Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування належною їй на праві власності квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстрована відповідачка [PERSON] , однак остання з моменту реєстрації більше одного року в квартирі не проживає без поважних причин. Реєстрація відповідачки перешкоджає їй вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Вирішити спір у добровільному порядку відповідачка відмовляється. В судове засідання сторони не з`явилися. Позивачка подала суду заяву про слухання справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала повністю. Відповідачка про день та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням за місцем реєстрації та через оголошення опубліковане на офіційному веб-сайті суду на порталі Судова влада України. Причини неявки суду невідомі. Відзив не надійшов. За наявності умов, визначених у ч.1 ст.280 ЦПК, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що позивачці у справі [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 23.06.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Снігурівського районного нотаріального округу за реєстровим № 1285 (а.с.7). Право власності за позивачкою зареєстровано 28 серпня 2003 року Снігурівською філією Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації, номер запису 249 в книзі 1 а (а.с.8). 27 лютого 2017 року у вказаній квартирі, за згоди власника [PERSON] , була зареєстрована відповідачка [PERSON] . За даними довідки про склад сім`ї позивачки, виданої виконавчим комітетом Снігурівської міської ради Миколаївської області 08.10.2020 року за № 3599, відповідачка [PERSON] значиться як квартирант (а.с.11). Відповідно до акта депутата Снігурівської міської ради Миколаївської області Андрющенко Т.Г. від 02 листопада 2020 року, нею встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 27.02.2017 року за адресою [ADDRESS] , але фактично за даною адресою не проживає з 27.02.2017 року, що підтвердили сусіди [PERSON] та [PERSON] . Підпис депутата засвідчено першим заступником міського голови Дубініним О. та скріплено печаткою (а.с.19). Таким чином, суд встановив що відповідачка не є членом сім"ї власника житла, а тому до вказаних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 383, 391 ЦК України. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правова позиція ВСУ у справі №6-709цс16). За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. У ході судового розгляду підтверджено обставини щодо права власності позивача на житлове приміщення, відсутність відповідача за зареєстрованим місцем проживання з лютого 2017 року, тобто близько трьох років, відсутності доказів щодо створення позивачем перешкод у користуванні житлом, участі відповідачки в утриманні квартири чи виявлення інтересу до житла. Доказів поважності причин відсутності відповідачки понад зазначений термін судом не встановлено, так само як і наявності домовленості між сторонами про інший строк збереження права на проживання у квартирі, при цьому реєстрація відповідачки створює для позивача перешкоди у користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання [PERSON] такою що втратила право користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню. На прохання позивача, суд не стягує на її користь судові витрати з відповідачки.

Outcome: approved