Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги мотивує тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 12 червня 2007 року уклали кредитний договір №ROMWGA00000200, згідно якого ПАТ КБ "ПриватБанк» зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 20000,00 доларів США на термін до 08 червня 2017 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Позивач зобов`язання за договором виконав у повному обсязі та надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відподач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, а відтак зобов`язання за договором не виконав. Просить суд в стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 8547,20 дол. США, що за курсом 22,11 відповідно до службового розпорядення НБУ від 19 травня 2015 року складає 188 978,55 грн. та покласти на нього відшкодування сплаченого судового збору. Рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2015 року позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено повністю та вирішено стягнути з [PERSON] , [INFO] , жителя с.Пісників Млинівського району Рівненської області, на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ROMWGA00000200 від 12 червня 2007 року в сумі 8547 (вісім тисяч п`ятсот сорок сім) доларів США, 20 центів, що за курсом відповідно до службового розпорядження НБУ від 19 травня 2015 року складає 188 978 (сто вісімдесят вісім тисяч дев`ятсот сімдесят вісім) гривень, 55 копійок, а також сплачений судовий збір у розмірі 1 889 (одна тисяча вісімсот вісімдесят дев`ять) гривень 79 копійок (а.с.38) Ухвалою Млинівського районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2018 року поновлено [PERSON] процесуальний строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2015 року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, як такий, що пропущений з поважних причин. Задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2015 року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості та скасовано заочне рішення від 17 грудня 2015 року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Призначено справу до розгляду у загальному порядку. (а.с.89-90) 13 листопада 2018 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Семенюк Л.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо стягненя заборгованості за кредитним договором який обґрунтований наступним, розрахунок заборгованості, який долучений позивачем до позовної заяви, не може підтверджувати існування боргу, оскільки він не є первинним документом, не відповідає Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та не може підтверджувати існування тих чи інших фінансових операцій. Окрім того, до позову не долучено Додаток №1 до кредитного Договору : «Графік погашення кредиту за кредитним договором, що ROMWGA00000200 від 12 червня 2007 року, який у відповідності до п. 7.9 даного договору, є його невід`ємною частиною. З банківської виписки ПАТ КБ «ПриватБанк» по кредитному договору ROMWGA00000200 від 12 червня 2007 року за період з 01 січня 2007 року по 24 липня 2018 року, вбачається, що станом на 19 травня 2015 року (дату подання розрахунку позивачем до суду , тобто визначення заборгованості, яка і була стягнена згідно судового рішення) заборгованість відповідача дійсно була така як вказує позивач. Проте з 19 травня 2015 року по 17 грудня 2015 року (дата прийняття заочного рішення судом) відповідач здійснював проплати на виконання своїх зобов`язань по кредитному договору, однак про дані проплати позивач суд не повідомив та не зменшив розмір позовних вимог. Вважає, що станом на 09 листопада 2018 року у відповідача є переплата в розмірі 2 016,23грн. Просить суд відмовити ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог повністю. (а.с.108-110) 08 січня 2019 року від представника АТ КБ «ПриватБанк» до суду надійшла уточнена позовна заява у справі №566/787/15-ц про стягнення заборгованості згідно якої АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 5328,82 доларів США, що за курсом 27,77 відповідного до службового розпорядження НБУ від 11 грудня 2018 року складає 147981,33 грн. за кредитним договором № ROMWGA00000200 від 12 червня 2007 року, що складається: 2672,93 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 2015,89 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 640 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом. Стягнути з відповідача судові витрати. (а.с.113-114) Також 08 січня 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив АТ КБ «ПриватБанк», яка мотивована тим, що 12 червня 2007 року сторони уклали кредитний договір № ROMWGA00000200, згідно якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 20000,00 доларів США на термін до 08 червня 2017 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Позивач свої зобов`язання за вказаним договором виконав у повному обсязі, тоді як відповідач не надава своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами відповідно до умов договору. Банком до справи додано виписку з банківського рахунку, яка є первинним бухгалтерським документом та містить інформацію про рух коштів відповідача, зокрема, всі проведені ним операції. Розрахунок заборгованості є інформаційним документом з обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди та відображає стан нарахувань у певні періоди. Сторони у договорі дійшли згоди щодо порядку нарахування відсотків. Застосування банком в кредитному договорі штрафу та пені як окремих видів неустойки не є подвійним притягненням до відповідальності, адже характер правопорушень у даному випадку різний.