Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

03.08.2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачка з 31 липня 2007 року працювала на посаді фельдшера-інспектора з проведення передрейсового огляду водіїв в Автобусному парку №2 КП «Київпастранс». Позивачка зазначає, що при прийнятті її на роботу вона повідомила директора підприємства, що з 1997 року позивачка є інвалідом ІІ групи, який відповідно до медичного висновку «може працювати в спеціально створених умовах». Водночас, незважаючи на попередження, відповідних документів у позивачки прийнято не було, так як із слів директора це було не суттєвим. У трудовій книжці, що відповідно до трудового законодавства залишалась на час роботи на підприємстві, міститься запис від 1997 року про звільнення у зв'язку з виходом на інвалідність. За таких умов позивачка вважає, що керівництво було ознайомлено з наявністю в неї групи інвалідності, і при цьому, наявність інвалідності не вплинула на здійснення позивачкою професійних обов'язків. Наказом №108-к від 08.06.2015 року позивачку було звільнено за станом здоров'я відповідно п. 2 ст.40. Водночас позивачка вважає своє звільнення незаконним, так як відсутня невідповідність займаній нею посаді стану здоров'я. Протипоказань стану здоров'я виконуваній роботі позивачка не має і спеціально створені умови, що призначені їй для роботи згідно довідки МСЕК, повністю відповідають виконуваним позивачкою професійним обов'язкам. Згідно ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Позивачка вважає, що відповідач звільнив її без законної на те підстави, а тому, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України зобов'язаний поновити її на попередній роботі. Також позивачка вказує, що обставини звільнення її з роботи негативно відобразились на її здоров'ї і 22 червня 2015 року позивачці було призначено амбулаторне лікування. За твердженням позивача, саме за станом здоров'я вона не могла звернутися до суду за захистом своїх порушених прав у встановлений законодавством термін. За наведених обставин позивачка просить поновити її на посаді фельдшера-інспектора з проведення передрейсового огляду водіїв Автобусного парку №2 КП « Київпастранс» та стягнути з Автобусного парку №2 КП «Київпастранс» середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення до дня поновлення на роботі. В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній та додаткових письмових поясненнях, які приєднано до матеріалів справи, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що вона абсолютна здатна працювати і виконувати роботу фельдшера у повному обсязі. Також позивачка зазначає, що право на труд є Конституційним правом і їй необхідно працювати, щоб заробляти кошти на життя. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що в своїй позовній заяві позивачка вказує, що наказом №108-к від 08.06.2015 року її було звільнено з роботи за станом здоров'я відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України та вважає своє звільнення незаконним, так як відсутня невідповідність займаній нею посаді її стану здоров'я. Представник вказує, що позивачка стверджує, що протипоказань стану здоров'я виконуваній роботі вона не має і спеціально створені умови, що призначені їй згідно довідки МСЕК, повністю відповідають професійним обов'язкам, які вона виконує. З таким твердженням представник не погоджується та зазначає, що позивачку було звільнено з посади фельдшера по проведенню медичних оглядів водіїв відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України, але не за станом здоров'я, а в зв'язку з виявленою невідповідністю, яка перешкоджала їй виконувати в подальшому роботу фельдшера по проведенню передрейсового огляду водіїв на підприємстві. Кваліфікаційні вимоги до професії фельдшер, на даний час в Україні визначаються у відповідності до Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників. Випуск 78. Охорона здоров'я. Затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України 29.03.2002 року №117 та погодженого Міністерством праці та соціальної політики України. В розділі «44. Фельдшер» даного документа містяться вимоги щодо завдань та обов'язків фельдшера, про те що повинна знати людина, яка працює на цій посаді та кваліфікаційні вимоги до неї. Серед вимог яким повинен відповідати фельдшер, зокрема зазначено, що фельдшер надає невідкладну медичну допомогу при травматичних пошкодженнях, кровотечах, колапсі, судомах, коматозних і термінальних станах, отруєнні, утопленні, механічній асфіксії, анафілактичному шоці, опіках, відмороженні, алергічних станах та володіє прийомами реанімації і достатнім обсягом медичних маніпуляцій. В Україні діє Положення «Про єдину систему надання екстреної медичної допомоги», затверджене наказом Міністерства охорони здоров'я України від 1 червня 2009 року №370, згідно якого до приїзду бригади швидкої медичної допомоги, потерпілому (людині яка отримала травму на підприємстві) має бути надана перша медична допомога, яка визначається чинним законодавством України, як комплекс медичних заходів, які виконуються на місці отримання пошкоджень. У відповідності до п. 5 розділу 2 «Обов'язки» Посадової інструкції фельдшера по проведенню передрейсового огляду водіїв, затвердженої директором АП-2 КП «Київпастранс» та погодженої з профкомом АП-2 КП «Київпастранс» 02.01.2012 року (з якою під підпис була ознайомлена позивачка) саме фельдшер по проведенню передрейсового огляду водіїв надає першу медичну допомогу працівникам АП-2 і при необхідності направляє їх в лікувальні заклади. У відповідності до п. 3 розділу 4 «Відповідальність» цієї інструкції, саме фельдшер несе відповідальність за ненадання першої медичної допомоги працівникам АП-2. Оптимальний строк надання першої медичної допомоги до 30 хвилин після отримання травми, при отруєнні - до 10 хвилин, при ураженні електричним струмом або зупинці дихання цей час скорочується до 5-7 хвилин. Представник вказує, що за наведених обставин у адміністрації підприємства виникли обґрунтовані сумніви про здатність людини, яка пересувається на милицях, нога якої коротше за іншу на кілька сантиметрів, кваліфіковано та своєчасно надати першу медичну допомогу. Представник зазначає, що якщо прямо слідувати букві закону, то потрібно було б створити комісію та з'ясувати питання, чи зможе позивачка подолати 700 метрів (від адмінбудівлі де розташована медслужба до будівлі майстерні), піднятися на другий поверх (висота 7 метрів) сходами та кваліфіковано надати першу медичну допомогу умовно-травмованому електрику в електроцеху, якого нібито вразило електрострумом, на протязі 7 хвилин. При цьому, представник зазначає, що по людські подібна законна вимога адміністрації АП - 2 буде виглядати як відверте глузування над хворою людиною. Відповідно до Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 7 квітня 2004 року №183, спеціально створеними умовами праці вважається комплекс заходів, що забезпечують потрібні для інваліда умови та режим праці: значно скорочений робочий день з наданням показаних видів праці; індивідуальні норми виробітку; запровадження додаткових перерв; суворе додержання санітарно-гігієнічних норм; систематичне медичне обстеження; можливість повністю або частково працювати вдома та інші особливості в умовах праці. Працевлаштування інвалідів у спеціально створених умовах здійснюється на спеціальних робочих місцях або у спеціальних цехах, спеціальних дільницях, на спеціалізованих підприємствах, призначених для праці інвалідів; у надомних умовах. Спеціальним робочим місцем інваліда, згідно ст. 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні», є окреме робоче місце або ділянка виробничої площі, яка потребує додаткових заходів з організації праці особи з урахуванням її індивідуальних функціональних можливостей, обумовлених інвалідністю, шляхом пристосування основного і додаткового устаткування, технічного обладнання тощо. Діюче законодавство України не містить норм, які вимагали б від роботодавця створювати нове робоче місце для працівника, якому встановлено інвалідність. Представник вказує, що створити спеціальне робоче місце для фельдшера по проведенню передрейсового огляду водіїв яке б відповідало вимогам Інструкції про встановлення груп інвалідності, неможливо в принципі. На думку представника, адміністрація підприємства мала повне право на звільнення позивачки за п. 5 ст. 40 КЗпП України (нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності), але не зважаючи на те, що позивачка знаходилась на лікуванні з 16.09.2014 по 10.05.2015 року, вона за п. 5 ст. 40 КЗпП України звільнена не була, оскільки в цьому випадку вона втратила б право на вихідну допомогу. Натомість адміністрація АП-2 звернулась до профспілкового комітету з поданням на звільнення позивачки за п. 2 ст. 40 КЗпП України і при звільненні позивачка отримала вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати і додатково 1000,00 грн. від профспілкового комітету. Також представник зазначає, що позивачка є інвалідом другої групи загального захворювання з 1997 року, а з 01.08.2004 року ця група була встановлена їй безстроково, але про цей факт позивачка адміністрацію підприємства не повідомляла та відповідних довідок не надавала. У вересні 2014 року відповідачка отримала травму та знаходилась на лікуванні з 16.09.2014 року по 10.05.2015 року. Згідно виписки №24478 Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги від 06.10.2014 року у позивачки був встановлений діагноз: закритий перелом правої стегнової кістки зі зміщенням уламків. В наслідок отриманої травми її права нога стала на 5 сантиметрів коротшою від лівої, і тепер вона пересувається на милицях, при цьому, до обов'язків фельдшера по проведенню передрейсового огляду водіїв входить надання першої медичної допомоги працівникам підприємства, а за її ненадання саме фельдшер несе відповідальність. Представник сумнівається в тому, що людина яка пересувається на милицях своєчасно та кваліфіковано може надати першу медичну допомогу. Автобусний парк №2 відноситься до підприємств 33-го класу небезпеки (вищий клас тільки у підземних копалень та ядерних електростанцій) і представник вважає, що стан здоров'я позивачки не відповідає можливості надавати кваліфіковану допомогу в умовах надзвичайної ситуації, оскільки позивачка є інвалідом другої групи загального захворювання безстроково та може працювати лише в спеціально створених умовах. За твердженням представника, стан здоров'я позивачки перешкоджає їй виконувати роботу фельдшера по проведенню передрейсового огляду водіїв спеціальної медичної служби відділу охорони праці, безпеки дорожнього руху та надзвичайних ситуацій, в повному обсязі. Саме тому позивачка і була звільнена (після отримання згоди профспілкового комітету АП-2) за п. 2 ст. 40 КЗпП України. Крім того, представник звертає увагу суду, що у відповідності до статті 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» звільнення працівника з інвалідністю за ініціативою адміністрації не допускається, за винятком випадків, коли за висновком МСЕК стан його здоров'я перешкоджає виконанню ним професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб або коли продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню стану здоров'я особи. Представник вважає, що у разі поновлення на роботі позивачки, це поставить під загрозу здоров'я та безпеку працівників підприємства, які можуть не отримати своєчасної та кваліфікованої першої медичної допомоги, а також буде загрожувати стану здоров'я самої позивачки. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 31.07.2007 року позивачка була прийнята на роботу в Автобусний парк №2 Комунального підприємства «Київпастранс» на посаду фельдшера-інспектора з проведення передрейсового огляду водіїв (а.с. 4-5). Згідно наказу АП №2 КП «Київпастранс» №108-к від 08.06.2015 року позивачку було звільнено 09.06.2015 року з займаної посади за п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з виявленням невідповідності виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я (а.с. 3). У 1997 році позивачка отримала другу групу інвалідності, про що свідчать записи в її трудовій книжці, а також ці обставини визнані та не заперечувались учасниками судового розгляду (а.с. 4-5). Відповідно до довідки МСЕК сер. КИ-1 №092951 від 23.07.2004 року, з 01.08.2004 року позивачці встановлено другу групу інвалідності за загальним захворюванням довічно і вона може працювати в спеціально створених умовах (а.с. 6). Як встановлено в судовому засіданні, визнано та не заперечувалось учасниками судового розгляду, інвалідність позивачкою була отримана за загальним захворюванням пов'язаним з проблемами із здоров'ям після пологів, а проблеми з пересуванням позивачки на милицях та укорочення однієї ноги стались після травми перенесеної у 2014 році, тобто інвалідність позивачки не пов'язана з проблемами, які стосуються можливості пересування. З матеріалів справи вбачається, що довідкою форми №167/о від 13.01.2015 року позивачка не визнана інвалідом стосовно отриманої травми (а.с. 67). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці. За змістом ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. В порушення зазначених норм чинного законодавства України відповідач не вчинив жодних дій спрямованих на пропонування позивачу перевестись на іншу роботу. Жодних даних про вчинення таких дій матеріали справи не містять, як і не містять доказів відсутності посад які б могли бути запропоновані позивачу для переведення. Також, на переконання суду, відповідач не дотримався належним чином порядку, передбаченого ст. 43 КЗпП України, адже з матеріалів справи вбачається, що спільне засідання адміністрації та профспілкового комітету відбулось 09.06.2015 року (а.с. 41-43), а наказ про припинення трудового договору з позивачкою датований 08.06.2015 року (а.с. 3). Тож, фактично відповідачем був виданий наказ про звільнення без попередньої згоди профспілкового комітету і така згода була надана вже після оформлення рішення роботодавця про звільнення позивача. Крім того, в порушення вимог ст. 43 КЗпП України, профком розглянув подання про звільнення позивачки без її присутності і в матеріалах справи відсутні будь-які данні про те, що позивачка просила провести розгляд без неї. За таких умов профспілковий комітет повинен був відкласти своє засідання і без присутності позивачки розглянути подання на її звільнення лише за умови її повторної неявки без поважних причин. Як сформулювало в наказі про звільнення позивача, остання була звільнена за п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з виявленням невідповідності виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я (а.с. 3). Однак, при прийнятті на роботу позивачка вже мала другу групу інвалідності і роботодавцю про це було достеменно відомо, адже відповідне посилання міститься у змісті трудової книжки позивача, крім того відповідач визнає той факт, що був повідомлений про інвалідність позивача при прийнятті її на роботу, що підтверджується змістом листа від 05.08.2015 року (а.с. 68). Згідно ст. 24 КЗпП України, забороняється укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров'я. Будь-яких медичних висновків про те, що позивачка маючи другу групу інвалідності не може працювати на посаді фельдшера-інспектора з проведення передрейсового огляду водіїв матеріали справи не містять. Отже, позивачка у відповідності до вимог чинного законодавства України була прийнята на вказану посаду. Як вбачається з матеріалів справи, виявлення невідповідності виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я відбулось на підставі того, що позивачка додатково до наявної групи інвалідності отримала травму, тривалий час перебувала на лікарняному, а також рапорту начальника відділу охорони праці, безпеки дорожнього руху та надзвичайних ситуацій, в якому вказана особа зазначила, що в неї викликає серйозний сумнів, що за теперішнього стану здоров'я позивачка може виконувати в повній мірі свої посадові обов'язки і створити їй спеціальні умови на підприємстві не можливо (а.с. 37). Поряд з цим, суд приходить до висновку, що у роботодавця не було належних підстав для звільнення позивачки з формулюванням викладеним в наказі про припинення трудового договору, адже лікарняні листи не містять будь-яких даних про те, що позивачка за станом свого здоров'я не може виконувати покладену на неї роботу. Будь-які медичні висновки про те, що позивачка не може виконувати свої обов'язки у зв'язку з отриманою травмою також відсутні, більше того, як зазначалось вище позивачці відмовлено у встановленні групи інвалідності щодо отриманої травми. Наявна травма, в сукупності з інвалідністю, на предмет можливості виконання позивачкою покладених на неї обов'язків належним чином не досліджувалась та фактично не перевірялась. Відсутні висновки про вказане проведені в медичному порядку, а в рапорті начальника відділу охорони праці висловлені лише його особисті сумніви щодо можливості виконання позивачкою роботи, які не підтверджені будь-яким належно проведеними дослідженнями, експертизами тощо. Крім того, звільнивши позивачку відповідач порушив вимоги ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» відповідно до якої, відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів. До такого висновку суд приходить у зв'язку із тим, що як усні, так і письмові пояснення сторони відповідача, а також зміст рапорту начальника відділу охорони праці та зміст протоколу спільного засідання адміністрації і профспілкового комітету свідчать про те, що рішення про звільнення позивачки було прийняте, в тому числі і з мотивів наявності в неї інвалідності. При цьому, будь-які висновки медико-соціальної експертизи про те, що стан здоров'я позивачки перешкоджає виконанню нею професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я позивача відсутні. За таких обставин суд приходить до висновку, що проведений відповідачем порядок звільнення позивачки не відповідає вимогам чинного законодавства України, а підстава звільнення належним чином не підтверджена, що вказує на обґрунтованість вимог позивача про поновлення її на роботі і тому такі вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 235 КЗпП України. у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Згідно п. 1 Порядку, це й Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується, зокрема, у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до п. 2 Порядку, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка була звільнена у червні 2015 року, при цьому згідно наявних копій листків непрацездатності позивачка перебувала на лікарняному у травні та квітні 2015 року (а.с. 66). Представник відповідача у своїх поясненнях посилався на те, що позивачка перебувала на лікуванні з вересня 2014 по травень 2015 року включно, однак належних підтверджуючих даних цьому сторона відповідача не надала, тому у відповідності до положень п. 2 Порядку, суд здійснює розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу виходячи з доходу позивачки за лютий та березень 2015 року. Відповідно до п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Як вбачається зі змісту наявної в матеріалах справи довідки №191 від 26.10.2015 року про отриманий позивачкою дохід, заробітна плата позивача за лютий 2015 року становила 1822,80 грн., а за березень 2015 року - 2425,50 грн. 4248,30 грн. (сума заробітної плати за лютий і березень 2015 року) : 41 (кількість робочих днів у лютому та березні 2015 року) = 103,62 (середньоденна заробітна плата). 41 (кількість робочих днів у лютому та березні 2015 року) : 2 = 20,5 (середньомісячне число робочих днів). 103,62 (середньоденна заробітна плата) х 20,5 (середньомісячне число робочих днів) х 6 (кількість місяців вимушеного прогулу) = 12745,26 грн. Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 12745,26 грн. Стосовно посилань відповідачки на поважність причин пропуску строку звернення до суду з відповідним позовом та прохання поновити цей строк, суд приходить до висновку про залишення цих посилань без уваги суду, оскільки відповідач не звертався до суду з клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved