Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

12 березня 2020 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] , подана його представником - [PERSON] , до [PERSON] , в якій позивач просить: визнати за позивачем право власності на 1/2 частку спільного нерухомого майна подружжя, а саме - квартири [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що з відповідачем він почав проживати однією сім`єю з 2010 року. 20 квітня 2012 року батько позивача дав йому гроші на придбання квартири і вони з відповідачем придбали квартиру [ADDRESS] . При придбанні квартири сторони повідомили нотаріуса, що ц них сімейні відносити, що гроші належать батькові позивача і що квартиру він бажає оформити на відповідача. Позивач писав заяву що не заперечує проти покупки. 18.04.2014 сторони зареєстрували шлюб, а 27.09.2019 шлюб було розірвано за рішенням суду. Вважає вказану квартиру спільним сумісним майном, тому звернувся до суду із позовом. 26 березня 2020 року ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва відкрито провадження за даним позовом, призначено підготовче засідання. 11 листопада 2020 року до суду надійшла заява відповідача. в якій вона зазначає, що не заперечує проти виділення часток у спільній сумісній власності і неодноразово зверталась до позивача з пропозиціями про поділ майна, але він ухилявся. Просила розглянути справу без її участі, судові витрати розподілити порівну. 16 лютого 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. До судового засідання представник позивача подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 20 квітня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т., зареєстровано в реєстрі № 1287. Згідно з п. 1.7. ПОКУПЕЦЬ довела до відома ПРОДАВЦЯ, а ПРОДАВЕЦЬ взяла до уваги, що на момент укладення цього договору ПОРУПЕЦЬ проживає з чоловіком однією сім`єю. Квартира набувається в спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] . Надана відповідна заява [PERSON] , на купівлю квартири, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. 20.04.2012 за реєстровим № 1286, яка додана до матеріалів цієї справи. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавленні своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як встановлено судом, сторони не домовилися про порядок поділу майна. Враховуючи вищевикладене, норми ст.ст. 60, 61, 65, 70, 74 СК України, суд приходить до висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Позивач і відповідач мають рівні частки на нього. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, набуте ними у період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому будь-яких достатніх та допустимих доказів щодо належності цього майна лише відповідачу, останнім суду не надано, навпаки, відповідно до заяви відповідача, вона не заперечує проти виділення часток у сумісній власності на кв. [ADDRESS] по 1/2 кожному. Судом також не встановлено обставин, що мають істотне значення, які б давали підстави для відступлення від принципу рівності часток сторін при поділі спільної сумісної власності. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Розглядаючи розподіл судових витрат, суд виходить з наступного: Відповідно до відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Одночасно, відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір". Оскільки відповідачем позов визнано до початку розгляду справи по суті, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 1553,03 грн. (3106,06/2), а решту 1553,03 грн. стягнути з відповідача на користь позивача. Окрім цього, позивачем понесені судові витрати на проведення оцінки майна у сумі 500 грн. (квитанція до прибуткового касового ордеру від 12.12.2019 р. ПП «Експертний центр поділля»), які, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, також належить стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved