Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

03.10.2017 року [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду із вище зазначеним позовом. В направленому на адресу суду позові [PERSON] зазначив, що рішенням Миргородського міськрайонного суду від 13 вересня 2017 року було визнане незаконним та скасовано пункт 1 Розпорядження голови Великосорочинської сільської ради Миргородського району від 13 квітня 2017 року №32-ОС про звільнення директора Комунального підприємства «Першоцвіт» [PERSON] на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України та поновлено його на посаді директора КП «Першоцвіт» Великосорочинської сільської ради з 14 квітня 2017 року. Даним рішенням йому було відмовлено у стягненні на його користь середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з тих підстав, що з даними позовними вимогами він звернувся до неналежного відповідача, а саме до Великосорочинської сільської ради. Дана обставина спонукала його звернутися з даним позовом до КП «Першоцвіт». Просить суд стягнути з КП «Першоцвіт» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 16000 грн. При судовому розгляді справи позивач [PERSON] позов підтримав з підстав викладених в позовній заяві просив його задовольнити, як законний та обгрунтований. Представник відповідача КП "Першоцвіт" Великосорочинської сільської ради [PERSON] просила в задоволенні позову [PERSON] відмовити, оскільки відсутня вина підприємства у незаконному звільненні позивача. Звільнення позивача з роботи було проведено Великосорочинською сільською радою та сільським головою [PERSON], а отже саме вони повинні нести відповідальність за незаконне звільнення позивача. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Встановлено, що рішенням Миргородського міськрайонного суду від 13 вересня 2017 року позов [PERSON] задоволено частково та визнано дії Великосорочинського сільського голови [PERSON] щодо звільнення [PERSON] з посади директора КП «Першоцвіт» за ст. 40 ч.1 п.4 КЗпП України протиправними. Визнано незаконним та скасувано пункт 1 Розпорядження голови Великосорочинської сільської ради Миргородського району від 13 квітня 2017 року №32-ОС про звільнення директора Комунального підприємства «Першоцвіт» [PERSON] на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Поновлено [PERSON] на посаді директора Комунального підприємства «Першоцвіт» Великосорочинської сільської ради з 14 квітня 2017 року. Зобовязано Великосорочинського сільського голову [PERSON] внести відповідні зміни до трудової книжки [PERSON] про визнання недійсним запису про звільнення його з посади директора Комунального підприємства «Першоцвіт» за прогул без поважних причин п.4 ст. 40 КЗпП України. Стягнуто з Великосорочинської сільської ради Миргородського району на користь [PERSON] в рахунок відшкодування заподіяної йому моральної шкоди 500 грн. (пятсот гривень). Даним рішенням відмовлено [PERSON] у стягненні на його користь із Великосорочинської сільської ради середнього заробітку за час вимушеного прогулу з тих підстав, що позов подано до неналежного відповідача. Суд прийшов до переконання, що з даними позовними вимогами [PERSON] повинен був звернутися до КП «Першоцвіт», як до самостійної юридичної особи, яка веде самостійну господарську діяльність (а.с.3-6). Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави, при винесенні рішення про поновлення на роботі суд приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У розпорядженні про звільнення позивача від 13 квітня 2017 року №32/ОС вказано дату його звільнення з роботи -13 квітня 2017 року. Визнаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за час вимушеного прогулу, слід керуватись Порядком обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до абзацу 3, 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів від 08.02.1995 року №100 зі змінами у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Згідно інформації про заробітну плату [PERSON], що була встановлена вище зазначеним рішенням Миргородського міськрайонного суду за останні два місяці роботи (лютий, березень 2017 року) позивачеві кожного місяця було нараховано заробітну плату 3200 грн. Таким чином середня заробітна плата [PERSON] складає 3200 грн.. З дня звільнення [PERSON] з роботи до дня його поновлення минуло 5 місяців, а отже, до стягнення на користь позивача [PERSON] з відповідача КП «Першоцвіт» підлягає середня заробітна плата за 5 місяців: 3200х 5 (місяців) = 16000 грн., без урахування податків та інших обовязкових платежів.

Outcome: approved