та як на даний час відповідач належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, то враховуючи наведене, просить задовольнити уточнені позовні вимоги банку у повному обсязі. (а.с.124-126) Представник відповідача [PERSON] - адвокат Семенюк Л.В., 18 січня 2019 року надіслала до суду заперечення на відповідь на відзив у яких вказала, що виписка по рахунку [PERSON] не містить інформації по платежах, які були стягнені органом виконавчої служби на етапі виконання заочного рішення, а саме 08 травня 2018 року - 12 439,91 грн., 27 вересня 2018 року - 1000,00 грн. Просить врахувати вимоги представника відповідача викладені у відзиві на позовну заяву та у заперечені на відповідь на відзив та відмовити у задоволенні позову повністю. (а.с.142-143) 07 лютого 2019 року до суду надійшли пояснення позивача АТ КБ «ПриватБанк», які є аналогіними відповіді на відзив. (а.с.148-150) В судовому засіданні представник позивача Смочек В.В. позов підтримав та просив його задоволити відповідно до підстав викладених в уточненій позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Семенюк Л.В. у судовому засіданні просила врахувати вимоги викладені нею у відзиві на позовну заяву та у запереченні на відповідь на відзив та відмовити у задоволенні позову повністю. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Копією кредитного договору ROMWGA00000200 від 12 червня 2007 року підтверджується, що банк зобов`язується надати позичальнику [PERSON] кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 12 червня 2007 року по 08 червня 2017 року включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 22250,00 дол. США. на наступні цілі: 20 000,00 доларів США, а також у розмірі 2250 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати, одноразова комісія за надання фінансового інструменту в розмірі 1,5 % від суми кредиту, відстоків за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного Договору. (Т.1 а.с. 8-10). З розрахунку заборгованості за договором № ROMWGA00000200 від 12 червня 2007 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - [PERSON] , встановлено, що станом на 19 травня 2015 року заборгованість за кредитом - 7 569,04 дол.США, в тому числі прострочене тіло - 1084,60 дол.США, заборгованість за відсотками - 463,24 дол.США, в.т. простроч.відсотки - 446,83 дол.США, заборгованість з комісії - 84,75 дол.США, в т.ч. простроч. ком. - 84,75 дол.США, погашено пені в т.ч. списано - 80,29 дол.США, заборгованість з пені - 12,39 дол.США, всього заборгованість за кредитом - 8129,42 дол.США, штраф (фіксована частина) - 11,31 дол.США, штраф ( відсоток від суми заборгованості) - 406,47 дол.США, разом - 8547,20 дол.США. (Т.1 а.с. 3-6) Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором № ROMWGA00000200 від 12 червня 2007 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - [PERSON] , долученого до уточненої позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що заборгованість до стягнення становить: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) - 2672,93 доларів США, загальний залишок заборгованості за процентами - 2015,89 доларів США, заборгованість з комісії - 640 доларів США, разом до стягнення - 5328,82 долари США. (Т.1 а.с. 115-118) В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Семенюк Л.В. заперечувала проти стягнення заборгованості згідно вказаного розрахунку заборгованості, так як згідно виписки по рахунку, який долучений до відповіді на відзив 13 березня 2017 року згідно протоколу №6517302 сума 3 274,22 доларів США було списано в рахунок погашення заборгованості [PERSON] . З метою перевірки доводів преставника відповідача - адвоката Семенюк Л.В. щодо списання 13 березня 2017 року згідно протоколу №6517302 суми 3 274,22 дол. США в рахунок погашення заборгованості [PERSON] судом було 18 травня 2021 року винесено ухвалу та зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» надати належним чином завірену копію протоколу №6517302 від 13 березня 2017 року про списання, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ROMWGA00000200 від 12 червня 2007 року, 3 274,22 дол. США. На виконання ухвали Млинівського районного суду Рівненської області від 18 травня 2021 року з АТ КБ «ПриватБанк» надійшла відповідь, що надати оригінал витребуваного протоколу не вбачається можливим, оскільки в архівах банку його не виявлено. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд вважає за доцільне задоволити позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 2672,93 доларів США, так як представником відповідача - адвокатом Семенюк Л.