Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-банк», державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сороки Валерія Миколайовича (далі - відповідач 2), [PERSON] (далі - відповідач 3), треті особи: Комунальне підприємство «Реєстраційне бюро», служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус київського міського нотаріального округу Русанюк Золтан Золтанович про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та витребування майна. У подальшому, ухвалою суду від 04.02.2020 року замінено відповідача у справі з Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - відповідач 1). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.08.2008 р. між [PERSON] та АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено Договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №007/71067-КN, за умовами якого банк надав [PERSON] кредит частинами - транш, зі сплатою 15 процентів річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначеному у Додатку № 1 до цього Договору, в межах максимального ліміту до 100 000,00 доларів США. Цього ж дня, між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір № 007/710472-ІО від 22.08.2008 року, згідно якого позивач є майновим поручителем [PERSON] за договором невідновлювальної Кредитної лінії №007/71067-KN, що укладено 22.08.2008 року, та передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Позивач не знала та не могла знати про будь-які порушення умов кредитного договору позичальником [PERSON] та дізналась про невиконання зобов`язання останньою лише із вимоги нотаріуса про намір на стягнення предмету іпотеки. 13.06.2019 року державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» Сорокою В.М. зареєстровано право власності на спірну квартиру за AT «Укрсоцбанк». Цього ж дня, державним реєстратором перенесено усі записи, які були наявні в реєстрах на квартиру, в тому числі й діюче обтяження про заборону відчуження нерухомого майна від 08.11.2004 р. 25.07.2019 p. AT «Укрсоцбанк» здійснив відчуження спірної квартири на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1635 від 25.07.2019 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюк 3.3. Позивач вважає дії та рішення державного реєстратора та приватного нотаріуса незаконними та такими, що підлягають скасуванню. Як вказує позивач, державним реєстратором змінено власника спірної квартири з грубим порушенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», адже спірна квартира прямо підпадає під дію мораторію. Крім того, іпотекодержатель оформив право власності на квартиру за собою без проведення оцінки нерухомого майна, оскільки позивача не повідомляли про її проведення. При цьому, відчуження відбулось при наявній забороні на вчинення таких дій та разом із зареєстрованими особами у квартирі, в тому числі неповнолітньою особою. У той же час, приватний нотаріус посвідчив правочин з купівлі-продажу нерухомого майна та здійснив реєстраційні дії шляхом внесення запису про нового власника в порушення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про нотаріат» при наявній забороні на відчуження та без дозволу органу опіки та піклування на вчинення такого правочину. Як наслідок, [PERSON] зареєструвала за собою право власності спірну квартиру без достатніх правових підстав. Тому, позивач просила суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сороки В.М. від 19.06.2019 р. про проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за АТ «Укрсоцбанк»; витребувати на користь [PERSON] з чужого незаконного володіння [PERSON] кв. [ADDRESS] . У відзиві на позовну заяву представник відповідача 3 зазначив, що 25.07.2019 року [PERSON] придбала у АТ «Укрсоцбанк» спірну квартиру. Так, відповідно до документів, які були сформовані приватним нотаріусом Русанюком З.З., на момент укладення договору купівлі-продажу даної квартири жодних осіб у ній зареєстровано не було та ніяких обтяжень чи обмежень щодо квартири у реєстрі також не було. До того ж, в день укладення договору квартира була передана покупцю представником продавця фактично. Ані позивачка, ані будь-які інші особи на момент передачі квартири у цьому житлі не проживали та не проживають по даний час. При цьому, сторона відповідача 3 вважає, що вищевказаний договір був укладений, а державна реєстрація права власності [PERSON] на вказану квартиру були здійснені у відповідності до вимог чинного законодавства, як і перехід права власності на квартиру до банку, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Представник відповідача 3 у відзиві на позовну заяву вказав, що АТ «Укрсоцбанк» було подано вичерпний перелік документів для здійснення державної реєстрації. Тому, державний реєстратор здійснив свої повноваження у повному обсязі та у відповідності до вимог закону. Водночас, на думку банку, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до даних правовідносин не застосовується. Тому, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відповіді на відзив АТ «Укрсоцбанк» представник позивача зазначила, що іпотечним договором передбачена можливість стягнення у позасудовому порядку у випадку порушенням іпотекодавцем своїх обов`язків, чого [PERSON] здійснено не було, а Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли у цій справі. В письмових поясненнях на позовну заяву приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З. вказав, що на момент посвідчення правочину з договору купівлі-продажу квартири нотаріусом було перевірено інформацію про зареєстрованих осіб та отримано відповідний витяг, у якому зазначено відсутність таких осіб. Крім того, на момент посвідчення правочину також були відсутні відомості про реєстрацію іншого речового права та реєстрацію обтяження. Тому, нотаріусом дотримано вимоги закону. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити в повному обсязі. Представники відповідачів 1, 3, а також представник Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову. Відповідач 2 та представник третьої особи Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З. у судове засідання також не з`явився, але у поданих поясненнях просив розглядати справу за його відсутності. Згідно положень ч. 1 та ч. 3 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою суду від 21.10.2019 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 05.11.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 10.12.2019 року до матеріалів справи долучено відзиви відповідачів 1, 3 на позовну заяву. Ухвалою суду від 10.12.2019 року витребувано докази у Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка З.З. Протокольною ухвалою суду від 04.02.2020 року до матеріалів справи долучено докази, надані приватним нотаріусом Русанюком З.З. на виконання вимог ухвали від 10.12.2019 року, відповідь на відзив, документи, надані представником відповідача 1. Ухвалою суду від 04.02.2020 року замінено відповідача у справі з Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Протокольною ухвалою суду від 06.03.2020 року до матеріалів справи долучено документи реєстраційної справи №1854896380000. Ухвалою суду від 06.03.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін та третьої особи, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 22.08.2008 року між Акціонерно-комерційний банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який є правонаступником Акціонерного товариства «Альфа-Банк», та [PERSON] укладено Договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №007/71067-КN (далі - кредитний договір) (т. 1 а.с. 194-197), за умовами якого кредитор надав позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Детальний розпис сукупної вартості Кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання Кредиту наведено в Додатку №1 до цього Договору, що є його невід`ємною частиною. Сторони погодили, що надання Кредиту буде здійснюватися окремими частинами, надалі за текстом кожна частина окремо - "Транш", а у сукупності - "Транші", зі сплатою 15,00 процентів річних та комісій, в розмірі та в порядку визначеному у Додатку №1 до цього Договору, в межах максимального ліміту заборгованості до 100 000,00 доларів США з визначеним порядком надання Траншів Кредиту. 22.08.2008 року між Акціонерно-комерційний банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який є правонаступником Акціонерного товариства «Альфа-Банк», та [PERSON] укладено Іпотечний договір №007/710472-ІО, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богачовою С.В. та зареєстровано в реєстрі за №3650 (далі - договір іпотеки) (т. 1 а.с. 191-192). За умовами договору іпотеки, [PERSON] є майновим поручителем [PERSON] за Договором невідновлювальної кредитної лінії №007/71067-КN від 22.08.2008 року. Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за Основним зобов`язанням, укладеним між Іпотекодержателем та іпотекодавцем, наступне нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Право власності Іпотекодавця на Предмет іпотеки підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим 14 квітня 1995 року Авіаційним науково-технічним комплексом «Антонов», згідно з розпорядженням (наказом) від 14 квітня 1995 року за №397, зареєстрованим відповідно до реєстраційного напису, на правовстановлюючому документі, вчиненого Комунальним підприємством "Київське міське бюро технічної інвентаризації" 18 квітня 1995 року за реєстр. №7011 (п. 1.1. договору іпотеи). Статтею 4 договору іпотеки закріплено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація. Так, у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим Договором, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на Предмет іпотеки; У разі порушення Іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим Договором, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання Позичальником Основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на Предмет іпотеки; Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів:на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України „Про іпотеку» або шляхом продажу Предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України „Про іпотеку"; або шляхом організації Іпотекодержателем продажу Предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу Предмета іпотеки між Іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України „Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати". Як вбачається із повідомлення від 10.05.2019 року, яке направлено АТ «Укрсоцбанк» [PERSON] та [PERSON] , вказаних осіб повідомлено про те, що банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у разі несплати боргу за кредитним договором, розмір якого станом на 10.05.2019 року становить 180 094,71 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 10.05.2019 року складає 4 727 405,09 грн. (т. 2 а.с. 5-6). [PERSON] дане повідомлення отримала 15.05.2019 року, а [PERSON] - 16.05.2019 року (а.с. 7-8). 13.06.2019 року державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» Сорокою В.М. на підставі іпотечного договору № 3650 від 22.08.2008, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою С.В. та повідомлення AT «Укрсоцбанк» № 29-05/19 від 10.05.2019 р. зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS] за AT «Укрсоцбанк» про що в державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено запис № 32054961 (т. 1 а.