Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

У вересні 2017 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини. Вказувала, що 27 вересня 2008 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб в Центральному відділі ДРАЦС Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 838. Від даного шлюбу вони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO]. Фактичні шлюбні відносини та спільне господарство не ведуть з 21 липня 2017 року. Причиною розпаду сімї позивачка вважає відсутність порозуміння з відповідачем, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обовязки, виховання дитини. Відносини, що склалися в сімї негативно впливають на їх дитину та створюють негативну психологічну атмосферу у сімї. Вважає, що за таких обставин подальше спільне сімейне життя з відповідачем та збереження сімї неможливе. Тому, просила розірвати шлюб з відповідачем та визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO], з нею, матірю дитини. 28 грудня 2017 року відповідачем [PERSON] було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому він не погодився з окремими твердженнями позивачки щодо відсутності взаєморозуміння у вихованні дитини. Вважав, що позов було подано позивачем за певних емоційних обставин. Зазначав, що саме відсутність сімї має негативний вплив на доньку [PERSON] та просив надати строк на примирення у шість місяців. Відповідь на відзив позивач до суду та відповідачеві, третім особам не направляла. 15 січня 2018 року позивачем [PERSON] до суду було подано заяву, в якій вона просила суд справу розглядати у її відсутність та відмовити відповідачу у наданні строку на примирення, оскільки збереження сімї неможливе. Ухвалою суду від 15 січня 2018 року було задоволено клопотання відповідача [PERSON] та надано сторонам строк на примирення два місяці з метою збереження сімї, провадження по справі було зупинено. Ухвалою суду від 16 березня 2018 року було відновлено провадження у справі у звязку із закінченням строку наданого сторонам у справі для примирення та призначено справу до розгляду. 26 березня 2018 року відповідачем [PERSON] було подано до суду клопотання про залучення до участі у справі третьою особою без самостійних вимог органу опіки та піклування Кременчуцької міської ради. 26 березня 2018 року позивачем [PERSON] було подано до суду заяву про допит як свідка малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Ухвалою суду від 26 березня 2018 року клопотання відповідача [PERSON] та позивача [PERSON] були задоволені. Залучено до участі у справі третіми особами: виконавчий комітет Кременчуцької міської ради як орган опіки та піклування, - Службу у справах дітей Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, а також постановлено викликати для допиту як свідка малолітню дитину сторін у справі [PERSON], [INFO]. 19 квітня 2018 року відповідачем [PERSON] було подано до суду заяву про відвід судді в якій він зазначав, що не погоджується з ухвалою суду про виклик до суду та допиту судом як свідка малолітньої дитини, оскільки на його думку, це може травмувати дитину. Ухвалою суду від 19 квітня 2018 року було зупинено провадження по справі до вирішення заяви [PERSON] про відвід головуючого. Ухвалою судді Автозаводського районного суду м. Кременчука Андрієць Д.Д. від 20 квітня 2017 року заяву [PERSON] про відвід було залишено без задоволення. Ухвалою суду від 20 квітня 2018 року провадження у справі було поновлено. Ухвалою суду від 24 травня 2018 року до участі у справі було залучено третіми особами без самостійних вимог: Службу у справах дітей Онуфріївської районної державної адміністрації Кіровоградської області; - Онуфріївську районну державну адміністрацію Кіровоградської області, як орган опіки та піклування. 30 липня 2018 року до суду надійшло клопотання відповідача [PERSON] щодо відсутності заперечення на позов, погодження з позовом у повному обсязі та прийняття відповідного рішення у справі. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, які були викладені у позовній заяві, не наполягала на стягненні з відповідача на її користь оплачених нею судових витрат, зокрема судового збору. Пояснила, що з відповідачем досягнуто згоди щодо місця проживання дитини з нею, а також укладено нотаріально посвідчений договір між батьками про сплату аліментів на утримання дитини. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомляв. Представник третіх осіб - виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, як як органу опіки та піклування, та Служби у справах дітей Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради [PERSON] проти позову не заперечувала і підтримала висновок Онуфріївської районної державної адміністрації щодо визначення місця проживання дитини з позивачем. Представники третіх осіб: - Онуфріївської районної державної адміністрації Кіровоградської області, як органу опіки та піклування, та Служби у справах дітей Онуфріївської районної державної адміністрації Кіровоградської області в судове засідання не прибули, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. У своїй заяві представник цих третіх осіб просила розглядати справу у відсутності їх представника. Проти позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини з матірю не заперечувала. За таких обставин, суд визнав за можливе розглядати справу у відсутності відповідача та представників інших третіх осіб, за наявних у справі матеріалів. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника третіх осіб, вивчивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом достовірно встановлено, що 27 вересня 2008 року позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище Мачульська) уклала шлюб з відповідачем [PERSON], який було зареєстровано у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції, актовий запис за № 838, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-КЕ № 048134 від 27 вересня 2008 року (а.