Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

04 лютого 2016 року \~ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 21 лютого 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 2800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% в рік на суму залишку заборгованості. Відповідач власним підписом підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг (далі умови), Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складає між ним і банком договір. За вищевказаним договором відповідач зобовязувалася щомісячно повертати заборгованість по кредиту, яка складалася із заборгованості за кредитом, відсотками, а також інших витрат згідно умов. Банк виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі, а [PERSON] користувався кредитними коштами, але не дотримувався умов кредитного договору щодо його погашення, допускаючи систематичне порушення термінів повернення кредиту. Оскільки, добровільно повертати кошти відповідач не бажає, просить стягнути з [PERSON] в свою користь суму боргу, що станом на 30 листопада 2015 року становить 11675,98 грн., а також судові витрати по справі. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ У судове засідання представник позивача не зявився, позивач подав до матеріалів позову заяву, у якій просив справу розглядати за відсутності представника банку та просив позов задоволити, не заперечив щодо заочного розгляду справи (а.с.38). Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позов визнали частково, не заперечили щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, в решті позовних вимог просили відмовити з підстав викладених у запереченні (а.с.128). Суд, дослідивши матеріали позову в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. З копії анкети-заяви (а.с.5) вбачається, що відповідач [PERSON] з метою отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, підписав заяву. Підписавши заяву, ознайомившись з Умовами та правилами надання банківських послуг (а.с.8-31), Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, відповідач підтвердив свою згоду на укладення між ним та позивачем кредитного договору. Пунктом 2.1.1.5.5 умов передбачено, що позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором, а п.2.1.1.5.6 передбачено, що у разі невиконання зобовязань за договором, на вимогу банку виконати зобовязання з повернення кредиту, оплати винагороди банку. Відповідно до п.2.1.1.7.6 умов, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. +5% від суми позову. З розрахунку заборгованості відповідача вбачається, що штраф нараховувався [PERSON] щомісячно за простроченими платежами у розмірі 100 грн. Пунктом 1.1.3.2.3 умов передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невідємних частин договору. Згідно ч.3 ст.1056-1 ЦК України банк не має право в односторонньому порядку змінювати розмір фіксованої процентної ставки. А тому, кредитний договір №б/н від 21 лютого 2013 року, в частині зміни розміру процентної ставки в односторонньому порядку, на думку суду є нікчемним. Крім того, відповідач у запереченні просить застосувати строки позовної давності до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу), посилається на правову позицію Верховного Суду України висловлену у постанові від 03 червня 2015 року, справа № 6-31 цс 15. Аналіз норм ст.266, ч.2 ст.258 ЦК України, дає підстави вважати, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду і починається з дня (місяця), з якого нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 06 листопада 2013 року, справа №6-116 цс 13). У розрахунку, наданого позивачем, банк не застосував спеціального строку позовної давності щодо стягнення пені та штрафів. Пеня та штраф нараховувалися, починаючи з 1 серпня 2013 року по 30 листопада 2015 року. У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кревдитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Приймаючи до уваги заперечення [PERSON] та враховуючи, що всупереч вимог ст.60 ЦПК України, позивач не довів розміру нарахованих відсотків, комісії, пені та штрафу у розмірі 532,19 грн., суд задоволює позовні вимоги в частині стягнення з відповідача в користь позивача 1073,11 грн. заборгованості за тілом кредиту та 500 грн. штрафу, а в решті позовних вимог суд відмовляє. Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» 1378 грн. судового збору, що був сплачений останнім при подачі позову до суду (а.с.1).

Outcome: approved