В. не надано доказів, що сума 3 274,22 дол. США була списана банком в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № ROMWGA00000200 від 12 червня 2007 року. Що ж стосується нарахування процентів від суми позики (кредиту) після спливу строку кредитування, то суд зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору № ROMWGA00000200 від 12 червня 2007 року сторони погодили, що згідно п. 7.1 договору, на сплату за користування кредитом відсотків в розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Відтак, у межах строку кредитування до 8 червня 2017 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами в період з 12 по 18 число кожного місяця. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12), де зазначено про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Як вбачається з копії договору №ROMWGA00000200 від 12 червня 2007 року строк дії договору закінчився 8 червня 2017 року, однак до уточненої позовної заяви від 08 січня 2019 року долучено розрахунок, де зазаначено суму залишку заборгованості за відсотками в розміріф 2015,89 доларів США станом на 11 грудня 2018 року. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що проценти за користування кредитом нараховані вже після спливу пред`явлення до позичальника вимоги про погашення забогованості по кредиту та після спливу визначеного договором строку кредитування, а тому суд вважає, за доцільне стгнути з відповідача [PERSON] проценти у розмірі 463.24 долари США, згідно розрахунку заборгованості станом на 19 травня 2015 року, який долучений до позову, що надійшов до суду 09 липня 2015 року. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Спірні правовідносини врегульовані загальними нормами про зобов`язання (Розділ І і ІІ ЦК України), а також спеціальними нормами про позику, кредит і поруку (параграф 3 глави 49 і глава 71 ЦК України). Згідно п.6 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, як складових елементів загального конституційного принципу верховенства права. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Вирішуючи спір в частині того, чи порушує укладення спірного кредитного договору в іноземній валюті вимоги діючого законодавства, суд виходить із наступного: Заборону надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України встановлено Законом України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року. З огляду на правила дії законів у часі недодержання вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які внесені 22 вересня 2011 року, не може бути підставою для визнання недійсними умов кредитного договору, укладеного 31 січня 2008 року до набрання чинності цих змін. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93, діяв на момент укладення договору), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Згідно статті 1 Декрету № 15-93 комерційні банки не входять до категорії «резидентів» та «нерезидентів» та змістом вказаного Декрету не передбачено обов`язку банку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу іноземної валюти в позику. Крім того, 09 лютого 2019 року Декрет № 15-93 втратив чинність у зв`язку із введенням в дію Закону України «Про валюту і валютні операції», за змістом частини першої статті 9 якого банки надають банківські та інші фінансові послуги, якщо вони є валютними операціями, на підставі банківської ліцензії. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 16 січня 2019 року (справа №373/2054/16-ц, провадження №14-44) Велика Палата Верховного Суду виклала такий правовий висновок стосовно проблеми стягнення заборгованості в іноземній валюті: «гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику». Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Не підлягає, на думку суду, до задоволення стягнення в розмірі 640 доларів США комісії. Як пояснив в судовому засіданні представник позивача Смочек В.В. , що 640 доларів США це винагорода за надання фінансового інструменту, яка передбачена в п.7.1 договору №ROMWGA00000200 від 12 червня 2007 року. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Оскільки банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, то особливості регулювання відносин сторін визначаються також Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови щодо сплати винагороди за резервування ресурсів, а тому це є підставою для відмови в позові у ції частині. Оскільки у спірному договорі сплата винагороди за резервування ресурсів визначена у процентах, тобто є змінною величиною, то такі умови суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Зазначений правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16. Умова про встановлення у кредитному договорі винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1,5 % від суми кредиту на момент надання кредиту є несправедливою, порушує принцип добросовісності, а її наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, а тому в цій частині в позові про стягнення 640 доларів США слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: approved