Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

У своїй позовній заяві позивачка просить ухвалити рішення, яким позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. В основу своїх позовних вимог позивачка зіслалася на те, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Рожнятівського районного суду від 03 березня 2011 року. Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею і з часу розірвання шлюбу перебуває на її утриманні. Відповідач не приділяє належної уваги синові, не приймає участі у його вихованні, не надає матеріальної допомоги, не виявляє батьківської любові та турботи про нього, а протягом останніх трьох років взагалі перестав цікавитися його життям. Не зважаючи на те, що відповідач є батьком дитини, він ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Стягнуті за рішенням суду аліменти на дитину, відповідач сплачує нерегулярно, у зв'язку з чим має заборгованість мав заборгованість в сумі 14099 гривень. Вона самостійно забезпечує для сина всі необхідні умови для нормального фізичного та духовного розвитку. Тому з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини, просить вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав. У судовому засіданні позивачка позов підтримала з викладених в заяві підстав, а крім того пояснила, що вона бажає позбавити відповідача батьківських прав тому, що дитину виховує інший чоловік, якого син вважає батьком. Аліментів від відповідача вона не бажає отримувати, хоче щоб його позбавили прав на дитину, а в разі позбавлення його батьківських прав кошти їй буде виплачувати держава. Ліквідації заборгованості по аліментах зі сторони відповідача вона не бажає, наполягає тільки на позбавленні батьківських прав. У судовому засіданні відповідач позов не визнав, суду пояснив про те, що він намагається допомагати утримувати дитину матеріально, однак на даний час не має достатніх заробітків. Часто зустрічатися з дитиною також не має можливості, оскільки дитина проживає з матір'ю в іншому населеному пункті. Щодо заборгованості по сплаті аліментів пояснив, що такий борг появився у зв"язку з тим, що позивачка не бажала давати свої дані, на які він міг би перераховувати кошти.Тільки у зв"язку з цим появилася така сума заборгованості, яку він обов"язково сплатить.Він любить сина, хоче з ним спілкуватися та бажає приймати участь у його вихованні. Зважаючи на такі обставини, просить у задоволенні позову відмовити. Представник служби у справах дітей Рожнятівської районної адміністрації Попович В.Я. у судовому засіданні позовних вимог не підтримала, вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав не є в інтересах дитини. Зазначила, що позивачка звернулася до суду з даним позовом безпідставно, оскільки на засіданні з питань захисту прав дитини встановлено, що хоча [PERSON] і не приділяє належної уваги спілкуванню з сином, проте винного, свідомого ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків щодо дитини з його боку немає. Вислухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Копіями свідоцтв про шлюб та про народження дитини (а.с.5, 6) та копією рішення Рожнятівського районного суду від 03 березня 2011 року (а.с. 8) підтверджено, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками [PERSON], [INFO]. Довідкою-розрахунком № 18/12.9-36 від 11 січня 2018 року, виданою Рожнятівським відділом ДВС (а.с. 38) підтверджено, що станом на січень 2018 року заборгованість відповідача по сплаті аліментів становить 14099 гривень. За змістом статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 13 зазначеного Кодексу, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи, а ст. 18 Конвенції про права дитини передбачено, що основну відповідальність за виховання дитини несуть батьки. Законодавство України, яке регулює сімейні відносини визначає, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п.п.2 п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Судом встановлено, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини розглянуто матеріали щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] Відповідно до висновку комісії з питань захисту прав дитини Рожнятівської райдержадміністрації № 560/04-13 від 22 грудня 2017 року (а.с. 30), позбавлення батьківських прав відповідача щодо його неповнолітнього сина [PERSON] не є в інтересах дитини. На даний час підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відсутні. У засіданні суду відповідач не заперечив те, що він не приділяє належної уваги утриманню та вихованню сина, однак вказав також те, що зважаючи на проживання у іншому населеному пункті він позбавлений можливості регулярно бачитись із сином та приймати участь у його вихованні. Наявність заборгованості по сплаті аліментів мотивує тим, що позивачка не бажала давати свої дані, на які він міг би перераховувати кошти, однак заборгованість обіцяє ліквідувати. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Надані позивачкою характеристику дитини з місця навчання (а.с. 12) та Акт обстеження матеріально-побутових умов позивачки (а.с. 13) суд не приймає до уваги як докази, на підтвердження доцільності позбавлення позивача батьківських прав, оскільки на підставі цих документів не можливо встановити винне, свідоме ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків. Тобто в матеріалах справи відсутні інші об'єктивні та безсумнівні докази винної поведінки відповідача та його свідомого нехтування своїми батьківськими обов'язками стосовно сина [PERSON]. При цьому суд враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, потреби в якому на даний час немає, а також характер взаємовідносин між колишнім подружжям після розірвання шлюбу, що вплинуло і на участь батька у вихованні дитини, а також те, що батько бажає спілкуватися з дитиною та приймати участь в його вихованні. Отже, суду не представлено доказів винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, а тому з огляду на зібрані докази по справі у їх сукупності, у суду немає підстав для позбавлення [PERSON]батьківських прав. Разом з тим, відповідно до вимог закону та п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», відповідача слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання його неповнолітньої дитини, оскільки, його участь у вихованні сина за минулий період та в даний час є явно недостатньою. На підставі ст.ст.19, 164-166 Сімейного кодексу України, Постанови ПВСУ № 3 від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ст.ст. 1-4, 19, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд-

Outcome: dismissed