Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

08 червня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] в якому просить суд виселити [PERSON] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виселення з житлового приміщення - задоволено та виселено [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі у сумі - 2140 (дві тисячі сто сорок) грн. з кожного окремо. Ухвалою суду від 16.05.2018 заяви [PERSON] , [PERSON] про перегляд заочного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року у цивільній справі № 185/4546/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виселення з житлового приміщення- задоволено. Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року у цивільній справі № 185/4546/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виселення з житлового приміщення скасовано та призначити справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. 13.06.2018 представник позивача подала уточнену позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , які діють в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, про виселення відповідачів разом з їх неповнолітніми дітьми. Позовна заява мотивована тим, що матері позивача на підставі свідоцтва про право власності, виданого 25.01.1993 року Павлоградським відділом по обліку та розподілу житлової площі, належала квартира [ADDRESS] . З 2008 року позивач проживав разом з матір`ю в Росії. Вищевказаною квартирою мати позивача не користувалася, тому домовилась з [PERSON] та його сім`єю (цивільний шлюб з [PERSON] ) про їх тимчасове проживання в вищевказаній квартирі до першої вимоги її звільнення. Проживання в вищевказаній квартирі було безкоштовним, за умови сплати комунальних платежів (квартплати, плати за газ, опалення, електроенергію та воду). [INFO] мати позивача - [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшла вищевказана квартира. Спадкоємцем за заповітом та першої черги за законом є позивач, інших спадкоємців немає. У передбачений шестимісячний строк позивач прийняв спадщину. Після смерті матері [PERSON] домовився з [PERSON] , що і надалі відповідачі будуть проживати в даній квартирі до першої вимоги позивача на таких самих підставах. [PERSON] запропонував свою допомогу у питанні оформлення спадщини, а саме вищевказаної квартири, оскільки позивач мешкає в Росії. Позивач надав [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність для представлення інтересів в будь-яких органах з питань оформлення спадкового майна. Переслав оригінали документів на квартиру, кошти необхідні для оформлення спадщини у сумі 2670 дол. США. Наприкінці 2016 року [PERSON] перестав виходити на зв`язок. Надалі позивач звернувся до своєї сестри [PERSON] , з проханням дізнатися що відбувається. Зі слів сестри, відповідачі проживають в вищевказаній квартирі але комунальні платежі не сплачують, в зв`язку з чим утворилась заборгованість. Документи для оформлення спадщини в нотаріальну контору надані не в повному обсязі, спадщина до цього часу не оформлена. [PERSON] сестру до квартири не впускає, ображає, на вимоги пустити працівників БТІ для складання технічної документації не відкрив двері. Дільничному інспектору поліції [PERSON] повідомив, що оригінали документів знаходяться в нотаріальній конторі, але насправді їх там немає. [PERSON] витратив всі кошти, які позивач перераховував для оформлення спадщини, допустив заборгованість за комунальними платежами, з квартири добровільно не виселяється. Позивач має намір розпорядитися квартирою, але фактично там проживають люди, які не зареєстровані, договір найму житла не укладався, право користування за відповідачами відсутнє. Факт проживання відповідачів з їх неповнолітніми дітьми підтверджується висновком Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 24.03.2017 року та поясненнями самого [PERSON] від 23.03.2017 року, заявами про скасування заочного рішення. Відповідно до довідки ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , неповнолітні діти зареєстровані разом з нею. Отже діти мають зареєстроване місце постійного проживання, жодних правових підстав проживання відповідачів з дітьми в спірній квартирі немає, тому у разі виселення житлові права дітей порушені не будуть. Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, дала пояснення відповідно до обставин, викладених в первісному та уточненому позовах, зазначила, що у відповідачів немає жодних правових підстав проживати в спірній квартирі, їх проживання порушує право власності позивача, вони мають адреси реєстрації місця проживання, також діти мають адресу реєстрації місця проживання разом з матір`ю, тому жодні житлові права дітей та відповідачів не будуть порушені, просить позов задовольнити в повному обсязі. В подальшому представник позивача надала до суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі. Відповідачі у судове засідання жодного разу не з`явились, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, відзиву на позов, інших заяв по суті справи, не подали. В заяві про перегляд заочного рішення від 07.05.2018 відповідач [PERSON] зазначив, що внаслідок ремонту та перепланування вартість спірної квартири збільшилась більше ніж у п`ять разів, в нього є гарантоване законодавством право спільної власності на спірну квартиру, набувальної давності та спонукання до укладення договору купівлі-продажу, але після скасування заочного рішення свою письмову позицію по суті справи не подав, жодних доказів на підтвердження обставин викладених в заяві про скасування заочного рішення суду не надав. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Новік В.М. 27.06.2019 через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, в задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі без жодного обґрунтування позиції відповідача та надання доказів. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову, зазначила, що так як неповнолітні діти мають зареєстроване місце постійного проживання разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що відповідає вимогам закону, то задоволення позову та виселення відповідачів разом з дітьми не буде порушувати житлові права дітей. В подальшому подала до суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі, при прийнятті рішення захистити інтереси дітей. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є сестрою позивача, повністю підтвердила обставини викладені в позові, зазначила, що вона як представник за довіреністю оформила право власності позивача на спірну квартиру в порядку спадкування після смерті матері, але жодного разу в квартиру її не пустили і не пускають, позивач хоче продати квартиру, зараз вона не може потрапити до квартири та вирішити питання щодо її продажу, з приводу договорів, домовленостей, дозволів на ремонт, перепланування квартири вона нічого не знає, такі документи не укладались, що в квартирі зроблено вона не знає, не може до неї потрапити, так як відповідачі її не пускають, погрожують. Вислухав учасників справи, свідка, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно довідки БТІ від 20.04.2017 року, матері позивача - [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 25.01.1993 року Павлоградським відділом по обліку та розподілу житлової площі, належала квартира [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , [INFO] , [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшла вищевказана квартира. Спадкоємцем за заповітом та першої черги за законом є позивач, інших спадкоємців немає. У передбачений шестимісячний строк позивач прийняв спадщину, згідно заяви від 01.07.2015 року [PERSON] серії 39 [NUMBER] , постановою нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, що підтверджується копією спадкової справи № 619/2015. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухому майно № 161260285 від 27.03.2019 право власності на квартиру [ADDRESS] 20.03.2019 зареєстровано за позивачем [PERSON] на підставі рішення суду № 185/7902/18 від 17.01.2019 про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті його матері [PERSON] . Відповідно до обставин викладених в позовній заяві [PERSON] та [PERSON] разом з їх дітьми проживають в вищезазначеній квартирі за домовленістю [PERSON] , після її смерті за згодою спадкоємця - [PERSON] , що підтверджується висновком Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 24.03.2017 року та поясненням [PERSON] від 23.03.2017 року, заявою [PERSON] про перегляд заочного рішення від 10.04.2018. Відповідно до копії повідомлення, позивач надав [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність для представлення інтересів в будь-яких органах з питань оформлення спадкового майна за № 3-1017, бланк серії 39АА №1019715, яка 07.04.2017 року була скасована. Відповідно до заяв про перерахування грошових коштів від 04.05.2016 року, від 26.08.2015 року, від 17.12.2015 року, від 26.06.2015 року. [PERSON] надіслав гроші [PERSON] у сумі 2670 дол. США. Стаття 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, а відповідно до ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном ст. 391 ЦК України. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки, членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають з наймачем. Згідно з ч.1 ст.109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ст.47 Конституції України гарантується, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР якщо наймач,члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним,систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Пленум Верховного суду України в п.17 постанови №2 від 12 квітня 1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Крім цього, із змісту ухвали Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 09 грудня 2015 року в справі №6-9022св15, випливає, що відповідно ст.116 ЖК УРСР виселення члена сім`ї наймача (власника) будинку та інших осіб, які проживають разом з ним, можливе в тому випадку, коли вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. За змістом положень ст. 2, 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання. Як встановлено ч.3,4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Тому на підставі вищевикладеного, враховуючи, що відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання дитини віком до 10 років та від 10 до 14 років, не може бути адреса відмінна від адреси її батьків (усиновлювачів опікунів). Відповідно до довідок ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] (доказів зняття з реєстрації за даною адресою відповідач не надав), відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Відповідно до відповіді Виконкому Павлоградської міської ради на запит суду № 1370/0/2-19 від 05.04.2019 за адресою [ADDRESS] зареєстровані неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] , з 06.03.2014 по теперішній час, та [PERSON] , [INFO] , з 06.03.2014, що також підтверджується довідкою КП «Мірац» № 4894 від 10.04.2019, листом заступника начальника служби у справах дітей В.В. Кучинської від 11.04.2019. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до вимог ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі та їх неповнолітні діти не є членами сім`ї позивача та його матері (власників спірного житла), жодних доказів законного вселення в спірну квартиру відповідачів та їх неповнолітніх дітей, законних підстав проживання в ній, наявності права власності чи права користування спірною квартирою відповідачами не надано. Відповідачі мають адреси реєстрації місця проживання, також діти мають адресу реєстрації місця проживання разом з матір`ю, тому житлові права дітей та відповідачів в разі їх виселення не будуть порушені. В свою чергу проживання відповідачів в спірній квартирі без жодних правових підстав, та не допуск власника та його представника до майна власника порушує право власності позивача, гарантовані Конституції України та чинним законодавством. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співрозмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Представником позивача надано копію договору, ордер, квитанцію про сплату 3000 грн. позивачем, тому з відповідачів на користь позивача підлягають судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн., які підтверджуються відповідними доказами, є співрозмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторонни, та судовий збір.

Outcome: approved