Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

10.10.2018 року позивач звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON], таким, що втратив право користування житловим будинком та зняти його з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі договору дарування від 02.07.1993 року є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS], в якому на даний час зареєстровані: позивач, її син [PERSON] та [PERSON], який не є членом її сім'ї. Вказала, що 05.10.2004 року зареєструвала відповідача у своєму домоволодінні на прохання чоловіка, так як відповідач являється йому рідним племінником, якому на той час необхідно було зареєструватися та мати правовстановлюючий документ. З 2011 року відповідач за місцем реєстрації фактично не проживає, місце його знаходження невідоме. Стосунків з позивачем та її сім'єю не підтримує, комунальні послуги не сплачує, не несе інших витрат по утриманню будинку, не отримує кореспонденцію за даною адресою. Зі слів позивача, перешкод в користуванні жилим приміщенням вона не чинила, відповідач добровільно ним не користується майже 7 років. До того ж, неодноразово намагалася зв'язатися з відповідачем через його родичів, але знайти його чи номер його телефону не вдалося. Як вказує позивач, відповідач порушує її права, передбачені ст.ст.391,386 ЦК України, користування та розпорядження будинком, тому змушена звернутися до суду з даним позовом. Після виконання вимог ст.187 ЦПК України на підставі ухвали суду від 25.10.2018 року відкрито провадження у цивільній справі, з урахуванням вимог ст.274 ЦПК України судовий розгляд вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження та роз'яснено сторонам про порядок та строки виконання ними вимог цього Кодексу. Клопотання сторін про розгляд справи в судовому засіданні з їх повідомленням у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України до суду не надходило. Копія позовної заяви та доданих до неї документів надсилалася відповідачу рекомендованим повідомленням, згідно довідки Укрпошти повернуто до суду, оскільки адресат за вказаною адресою не проживає. Разом з тим, за повідомленням Ковязької селищної ради Валківського району Харківської області № 02-20/900 від 23.10.2018 року відповідач зареєстрований за вказаною адресою, в зв'язку з чим у відповідності до ч.1 ст.131 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи. Крім того, у відповідності до ч.10 ст.187 ЦПК України виклик [PERSON], як відповідача у справі, здійснено через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про судовий розгляд справи, будь-яких клопотань та відзив на позовну заяву не подав, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів в порядку, передбаченому ст.ст.279,280 ЦПК України. Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення інших процесуальних дій, в тому числі забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS], що підтверджується даними Договору дарування від 02.07.1993 року, посвідченого заступником голови Ради народних депутатів Валківського району Савченко В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 53. На підставі розпорядження Ковязької селищної ради Валківського району Харківської області №69-о від 18.12.2015 року «Про перейменування вулиць та провулків населених пунктів Ковязької селищної ради» [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS]. Із довідки, виданої Ковязькою селищною радою Валківського району Харківської області № 659 від 05.09.2018 року слідує, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: позивач - [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], та стороння особа [PERSON], [INFO] Зазначені обставини підтверджуються даними Домової книги за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 06.09.2018 року, складеного комісією в складі секретаря Ковязької селищної ради Валківського району Харківської області Титаренко Н.А., депутата Бобрової О.В. та сусідів [PERSON], [PERSON], в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], який за даною адресою не проживає з 2011 року. Отже, в даному випадку відповідач вибув на інше постійне місце проживання. Ст. 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, придбаною в установленому законом порядку. Право приватної власності непорушне. За змістом ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Ч.1 ст.319 ЦК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Крім того, ст.150 ЖК України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сім'ї і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.322 ЦК України). Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї зобов'язані приймати участь у витратах по утриманню і проведенню ремонту. До членів сім'ї власника відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України належать дружина, їх діти і батьки, або інші особи, які постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Ст.162 ЖК України встановлено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. У Постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи, житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання. Ст.7 Закону визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року у справах щодо визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини його відсутності понад встановлені строки. Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки. У відповідності до п.11 Постанови наймач або член його сім'ї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо). Згідно п.33 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст.ст.391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. У відповідності до вимог ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред'явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. У постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року у справі № 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.08.2018 року у справі № 595/1271/16-ц. Ст.15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна сторона відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Наведені докази свідчать, що позивач має право власності на житловий будинок, а отже має всі передбачені законом права власника житлового приміщення. Доказів, які б свідчили про незаконність набуття позивачем права власності на житловий будинок, суду не надано. Аналізуючи статті 322 ЦК України та 156 ЖК України, суд вбачає, що відповідач не проживає в будинку за місцем реєстрації понад 7 років, не приймає участі у витратах на його утримання, не надав доказів щодо домовленості з власником про порядок користування даним приміщенням. Суд вважає слушними посилання позивача, що реєстрація місця проживання відповідача в будинку суттєво впливає на розмір комунальних витрат та можливість оформити субсидію. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідач втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS]. Позивач, як власник житлового будинку, має право вимагати усунути перешкоду у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, в тому числі шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку, тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved