Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, посилаючись на те, що 02 липня 2014 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. був зареєстрований договір дарування № 1458, укладений між нею і відповідачем, відповідно до якого вона подарувала відповідачу належне йому на праві приватної власності домоволодіння, яке складається із 71/100 частки у спільному частковому майні за адресою її проживання. Позивач [PERSON] вважала зазначений договір дарування таким, що підлягає визнанню недійсним з наступних підстав. Відповідач [PERSON] з сім»єю тривалий час були її квартирантами та проживали разом із нею у вказаному домоволодінні. За цей час у неї з ними склалися дружні і довірливі стосунки. Зважаючи на її вік і незадовільний стан здоров»я, вона потребувала постійного побутового і медичного догляду. Відповідач запропонував їй переоформити на нього право власності на її домоволодіння. А натомість, обіцяв її доглянути до смерті, на що вона погодилась. Вказаний догляд повинен був полягати в постійному піклуванні в побутовому плані: допомога в придбанні продуктів харчування, прибиранні, пранні та інших побутових потребах, а також в оплаті за комунальні послуги. Щодо медичного догляду, то він повинен був полягати в допомозі в придбанні ліків та безпосередньо в лікуванні за необхідності. Зазначену допомогу відповідач обіцяв їй надавати за власний рахунок, щоб її старість була повністю забезпечена. За вказаних обставин вона підписала оскаржуваний договір дарування (виконала нотаріальний порядок укладення даного договору), вважаючи, що таким чином виконує свою частину домовленості щодо передання її власності відповідачу взамін на постійний догляд за нею з його боку. Після підписання нею оскаржувного договору якийсь час відповідач і члени його сім»ї дійсно допомагали їй і позбавляли деякого побутового клопоту. Однак, невдовзі після передання нею у власність відповідача її домоволодіння відношення відповідача та його сім»ї до неї різко змінилось. Жодної допомоги з його боку вона з того часу не отримує. Навпаки, їй доводиться самій себе обслуговувати, а відповідач ще й бере з неї гроші за її проживання тепер вже в його будинку. Їй доводиться ховати від нього свої заощадження, а також просити допомоги в сторонніх осіб, щоб придбати продукти харчування або ліки. Сім»я відповідача робить все, аби вона виїхала з свого колишнього будинку і не заважала їм своєю присутністю. Але ж не про це вони з відповідачем домовлялися, коли вона оформляла на нього договір дарування. Тоді вона вважала, що буде жити до смерті у будинку та користуватись допомогою відповідача за відсутності в неї рідних, які б могли це робити. Зважаючи на викладене та те, що при укладенні оскаржуваного договору у неї з відповідачем була попередня домовленість про те, що він буде її доглядати, бажаючи укласти договір довічного утримання, вона помилково уклала договір дарування належного їй нерухомого майна. Таким чином, при укладенні оскаржуваного договору дарування вона припустилась помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, оскільки бажала укласти договір довічного утримання, а уклала договір дарування. Враховуючи ті обставини, що у неї під час укладання оскаржуваного договору дарування було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного (відповідача), і те, що вона передавала майно за умови вчинення на її користь певних дій майнового й немайнового характеру (утримання та догляд), існують підстави для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. ч. 3, 5 ст. 203, ст. 229 ЦК України. На підтвердження того, що вона, укладаючи оспорюваний договір дарування, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обо»язків за цим договором, оскільки вважала такий правочин договором довічного утримання, свідчать такі обставини: вона є особою похилого віку (1937 року народження), яка потребує постійного побутового та медичного догляду, тому бажала отримати від відповідача догляд та необхідну допомогу і не мала наміру дарувати будинок сторонній людині; вона продовжує проживати у спірному будинку і відповідач постійно бере з неї кошти за проживання (забирає пенсію); фактично передачі спірного будинку не відбулось, і вона як може, користується будинком; іншого житла ні на момент вчинення оспорюваного договору, ні наразі вона не має. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] з посиланням на вимоги ст. ст. 203, 229, 717, 744 ЦК України просила визнати недійсним Договір дарування домоволодіння (житлового будинку) за адресою: [ADDRESS], яке складається з 71/100 частки у спільному частковому майні загальною площею 121,4 кв.м., житловою площею 83,2 кв.м. за номером в реєстрі нотаріальних дій 1458 від 02 липня 2014 року, укладений між [PERSON] і [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В., зареєстрований на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 14151986 від 02 липня 2014 року. В послідуючому позивач [PERSON] подала суду заяву в порядку вимог ст. 31 ЦПК України, в якій зазначала, що того ж дня 02 липня 2014 року за № 1462 тим же приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. зареєстровано договір дарування земельної ділянки, на якій розташоване її домоволодіння в [ADDRESS] площею 0,1798 га, наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер якої [NUMBER]. Позивач [PERSON] вважала зазначені договори дарування такими, що підлягають визнанню недійсними. Як вказувала позивач [PERSON] у позовній заяві, сім»я відповідача робить все, аби вона виїхала із свого колишнього будинку та не заважала їм своєю присутністю, але ж не про це вони з відповідачем домовлялися, коли вона оформлювала на нього договір дарування. І вона тоді вважала, що буде жити до смерті у своєму будинку та користуватися допомогою відповідача за відсутності в неї рідних, які б могли це робити. На даний момент сім»єю відповідача створені для неї такі умови, що їй довелось покинути рідну оселю та проживати у чужих людей, які й доглядають наразі її. Зважаючи на викладене та те, що при укладенні оскаржуваних договорів у неї з відповідачем була попередня домовленість про те, що він буде її доглядати, бажаючи укласти договір довічного утримання, вона помилково уклала договори дарування належного їй нерухомого майна. Таким чином, при укладенні оскаржуваних договорів дарування вона припустилась помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, оскільки бажала укласти договір довічного утримання, а уклала договори дарування. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] з посиланням на вимоги ст. ст. 203, 229, 717, 744 ЦК України, просила визнати недійсним Договір дарування 71/100 часток житлового будинку-домоволодіння за адресою: [ADDRESS], яке складається з 71/100 частки у спільному частковому майні загальною площею 121,4 кв.м., житловою площею 83,2 кв.м., зареєстрований за номером в реєстрі нотаріальних дій 1458 від 02 липня 2014 року, укладений між [PERSON] і [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В., та визнати недійсним Договір дарування земельної ділянки площею 0,1798 га, що знаходиться в [ADDRESS], наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських споруд, кадастровий номер якої [NUMBER], укладений між нею та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В., зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій під № 1462. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 січня 2016 року накладено арешт на домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], що складається з 71/100 частки, загальною площею 121,4 кв.м., житловою площею 83, 2 кв.м., що належить на праві спільної часткової власності [PERSON]. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 березня 2017 року накладено арешт на земельну ділянку площею 0,0765 га з кадастровим номером [NUMBER], з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адоресою: [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON]. Накладено арешт на земельну ділянку площею 0,1033 га з кадастровим номером [NUMBER], з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адоресою: [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON]. В судовому засіданні 27 березня 2017 року судом ухвалено залучити в якрсті третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіну Надію Володимирівну, Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області. У судовому засіданні позивач [PERSON] і представник позивача позов підтримали і просили його задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав і заперечував проти його задоволення. У судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області не з»явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, суду надана заява про розгляд справи у відсутності представника третьої особи. У судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна не з»явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з"ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази і показання свідків в їх сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02 липня 2014 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений Договір дарування 71/100 часток житлового будинку, відповідно до умов п. 1 якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар 71/100 частку домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS]. Відповідно до умов п. 2 вказаного Договору дар цей сторонами оцінено в суму465 550 грн.. Згідно умов п. 9 вказаного Договору дарування цивільні права та обов»язки щодо вказаної 71/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями виникають у сторін з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Вказана 71/100 частка житлового будинку з надвірними будівлями вважається переданою обдаровуваному з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Відповідно до умов п. 10 Договору цей договір набуває чинності, а обдаровуваний права власності на подаровану 71/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно умов п. 11 зазначеного Договору дарування право власності у обдаровуваного на вказану 71/100 частку житлового будинку з надвірними будівлями виникає з моменту державної реєстрації цього права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до умов п. 12 Договору дарування зміст ст. ст. 182, 210, 215-218, 220, 225, 228-236, 722 Цивільного кодексу України, ст. 65 Сімейного кодексу України, ст. ст. 15. 16, 167, 168, 172, 174 Податкового кодексу України, ст. 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», п. 9 ст. 1, п. 8 ст. 2 Закону України «Про збір на обов»язкове державне пенсійне страхування», п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» сторонам роз»яснено. В п. 13 Договору дарування сторони стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі; договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Цей договір посвідчено Дудкіною Н.В., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області. Договір підпписано сторонами у її присутності. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] 71/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями перевірено. 02 липня 2014 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений Договір дарування земельної ділянки, відповідно до умов п. 1 якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар земельну ділянку площею 0,1798 га (0,1798-під забудовою), що знаходиться в [ADDRESS], надану для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд. Кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. Дар цей сторонами оцінено в суму 592063 грн.. Відповідно до умов п. 9 вказаного Договору цивільні права та обов»язки щодо зазначеної земельної ділянки виникають у сторін з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Вказана земельна ділянка вважається переданою обдаровуваному з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Згідно умов п. 10 даного Договору право власності у обдаровуваного на вказану земельну ділянку виникає з моменту державаної реєстрації цього права. Право власності на земельну ділянку посвідчується цим договором дарування. Відповідно до умов п. 11 вказаного Договору дарування права та обов»язки сторін відповідно до ст. 721 Цивільного кодексу України та ст. ст. 90, 91 Земльного кодексу України сторонам нотаріусом роз»яснено. Згідно умов п. 12 даного Договору дарування зміст ст. ст. 182, 210, 215-218, 220, 225, 228-236, 722 Цивільного кодексу України, ст. ст. 90, 91, 125, 126, 132 Земельного кодексу України, ст. 65 Сімейного кодексу України, ст. ст. 15, 16, 167, 168, 174 Податкового кодексу України сторонам роз»яснено. Цей договір посвідчено Дудкіною Н.В., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області. Договір підписано сторонами у її присутності. Особи громадян, які підписали договір, встановлено, їх дієздатність та належність [PERSON] земельної ділянки перевірено. Відповідно до вимог ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов»язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно вимог ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Відповідно до вимог ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов»язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання суду, що вона знає [PERSON] з жовтня 2016 року. Свідок зазначала, що [PERSON] їй розповідала, що [PERSON] її сварить, і каже чого вона прийшла. Свідок зустріла [PERSON], яка була одягнута в старе пальто, ноги спухші і мокрі. У листопаді 2016 року [PERSON] стояла в Празькому парку, попросила свідка купити ліки і хліба. Свідок викликала лікаря і той призначив їй ліки. У листопаді 2016 року, тобто через тиждень, в [PERSON] ноги були в жахливому стані, розпухші. [PERSON] так ніхто і не лікував. Свідок викликала автомобіль-таксі і відвезла її в Боярську лікарню, де її зразу ж і поклали до стаціонару. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначала суду, що [PERSON] доводиться їй хресною, а [PERSON] є її чоловіком. В 1994 році свідок переїхала жити до своєї хресної [PERSON]. [PERSON] сказала свідку в 2013 році, що хоче подарувати будинок [PERSON], щоб був у будинку хазяїн. 02 липня 2014 року вони всі пішли до нотаріуса, а саме вона, свідок [PERSON], чоловік свідка [PERSON] і [PERSON]. Нотаріус забрала до себе [PERSON] і свідок почула, як нотаріус сказала [PERSON], що можливо вона складе заповіт, а [PERSON] заперечила, і нотаріус пояснила, що за договором дарування все майно переходить дарувальнику. Свідок [PERSON] зазначала, що домовленості з приводу договору довічного утримання не велися. Також свідок [PERSON] повідомила суду, що 22 листопада 2016 року [PERSON] забрали до лікарні і 23 листопада 2016 року, 24 листопада 2016 року вона, [PERSON], приїздила в лікарню до [PERSON], а 30 листопада 2016 року [PERSON] забрала [PERSON]. Свідок [PERSON] надала показання суду, що [PERSON] і [PERSON] доглядали [PERSON]…Коли взимку 2015 року [PERSON] зламала ногу, то доглядала за нею [PERSON]. [PERSON] розповідала, що хоче подарувати будинок [PERSON] і [PERSON], щоб доглянули її до смерті. [PERSON] і [PERSON] приносили продукти [PERSON], утримують будинок. [PERSON] купувала одяг і взуття [PERSON]. Після перелому ноги [PERSON] і [PERSON] мили і кормили [PERSON], прали й прибирали. Свідок [PERSON] надала свідчення суду, що вона є соціальним працівником Києво-Святошинського територіального центру надання допомоги і обстеження населенню, і [PERSON] перебувала на обліку в Центрі як одинока без дітей жінка. Свідок приходила до [PERSON], яка лежала в чистій білизні, була накормлена і доглянута. [PERSON] розповідала свідку, що якби не [PERSON], то вона б і не знала що їй і робити. [PERSON] І [PERSON] добре доглядали [PERSON], купували їй продукти. В позовній заяві позивач [PERSON] з посиланням на вимоги ст. ст. 203, 229, 717, 744 ЦК України, просила визнати недійсним Договір дарування 71/100 часток житлового будинку-домоволодіння за адресою: [ADDRESS], яке складається з 71/100 частки у спільному частковому майні загальною площею 121,4 кв.м., житловою площею 83,2 кв.м., зареєстрований за номером в реєстрі нотаріальних дій 1458 від 02 липня 2014 року, укладений між [PERSON] і [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В., та визнати недійсним Договір дарування земельної ділянки площею 0,1798 га, що знаходиться в [ADDRESS], наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських споруд, кадастровий номер якої [NUMBER], укладений між нею та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В., зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій під № 1462. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно вимог ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно роз»яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов»язань, які виникли з правочину, і не пов»язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Посилання позивача [PERSON] і її представника на ст. 229 ЦК України, як на підставу заявлених вимог, а саме якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення (ст. 229 ЦК України), то такий правочин визнається судом недійсним, безпідставні, оскільки не підтверджуються ніякими доказами в їх обгрунтування, та спростовуються зібраними доказами у справі, відповідно до чого договір дарування було укладено [PERSON] за її вільним волевиявленням, відповідало її внутрішній волі, умови договору були зрозумілими для сторін, які були ознайомлені з текстом договору дарування, дійшли згоди стосовно усіх пунктів договору, про що особисто поставили свої підписи на примірниках договору дарування, договір був спрямований на реальне настання наслідків. Представник позивача [PERSON] посилався в судовому засіданні на відповідь т.в.о. начальника Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області В.В. Євтушенко від 23 грудня 2016 року, в якій зазначено, що за результатами проведення перевірки працівниками Києво-Святошинського ВП було встановлено, що влітку 2014 року [PERSON] та члени його родини були квартирантами в будинку, що належить [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS]. За час проживання між ними склалися добрі відносини, і [PERSON] запропонував [PERSON] передати її домоволодіння у його власність взамін на його догляд за нею до смерті. Однак, між ними був укладений договір дарування, а не договір довічного утримання. На цьому настояв [PERSON], пояснивши, що саме такий потрібно укласти договір. Представник позивача [PERSON] пояснював, що це, можливо, був єдиний дійсно неупереджений погляд на ситуацію та на правовідносини між сторонами. Однак, доводи представника позивача, що дані обставини були встановлені проведеною перевіркою, суд вважає необгрунтованими, оскільки суду неможливо дійти висновку, на підставі чого працівниками правоохоронних органів були встановлені дані обставини, оскільки, як вбачається з даної відповіді, під час перевірки проводилися заходи встановлення місця перебування [PERSON] для опитування його по даному факту та очевидців даної події, але позитивних результатів вони не принесли. Суд, з"ясувавши дійсні обставини, заслухавши пояснення сторін по справі, показання свідків, давши оцінку зібраним доказам в їх сукупності, дійшов висновку, що за Договором дарування земельної ділянки від 02 липня 2014 року та Договором дарування 71/100 часток житлового будинку від 02 липня 2014 року [PERSON], як дарувальник, передала [PERSON], як обдаровуваному, безоплатно вказане в договорах майно (дарунок) у власність, що стверджується умовами укладених договорів дарування нерухомого майна. При цьому суду не надано доказів позивачем та його представником, що за даними договорами дарування встановлювались обов»язки обдаровуваного [PERSON] вчиняти на користь дарувальника [PERSON] будь-які дії майнового або немайнового характеру. Обдаровуваний [PERSON] прийняв дарунок та документи, які посвідчують право власності на нерухоме майно. Волевиявлення [PERSON] відповідало її справжньому наміру подарувати майно [PERSON]. Суду не надано доказів, які б свідчили, що [PERSON] на час укладення договорів було неправильно сприйнято істотні обставини правочинів, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочини не були б вчинені дарувальником. Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене, суд вважає недоведеними позовні вимоги позивача [PERSON] про визнання Договору дарування земельної ділянки від 02 липня 2014 року та Договору дарування 71/100 часток житлового будинку від 02 липня 2014 року недійсними, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 січня 2016 року та ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 березня 2017 року, що відповідає вимогам ст. 154 ЦПК України.

Outcome: dismissed