Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

11.12.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідачів, в якому просить визнати дійсним договір № 97.01-266 від 23.01.1997 року купівлі-продажу нерухомого майна - квартири [ADDRESS], укладений на Одеській спеціалізованій біржі нерухомості між [PERSON], з однієї сторонни, та [PERSON] та [PERSON], з іншої сторони. При цьому позивач посилається на те, що вказаний договір виконано сторонами. Однак, у зв'язку із протиріччям правових норм, позивач змушений звернутись до суду. 12.12.2017 року провадження у справі відкрито. 15.12.2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Згідно з п.п. 9 п. 1 Розділу ХІІ «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 16.01.2018 року судом ухвалено розглядати справу у спрощеному позовному провадженні. До судового засідання позивач [PERSON] не з'явилась, повідомлялась належним чином. Матеріали справи містять заяву позивача про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначено, що позивач позовні вимоги підтримує та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до судового засідання не з'явились, повідомлялись належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи Одеської спеціалізованої біржі нерухомості до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 23.01.1997 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON], на Одеській Спеціалізованій Біржі Нерухомості було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 97.01-266, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купила квартиру за адресою: [ADDRESS]. Право власності зареєстровано у КП «ОМБТІ та РОН» 27.01.1997 року № 329 стр.107 кн. 206пр /а.с.5-6/. Судом досліджено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS], виготовлений 02.08.2017 року /а.с.10-11/. З довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 26.07.2017 року вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та її дочка [PERSON], [INFO] /а.с.12/. Матеріали справи не містять доказів, які були б відхилені судом. Суд зазначає, що спірні правовідносини регламентуються положеннями ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року, ст. ст. 209, 220 ЦК України. У ході розгляду справи судом не виявлено норм права, на які посилалися сторони, що не підлягають застосуванню до даних правовідносин. На момент укладання договору купівлі-продажу вказаної квартири був чинним Закон України "Про товарну біржу", відповідно до умов якого договори, оформлені товарною біржею, визнавались дійсними, а сам правочин купівлі-продажу було вчинено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства. В подальшому до ЦК Української РСР 1963 року були внесені зміни, відповідно до яких угоди щодо відчуження нерухомого майна підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Відсутність належних правовстановлюючих документів на квартиру, на думку суду, істотним чином порушує право власності позивача, яке підлягає судовому захисту. Згідно положень ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне за змістом положення містить ч. 2 ст. 220 ЦК України - якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. За таких обставин, враховуючи, що у зв'язку із тим, що правовстановлюючий документ було видано з порушенням норм чинного законодавства та було допущено порушення при реєстрації у відповідних органах реєстрації нерухомого майна, суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved