Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-07 00:00:00

У серпні 2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів, в якому просив визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права інформацію, поширену [INFO] на веб-сайті «Українська правда. БЛОГИ» Приватного підприємства «Українська правда» за адресою: https://blogs.pravda.com.ua/authors/bileckyj/5cd417f01c5c3/ в статті під назвою «Свято для ветеранів, чи свято для колаборантів?» відповідача (народного депутата України [PERSON] ) наступного змісту: «…Батько [PERSON] \~був поліцаєм\~в окупованому\~селі.\~Як свідчать\~розсекречені документи,\~він не\~був ні\~ОУНівцем,\~ні партизаном…». Та зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію. Свої вимоги обґрунтував тим, що 09 травня 2019 року на веб-сайті «Українська правда. БЛОГИ» Приватного підприємства «Українська правда» (відповідач-2), https://blogs.pravda.com.ua/authors/bileckyj/5cd417f01c5c3/ в статті під назвою «Свято для ветеранів, чи свято для колаборантів?» народним депутатом України [PERSON] (відповідач-1) було поширено про нього (позивача) недостовірну інформацію, а саме: «…Батько [PERSON] був поліцаєм в окупованому селі. Як свідчать розсекречені документи, він не був ні ОУНівцем, ні партизаном». Ця інформація, поширена про його батька - [PERSON] і є такою, що порушує його (позивача) особисті немайнові права, принижує його честь і гідність та порочить ділову репутацію. Зазначає, що якщо поширено недостовірну інформацію про особу, яка померла, з відповідним позовом вправі звернутися члени її сім`ї, близькі родичі та інші заінтересовані особи, навівши у заяві такі обставини: характер свого зв`язку з особою, щодо якої поширено недостовірну інформацію; у який спосіб це порушило особисті немайнові права особи, яка звертається до суду. Недостовірна інформація, яка поширена [PERSON] у статті: «Свято для ветеранів, чи свято для колаборантів?» стосується [PERSON] , тобто його (позивача) батька, про якого йдеться у наведеній фразі. Інформація, поширена у цій фразі стосовно [PERSON] , наводиться відповідачем-1 як факт його (позивача) біографії в контексті діяльності його батька в роки Великої Вітчизняної війни. Представник позивача зауважує, що інформацію, яка поширена відповідачами про його батька, можна перевірити на предмет її істинності, дійсності; зазначена інформація не підпадає під ознаки критики; в оспорюваній інформації відсутня оцінка дій, суб`єктивна думка, переконання і погляди відповідача, припущення, а також мовно-стилістичні засоби (гіпербола, алегорія, сатира) тощо, тому ця інформація не є оціночними судженнями і підлягає спростуванню з огляду на таке. Згідно обвинувального висновку, складеному 02.04.1944 р. старшим слідчим відділу контррозвідки Народного комісаріату оборони «СМЕРШ» Першої танкової армії, та затвердженого 08.04.1944 року начальником ОРК НКО "СМЕРШ" Першої танкової армії підполковником [PERSON] , [PERSON] звинувачено у контрреволюційній націоналістичній діяльності, в тому числі у злочинах, передбачених ст.ст.58/2, 58/10, ч.2 ст.58/11 КК РРФСР. 13-14 квітня 1944 року воєнний трибунал Першої танкової армії засудив [PERSON] - до 8 років ув`язнення і 4 років заслання за статтями 54-1, 54-2, 54-11 КК УРСР («Контрреволюційні злочини»). 17 квітня 1995 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», у преамбулі якого вказано, що Верховна Рада України вважає, що реабілітація жертв політичних репресій повинна охоплювати увесь період після 1917 року до моменту набрання чинності цим Законом і поширюватись на осіб, необґрунтовано засуджених за цей час судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру. Згідно ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону. Відповідно до ст.7 наведеного Закону встановлений такий порядок застосування статей 1 і 2 цього Закону. Органи прокуратури у взаємодії з органами державної безпеки проводять перевірки та складають відповідні висновки щодо всіх кримінальних справ, зазначених у статтях 1 і 2 цього Закону, рішення по яких не були скасовані до моменту його прийняття. На реабілітованих осіб органи прокуратури видають відповідні довідки. Згідно Висновку у відношенні [PERSON] за матеріалами кримінальної справи, складеного 17.07.1995 р. начальником відділу військової прокуратури Центрального регіону України, полковником юстиції Амонс А.І. та затвердженого 20.07.1995р. військовим прокурором Центрального регіону України, полковником юстиції Милостивим В.І., дії [PERSON] не складають склад злочину, передбачені статтями 54-2 і 54-11 КК УРСР. За даними статтями він засуджений необґрунтовано і підлягає реабілітації. Також у Висновку зазначено, що на [PERSON] поширюється дія ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 р. Також, з Довідки про реабілітацію репресованого від 17.07.1995 р. [PERSON] , засуджений 13-14 квітня 1944 р. військовим трибуналом 1 танкової армії за ст.