Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

12.03.2016 р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування вимог покликається на те, що 06.11.2006р. між ВАТ «Всеукраїнський [PERSON]», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 105/06, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у сумі 38 960,00 доларів США зі сплатою 14 % річних на строк до 04 листопада 2011 року. Однак відповідач [PERSON] належним чином не виконував умови договору, внаслідок чого допустив заборгованість, яка станом на день звернення до суду становить 1 669 686,16 грн., що включає в себе суму боргу по кредиту, відсотки, комісію та пеню. В забезпечення виконання зобовязань позичальника за вказаним кредитним договором, 06.11.2006р. між банком, [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки. Відповідно до умов договору, в іпотеку банку передано нерухоме майно: квартиру [ADDRESS]. Оскільки станом на дату подання позову, заборгованість за кредитним договором залишається не погашеною, а вимога банку не виконаною, ПАТ «ВіЕйБі Банк» набуло законного права звернення стягнення па іпотечне майно відповідача в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, надавши пояснення, аналогічні викладеним в заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов заперечила. Вважає, що зобовязання по договору іпотеки припиненні, а банк пропустив встановлений законом строк позовної давності звернення до суду. Заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що в позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.11.2006р. між ВАТ «Всеукраїнський [PERSON]», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 105/06, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у сумі 38 960,00 доларів США зі сплатою 14 % річних на строк до 04 листопада 2011 року. Відповідно до умов кредитного договору, відповідач зобовязався щомісячно повертати частини кредитних коштів, згідно з умовами визначеними розділом 2, не пізніше визначеного п.1.1.2 цього Договору терміну повернути банку всю суму наданих кредитних коштів, сплачувати відсотки за користування кредитними коштами, а також на вимогу банку сплачувати можливі штраф та пеню. Згідно розділу 4 кредитного договору, за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів, за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, позичальник сплачує банку штраф та/або пеню. Як встановлено, зобовязання по кредитному договору № 105/06 від 06.11.2006р. станом на 02.07.2016р. відповідачем [PERSON] належним чином не виконані. Заборгованість згідно розрахунку в матеріалах справи (а.с. 6-7) становить 1 669 686,16 грн., яка складається з: кредиту 26 000,00 доларів США, відсотки 27 264,86 доларів США, всього заборгованість за тілом та відсотками по кредиту складає 53 264, 86 доларів США, що в перерахунку по курсу НБУ станом на 02.07.2016 року становить - 1 322 109,03 гривень; комісія - 00,00 гривень; пеня за несвоєчасне погашення кредиту (неустойка) 347 577,13 гривень. В забезпечення виконання зобовязань позичальника за вищевказаним кредитним договором від 06.11.2006 року, між банком, [PERSON] та [PERSON], був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №3170. Відповідно до умов даного договору, банку в іпотеку передано нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS], що складається з трьох житлових кімнат, житловою площею квартири 36,4 кв. м., та кухні. Загальна площа квартири становить 67,7 кв.м. Комора в підвалі площею 1,8 кв. м. Суд не бере до уваги посилання представника відповідача на те, що позивачем без поважних причин пропущено строк позовної давності звернення до суду, виходячи з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відтак, за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє субєктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобовязання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Як вбачається в п. 9.3 договору іпотеки ( а.с. 20) , він набрав чинності з моменту його нотаріального посвідчення , - 06.11.06 р. та діє до повного виконання позичальником зобов»язання за кредитним договором. Дійсно, з врахуванням вимог ст.ст. 256, 266,267 ЦК України позивачем було б пропущено строк позовної давності у разі звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним між сторонами. Проте , вказана обставина не є підтвердженням того, що між позичальником та позикодавцем припинені договірні відносини. Отже, ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобовязання. Виконання боржником зобовязання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобовязання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що термін звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки не пропущено, оскільки не завершився термін дії самого договору іпотеки. Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відповідно до пунктів 2, 5 частини другої статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право:- укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом; заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи. Уповноважена особа Фонду у частині реалізації своїх повноважень щодо управління банком, до якого застосовано тимчасову адміністрацію, є по суті керівником банківської установи, оскільки після призначення тимчасової адміністрації керівництво банку втрачає свої повноваження, а в правовідносинах банку, які випливають з договорів, ним укладених, уповноважена особа Фонду діє як представник сторони договірних відносин. Статтею 575 Цивільного кодексу України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Пунктом 7.4. Іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання або шляхом продажу Іпотекодержателем від свого імені Предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору. Як згадувалось вище, банку в іпотеку передана квартира [ADDRESS], яка належала відповідачам на праві власності. Співвласник [PERSON], який являвся батьком [PERSON] помер 25.02.2016р., що стверджується копією свідоцтва про смерть від 15.08.17р. Відтак, [PERSON] в силу дії ст. 1261,1268 ЦК України, являючись його спадкоємцем першої черги за законом, фактично прийняв спадщину, хоча і не звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Не надано доказів і того, що [PERSON] звернувся до нотконтори з заявою про відмову від спадщини, чи така прийнята іншими особами. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, в т.ч. в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, які існували до набрання ним права власності на предмет іпотеки. Таким чином, до спадкоємця [PERSON] після смерті іпотекадавця переходять його обов'язки в межах вартості предмета іпотеки, в даному випадку це стосується квартири [ADDRESS]. Крім того, відповідно до вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону, - тобто такий спосіб реалізації предмета іпотеки чітко регламентований діючим законодавством. Пунктом 42 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов є підставний та підлягає до задоволення. В силу дії ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача судові витрати.

Outcome: approved