с. 19). Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як вказано у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі №6-1219цс16 вказано, що відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Так, п. 2.4.3. іпотечного договору закріплено право іпотекодержателя у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених нею зобов`язань на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» закріплена в п. 4.5.3. іпотечного договору. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно частини третьої статті 10 Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. Відповідно до п. 6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Пунктом 9 Порядку передбачено, що разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. Пункт 12 вказаного Порядку визначає обов`язкові дії державного реєстратора після отримання ним відповідної заяви про реєстрацію речових прав та їх обтяжень та письмових документів, а саме: розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав. Крім того, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію, та сторін (сторони) правочину, згідно з яким відбувається державна реєстрація виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; відповідність даних про наявність (або відсутність) інформації та/або відповідних документів, що свідчать про накладення (зняття) заборони (арешту) або інших обтяжень, що перешкоджають державній реєстрації прав, у тому числі відсутність встановлених законом заборон на відчуження нерухомого майна; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав. Пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року № 1127, передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Відповідно до статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) документи подано до неналежного суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріуса; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці. 2. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття. Тобто, прийняття рішення про державну реєстрацію прав є виключно дискреційним повноваження державного реєстратора, яке ним виконується на підставі документів, поданих йому заявником. Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 361/4307/16-ц, повноваження державного реєстратора щодо перевірки поданих для проведення державної реєстрації документів обмежені встановленням відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами. Отже, державний реєстратор не може вважатися таким, що порушує права третіх осіб, якщо правомірно приймає рішення про державну реєстрацію прав і вносить запис про таку реєстрацію на підставі чинного та не скасованого рішення відповідного суб`єкта, який здійснює публічно-владні управлінські функції. У той же час, державним реєстратором Сорокою В.М. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк» до завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги іпотеко держателя від 10.05.2019 року. Вимога отримана позичальником 15.05.2019 року, іпотекодавцем - 16.05.2019 року, а державна реєстрація здійснена 13.06.2019 року. Крім того, у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на час проведення державної реєстрації існувала відповідна заборона, номер запису про обтяження 32054999 від 08.11.2004 року, що зареєстрована Першою Київською державною нотаріальною конторою (т. 1 а.с. 20-21). За умовами ч. 5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У той же час, відповідного дослідження про визначення вартості квартири на момент державної реєстрації права власності за банком проведено не було. Таким чином, оскільки державна реєстрація права власності на квартиру була здійснена з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року № 1127, слід скасувати дане рішення, а саме, державну реєстрації права власності на квартиру за АТ «Укрсоцбанк». Розглядаючи інші підстави, що зазначені позивачем для задоволення позову слід зазначити наступне. 07.06.2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без зголи власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України від 02.10.1992 року «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України від 05.06.2003 року «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Тобто, установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). При цьому, оскільки Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.03.2016 року у справі № 6-1356цс15. Таким чином, оскільки в договорі іпотеки, який є чинним станом на час розгляду справи, висловлено згоду [PERSON] , як майнового поручителя [PERSON] , у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, на задоволення забезпечених іпотекою вимог банку шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що може відбуватися шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених нею зобов`язань на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку», норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до даних правовідносин не застосовуються. Розглядаючи позовні вимоги в частині витребування квартири з володіння [PERSON] судом встановлено наступне. 25.07.2019 року між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність квартиру [ADDRESS] і сплатив за неї ціну, визначену договором. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. та зареєстровано в реєстрі за №1635 (т. 1 а.