ст.54-2 та 54-11 КК УРСР до 8 років позбавлення волі, вбачається, що у відповідності до ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» є - реабілітований. Таким чином, відповідно до вироку [PERSON] було засуджено за контрреволюційну діяльність і в ньому відсутні факти, які б підтверджували, що [PERSON] був «поліцаєм». На час виходу 09.05.2019 року спірної статті, [PERSON] був реабілітований за Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», як необґрунтовано притягнутий до відповідальності. Отже інформація про те, що [PERSON] був «поліцаєм» не може бути підтверджена жодними доказами та є недостовірною інформацією, а її поширення відповідачами - принижує честь і гідність його (позивача) батька та його особисто. Оскільки наведена спірна інформація про [PERSON] наводиться відповідачами в контексті розповіді про його (позивача) біографію, поширення останньої завдає шкоди його особистим немайновим правам, зачіпає його ділову репутації та створює негативне враження, як про нього, так і про членів його родини. Враховуючи зазначене, та на підставі ст. 30 Закону України «Про інформацію», ст. 277 ЦК України, з врахуванням правової позиції Європейського суду з прав людини, приходить до висновку про те, що спірна інформація не є оціночним судженням, думкою, переконанням, критичною оцінкою певних фактів і недоліків тощо, в той час як поширені відповідачами факти про його батька можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності, а тому може бути спростована у судовому порядку. Представник позивача зауважує, що поширена відповідачами в спірній статті недостовірна інформація, а саме: «…Батько [PERSON] \~був поліцаєм\~в окупованому\~селі.\~Як свідчать\~розсекречені документи,\~він не\~був ні\~ОУНівцем,\~ні партизаном…»\~- є неправдивою, образливою, такою що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, крім того надає йому негативної оцінки в очах оточуючих. Поширені відомості не відповідають дійсності і одночасно порушують особисті немайнові права його та членів його сім`ї, такі як право на повагу до гідності, честі та ділової репутації. Вказані відомості є порушенням інформаційного імунітету, гарантованого Конституцією України кожному громадянину, який полягає у праві особи на розповсюдження про неї виключно правдивої інформації. Вказані обставини є підставою для судового захисту його прав шляхом спростування такої недостовірної інформації в аналогічний розповсюдженню недостовірної інформації спосіб - шляхом розміщення на веб-сайті відповідача-2 резолютивної частини рішення суду у цій справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.08.2019 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачам не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву. Відповідачі своїм правом надати відзив на позов не скористались. До суду повернулись конверти, направлені судом на адреси відповідачів, які зазначені в позові. Копію ухвали про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви з доданими до неї матеріалами направлялись відповідачу [PERSON] за місцем його роботи: до Верховної Ради України, однак конверт повернувся на адресу суду не вручений, з поміткою поштового відділення: «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення». Повідомлення з процесуальними документами у цій справі направлялись ПП «Українська Правда» за адресою, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: [ADDRESS] . На адресу суду повернувся конверт з відміткою поштового відділення: «за закінченням терміну зберігання». Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України). Судова повістка юридичній особі направляється за її місцезнаходженням або за місцезнаходженням її представництва, філії, якщо позов виник у зв`язку з їхньою діяльністю (ч.ч.2, 4, 10 ст. 128 ЦПК України). Таким чином, відповідачі вважаються належно повідомленими про розгляд даної справи. Крім того, в матеріалах справи міститься клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Вербінця Е.А. про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.94), що свідчить про обізнаність відповідача-1 про існування спору, де він є стороною. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Конституція України\~визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Відповідно до\~статті 32 Конституції України\~ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених\~Конституцією. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Частиною першою\~статті 201 ЦК України\~встановлено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Крім того,\~стаття 299 ЦК України\~гарантує кожній фізичній особі право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За правилами\~статті 297 ЦК України\~кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Разом із цим,\~Конституцією України\~гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Судом встановлено, що 09.05.2019 року на веб-сайті «Українська правда. БЛОГИ» за адресою: https://blogs.pravda.com.ua/\~authors/bileckyj/5cd417f01c5c3/ лідером партії «Національний Корпус», засновником полку [PERSON] , народним депутатом України [PERSON] розміщено статтю під назвою: «Свято для\~ветеранів,\~чи свято\~для колаборантів?» з наступним текстом: «Нащадки тих, хто програв, тимчасово взяли верх над нащадками переможців" сказав сьогодні нардеп [PERSON] на мітингу в Кривому Розі. Складно не погодитися. [PERSON] , який святкує закінчення війни в момент, коли в його країні триває інша війна, цього разу не збрехав. Але і тоді, і зараз є люди, які пішли захищати свою країну ціною свого життя, а є хитрі щурі, які пересиджують війну в теплому місці. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та інші організатори щорічного шабашу проросійських сил не пішли віддавати свої життя за батьківщину. Вони люблять її раз на рік на 9 травня. Коли любити можна разом з російськими братушками. І коли для цього не треба жертвувати життям та здоров`ям. Навіть грошима не треба. Ця каста ніколи не воюватиме. І в 1941-му не пішла б. І предки їхні, судячи з поведінки нащадків, не ходили. Батько колишнього головного провідника російських інтересів в Україні [PERSON] війну відсидів у тюрмі за кримінальною статтею. Батько нинішнього головного провідника російських інтересів в Україні [PERSON] був поліцаєм в окупованому селі. Як свідчать розсекречені документи, він не був ні ОУНівцем, ні партизаном. Тож [PERSON] знає, про що каже: ці люди лише тимчасово взяли верх над нащадками переможців. Весь проросійський балаган з георгіївськими стрічками і портретами чужих людей у руках даремно асоціює себе з тими, хто справді воював за свою землю. Таких тоді називали колаборантами і розстрілювали. Таких і зараз слід називати колаборантами. Вони теж повинні відійти у забуття. Як мінімум політичне. І це вони не [PERSON] , не [PERSON] , не [PERSON] , знецінюють 9 травня, перетворюючи його на щорічний огидний танець на кістках. Це вони зробили все, щоб жодна порядна людина сьогодні не вийшла на 9 травня вшанувати тих, хто воював. Бо саме вони перетворили 9 травня з дня пам`яті на день колаборанта з нинішнім ворогом Росією.» Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) \~ \~ \~ \~поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) \~ \~ \~ \~поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) \~ \~ \~ \~поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) \~ \~ \~ \~поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Обов`язок доведення факту поширення інформації відповідачем покладається на позивача (п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009р. №1). Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1 передбачено, що позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Якщо поширено недостовірну інформацію про особу, яка померла, з відповідним позовом вправі звернутися члени її сім`ї, близькі родичі та інші заінтересовані особи, навівши у заяві такі обставини: характер свого зв`язку з особою, щодо якої поширено недостовірну інформацію; у який спосіб це порушило особисті немайнові права особи, яка звертається до суду. В спірній статті згадуються прізвища кількох осіб: «Вілкул, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ». Крім того, в статті згадується про батьків: [PERSON] та [PERSON] (без зазначення прізвищ). Зокрема про батька останнього зазначено: «…Батько нинішнього головного провідника російських інтересів в Україні [PERSON] був поліцаєм в окупованому селі. Як свідчать розсекречені документи, він не був ні ОУНівцем, ні партизаном...». Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Статтею 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. При цьому, суди мають враховувати правову позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між фактами та оціночними судженнями, рішення якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ, як джерело права. Так, у рішеннях Європейського суду з прав людини від 8 липня 1986 р. по справі у справі «Лінгенс проти Австрії» та від 25 червня 1992 року по справі «Торгейр Торгейрсон проти Ісландії» вказано, що «слід чітко розрізняти факти та оцінні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню». У пункті 3 рішення по справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» від 31.07.2007 р. зазначено, що «Суд постійно дотримувався тієї точки зору, що наявність фактів може бути продемонстровано суду, що розглядає позов про деформацію, то правдивість оціночних суджень доведенню не підлягає». У рішенні по справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» від 28 березня 2013 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що «правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено» (пункт 39). Оспорювану інформацію можна перевірити на предмет її істинності, дійсності. Згідно п. 15 Постанова Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 р. недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно обвинувального висновку, складеного 02.04.1944 р. старшим слідчим відділу контррозвідки Народного комісаріату оборони «СМЕРШ» Першої танкової армії, [PERSON] звинувачено у контрреволюційній націоналістичній діяльності, в тому числі у злочинах, передбачених ст.ст.58/2, 58/10, ч.2 ст.58/11 КК РРФСР. Вироком від 13-14 квітня 1944 року воєнний трибунал Першої танкової армії засудив [PERSON] - до 8 років ув`язнення і 4 років заслання за статтями 54-1, 54-2, 54-11 КК УРСР («Контрреволюційні злочини») (а.с.16-42). 17 квітня 1995 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», у преамбулі якого вказано, що Верховна Рада України вважає, що реабілітація жертв політичних репресій повинна охоплювати увесь період після 1917 року до моменту набрання чинності цим Законом і поширюватись на осіб, необґрунтовано засуджених за цей час судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру. Згідно ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону. Відповідно до ст.7 наведеного Закону встановлений такий порядок застосування статей 1 і 2 цього Закону. Органи прокуратури у взаємодії з органами державної безпеки проводять перевірки та складають відповідні висновки щодо всіх кримінальних справ, зазначених у статтях 1 і 2 цього Закону, рішення по яких не були скасовані до моменту його прийняття. На реабілітованих осіб органи прокуратури видають відповідні довідки. Згідно Висновку у відношенні [PERSON] за матеріалами кримінальної справи, складеного 17.07.1995р. начальником відділу військової прокуратури Центрального регіону України, полковником юстиції Амонс А.І. та затвердженого 20.07.1995р. військовим прокурором Центрального регіону України, полковником юстиції Милостивим В.І., дії [PERSON] не складають склад злочину, передбачених статтями 54-2 і 54-11 КК УРСР. За даними статтями він засуджений необґрунтовано і підлягає реабілітації. Також у Висновку зазначено, що на [PERSON] поширюється дія ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 р. (а.с.43-44). Також, з Довідки про реабілітацію репресованого від 17.07.1995 р. [PERSON] , засудженого 13-14 квітня 1944 р. військовим трибуналом 1 танкової армії за ст.ст.54-2 та 54-11 КК УРСР до 8 років позбавлення волі, вбачається, що у відповідності до ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» [PERSON] реабілітований (а.с.45). Отже відповідно до вироку [PERSON] було засуджено за контрреволюційну діяльність. Станом 09.05.2019 року, згідно висновку від 20.07.1995 року та довідки від 17.07.1995 року [PERSON] був реабілітований за Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», як необґрунтовано притягнутий до відповідальності. Згідно зі ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Преамбули Загальної Декларації прав людини визнання гідності, яка властива всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Статтею 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статей 28, 68 Конституції України, ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності; гідність та честь фізичної особи є недоторканними та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтею 10 Конвенції про захист людини і основоположних свобод передбачено обмеження при вираженні своїх поглядів: «Кожен має право на свободу вираження поглядів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві ... для захисту репутації чи прав інших осіб». У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1 передбачено, що позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Якщо поширено недостовірну інформацію про особу, яка померла, з відповідним позовом вправі звернутися члени її сім`ї, близькі родичі та інші заінтересовані особи, навівши у заяві такі обставини: характер свого зв`язку з особою, щодо якої поширено недостовірну інформацію; у який спосіб це порушило особисті немайнові права особи, яка звертається до суду. Вбачається, що позивач звертаючись до суду із даним позовом, діє у власних інтересах, та у інтересах свого батька, згідно з п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1, а саме: «…Якщо поширено недостовірну інформацію про особу, яка померла, з відповідним позовом вправі звернутися члени її сім`ї, близькі родичі та інші заінтересовані особи…». Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що викладена в спірній статті інформація відносно батька позивача є недостовірною і порушує особисті немайнові права позивача. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі наведеного та

Outcome: approved