повинен приймати до уваги її ціну. Таким чином, вартість аналогічних квартир зі спірною становить 48000у.о., що складає еквівалент у гривні суму 1296000,00грн (розрахунок 27,5грн за 1 долар США станом на 10.08.2020). Отже, позивач та відповідач претендують на частки, що складають 1/2 частину, відповідно по 648 000,00грн. У зв`язку з викладеним, відповідач просить суду задовольнити вимоги позивача у частині поділу спірної квартири та паєнакопичення по ній, виділивши по 1/2 частині позивачу та відповідачу, зазначивши дійсну реальну квартиру, що складає 48000у.о. та відповідає еквіваленту 1 296 000,00грн. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судових засіданнях підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. 09.12.2020 в судове засідання позивачка та її представник не з`явились, до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити, відповідно до уточнень позовних вимог від 04.11.2020. Представник відповідача [PERSON] зазначила, що відповідач просить суд задовольнити вимоги позивача в частині поділу спірної квартири, виділивши по 1/2 частини позивачу та відповідачу. 09.12.2020 до суду надійшли пояснення від відповідача [PERSON] відповідно до яких зазначив, що просить суд розглядати справу за відсутності відповідача та його представника, не заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки визнає, що спірна квартира була придбана в шлюбі. Представник третьої особа Житлово-будівельний кооператив «Арсеналець-12» Веда В.О. в судових засіданнях зазначала, що не заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає їх обґрунтованими та законними. В судому засіданні 11 серпня 2020 року були заслухані свідки: [PERSON] , [PERSON] , які підтвердили, що сторони перебували у шлюбі, квартиру [ADDRESS] придбавали за спільні кошти. [PERSON] постійно проживала та продовжує проживати саме в цій квартирі. [PERSON] після розірвання шлюбу виїхав в інше місце проживати. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливим вирішити справу за відсутності учасників справи, на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вислухавши пояснення учасників справи, свідків, ґрунтуючись на засадах верховенства права, на повно і всебічно з`ясованих обставинах, об`єктивно та безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, наявних у справі, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 01 серпня 1971 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюбу серії [NUMBER] , актовий запис №9. Від шлюбу сторони мають дітей - [PERSON] , [PERSON] . 25.09.2001 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис № 986. Судом установлено, що [PERSON] , як член кооперативу «Арсеналець-12» отримав на себе та членів своєї сім`ї, квартиру [ADDRESS] , що підтверджується ордером № 008025 від 20.03.1978. Згідно довідки [PERSON] сплатив пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] , видана Житлово-будівельним кооперативом «Арсеналець-12», підписана головою правління ЖБК та бухгалтером ЖБК. Положеннями ст. 384 ЦК України передбачено права житлово-будівельного (житлового) кооперативу та їх членів на квартиру в будинку кооперативу. Відповідно до частин 2, 3 статті 384 ЦК України, член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Законом України «Про кооперацію», визначено, що кооператив - це юридична особа, створена фізичними і (або) юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської чи іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на основі самоврядування. В кооперативі право власності на житлову площу після виплати паю набуває тільки член кооперативу. Якщо пай виплачувався в шлюбі, квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з роз`ясненням, що міститься в п. «а» п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід враховувати, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Отже судом беззаперечно встановлено, що пай, внесений колишнім подружжям [PERSON] та [PERSON] в ЖБК «Арсеналець-12» за квартиру [ADDRESS] , саме у період сумісного проживання та за рахунок спільних коштів, а тому є їх спільним майном. Таким чином, позовні вимоги про поділ у рівних долях виплачених коштів (паєнакопичення) за квартиру [ADDRESS] не підлягають задоволенню, оскільки пай внесений відповідачем в ЖБК у період сумісного проживання з позивачем, за рахунок спільних коштів сторін, визначений як виплата за квартиру, яка є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно зі ст.71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира була набута сторонами за час шлюбу в інтересах сім"ї і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя у зв`язку з чим суд приходить до висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Відповідно ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами. У відповідності до ч. 1 ст.142 Цивільного процесуального кодексу України - у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку з зазначеним вище, суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1850грн, та повернути позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 1850грн.

Outcome: partial