с. 158-159). Частиною 2 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» передбачено: вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Нотаріуси вчиняють нотаріальні дії, зокрема, посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо) (п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Як вказано у п. 1.8 та п. 1.9 Глави 2 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджено Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595 (далі - Порядок), при посвідченні правочину щодо відчуження нерухомого майна відчужувач цього майна подає заяву про наявність/відсутність прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування цим майном. З метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваним нерухомим майном нотаріус має право додатково витребовувати від підприємств, установ і організацій відомості та документи, необхідні для вчинення такого правочину. У разі виявлення з поданих відчужувачем документів, що право власності або право користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною мають малолітні або неповнолітні діти або недієздатні чи обмежено дієздатні особи, нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину у формі витягу з рішення відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, відповідного виконавчого органу міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Крім того, п. 2.1 Глави 2 Розділу ІІ Порядку передбачено, що при посвідченні правочинів про відчуження або заставу нерухомого майна нотаріусом перевіряється відсутність податкової застави, заборони відчуження або арешту майна шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Як вбачається із документів, наданих нотаріусом Русанюком З.З. на вимогу суду, а саме, Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщення за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані за вказаною адресою особи відсутні (т. 1 а.с. 206). Згідно інформаційних довідок №175205629 та №175205794 від 25.07.2019 року, відомості про заборону відчуження квартири у відповідному реєстрі відсутні (а.с. 213-214). У той же час, згідно довідки Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 03.09.2019 р. № 109-109/ОПП/П-1927, з 11.12.1986 року у квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] з [INFO] - зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 43). [PERSON] народився [INFO] (т. 1 а.с. 42) та на час посвідчення договору купівлі-продажу був неповнолітнім. Між тим, хоча і нотаріусом Русанюком З.З. вчинялися дії з метою встановлення зареєстрованих осіб у спірній квартирі та перевірки інформації щодо заборони відчуження майна, проте, такі дані встановлені не були. Натомість, заборона на відчуження квартири [ADDRESS] , що зареєстрована Першою Київською державною нотаріальною конторою, на час посвідчення договору купівлі-продажу була чинною. Крім того, у квартирі був зареєстрований неповнолітній [PERSON] . У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч. 1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України). Стаття 387 ЦК України визначає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зазначений засіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння. Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник (фізичні і юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів). Водночас законодавство надає право звертатися з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою ("титулом"). Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися. Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Таким чином, в силу суті віндикаційного позову, лише власник майна може витребувати його від незаконно володіючої цим майном особи. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Як зазначено в п. 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння. Також варто зазначити, що у разі відчуження майна за відплатним договором відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункти 1-3 зазначеної статті). Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Під час розгляду вимог про витребування майна у його набувача мають бути враховані всі умови, передбачені ст. 388 ЦК (постанова Верховного Суду України від 6 грудня 2010 р., справа № 3-13гс10). У даному випадку [PERSON] придбала квартиру не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися, адже реєстрація права власності за АТ «Укрсоцбанк» була здійснена з порушеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року № 1127. Крім того, посвідчення договору купівлі-продажу, за яким [PERSON] набула право власності на квартиру, здійснювалось з порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджено Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, адже нотаріусом не було встановлено дійсної інформації про зареєстровану неповнолітню особу у квартирі та наявну заборону на відчуження останньої. Сукупність вказаних обставин зумовлює необхідність витребування на користь [PERSON] з володіння [PERSON] квартири [ADDRESS] справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права, як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто укладені у суспільстві правила та засади моральності суспільства. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, відноситься і судова практика. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною порадою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія. Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом", зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, а й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (справа "Steel and others v. The United Kingdom"). Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з АТ «Альфа-Банк» на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 6 123,91 грн. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Враховуючи викладене,

Outcome: approved