с. 20). Від спільного шлюбу сторони у справі мають малолітню дочку [PERSON], [INFO], що постає зі свідоцтва про народження дитини, серії 1-КЕ № 109781 від 22 лютого 2010 року (а.с. 5). Фактичні шлюбні відносини та ведення спільного господарства сторони припинили з 21 липня 2017 року і з цього часу проживають окремо. Причиною розпаду сімї є відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейні відносини, сімейні обовязки та виховання дитини, внаслідок чого спільне життя і збереження шлюбу стало неможливим. Малолітня дитини сторін, донька [PERSON], [INFO] з 21 липня 2017 року фактично проживає зі своєю матірю-позивачем [PERSON] за адресою: Кіровоградська область, Онуфріївський район, с. Успенка, вул. Набережна, буд. № 48. Частиною 1 ст. 161 Сімейного Кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місяця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків,особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно висновку за № 01-22/2197/1 від 27 липня 2018 року, орган опіки та піклування - Онуфріївська районна державна адміністрація Кіровоградської області вважала за доцільне визначити місце проживання дитини з матірю [PERSON] (а.с. а.с. 87-90). У відповідності з ч. 4, 5 ;an=91">ст.\~19\~Сімейного кодексу\~України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, окрім того положення ч. 1 ст. 161 СК,\~вказують на\~необхідність з'ясування\~особистої прихильності\~дитини до\~кожного з\~батьків. У принципі N 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, записано: «...Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». У частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави - учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов'язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Статтями 8, 11, 12\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» від\~26\~квітня 2001\~року,\~N\~2402 визначено: «...Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її. здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява N 2091 / 13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд по правам людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року N 789 - XII визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією N 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов'язком батьків діяти в її інтересах. Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року N 789 - XII, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов'язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов'язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов'язання для країн - учасниць. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов'язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ч. 3 ст.\~105\~СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ;an=493">ст.\~112\~СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст.\~24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності до ч. 2 ст.\~114\~СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Як вбачається з пояснень позивача, почуття любові та поваги між сторонами втрачені, шлюб носить формальний характер, проживають сторони тривалий час окремо, наданий судом строк на примирення жодних позитивних результатів щодо примирення сторін у справі як подружжя та збереження сімї не дав, а тому, збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам їх спільної малолітньої дитини, що не було спростовано вдповідачем. Враховуючи особливий характер сімейних відносин, зважаючи на норми ст. ст. ;an=491">111, 112 СК України, так як фактично шлюбні відносини між подружжям припинені і наданий судом строк у 2 (два) місяці на примирення не дав позитивних результатів, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї є неможливим та недоцільним, і суперечить інтересам позивача та відповідача, їх малолітньої дитини. Звідси, позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини з позивачем, то суд вважає, що вони також підлягають задоволенню, враховуючи наявність позитивного висновку органу опіки та піклування -Онуфріївської районної державної адміністрації Кіровоградської області щодо визначення місця проживання дитини з позивачем. При цьому, суд враховує наявність укладеного між сторонами у справі як батьками нотаріально посвідченого договору про сплату аліментів на утримання дитини від 06 липня 2018 року, з якого фактично та безумовно постає, що відповідач погодився на визначення місця проживання дитини з матірю дитини та сплату на її користь аліментів на утримання спільної малолітньої дитини. Крім того, суд також враховує і згоду відповідача з позовом висловлену у письмовій заяві, яка була подана до суду 30 липня 2018 року (а.с.84). У ч.\~2\~ст.\~18\~СК України\~встановлено,\~що суд застосовує\~способи захисту,\~які встановлені\~законом або\~домовленістю (договором)\~сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов'язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст.\~10\~-\~13\~ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У відповідності до ст. ст.\~76-\~83\~ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України», заява N 63566 / 00, § 23, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. У відповідності до ч. 1 та 6 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (наприклад: рішення суду від 21 січня 1999 року в справі «[PERSON] проти Іспанії», рішення суду від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», рішення суду від 05 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», рішення суду від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», рішення суду від 09 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», рішення суду від 01 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», рішення суду від 07 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та [PERSON] (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд вважає за необхідне не стягувати з відповідача на користь позивача кошти у повернення сплаченого судового збору, оскільки на стягненні судових витрат позивач у судовому засіданні не наполягала.

Outcome: approved