Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернулася до суду з цим позовом до [PERSON], в обґрунтування якого зазначила, що вона на підставі державного акту на право власності на землю від 06.06.1995 року, є власником земельної ділянки площею 0,05га з кадастровим номером [NUMBER], цільове призначення якої - для ведення садівництва, що знаходиться в обслуговуючому садово-городньому кооперативі «Мрія» на території Луначарської сільської ради Бердянського району Запорізької області. Ще до початку 1990-х років земельна ділянка була виділена їй як члену ОСГК «Мрія» і цій ділянці було присвоєно [NUMBER], що підтверджується довідкою голови кооперативу, членською книжкою на її ім'я. Влітку 2013 року вона побачила, що на належній їй земельній ділянці самовільно встановлені паркан по всьому периметру земельної ділянки, виготовлений частково з профнастилу червоного кольору та з сітки-рабиці, а також металева споруда у вигляді будиночку орієнтовною площею 15,0 кв.м., що підтверджується кольоровою фототаблицею. Для з'ясування особи, яка здійснила самовільне зайняття її земельної ділянки вона звернулася до керівництва ОСГК «Мрія», але відповіді не отримала, через що в подальшому змушена була звернутися до Бердянської міжрайонної прокуратури та Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області. В цих установах вона отримала довідку ОСГК «Мрія» від 12.10.2010 року, з якої довідалася, що самовільним користувачем її земельної ділянки [NUMBER] є відповідач [PERSON] Своїми діями відповідач перешкоджає їй реалізувати право вільно володіти та розпоряджатися своєю власністю - земельною ділянкою та використовувати її за цільовим призначенням. На її усні та письмові звернення добровільно звільнити земельну ділянку відповідач не реагує. Вважає дії відповідача незаконними, тому, посилаючись на ст. 41 Конституції України, ст.78, 152, 211, 212 ЗК України, ст.ст.375, 387 ЦК України, просила зобов'язати відповідача за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, належну позивачу шляхом знесення самовільно встановлених паркану та будиночку. Заочним рішенням суду від 10 липня 2014 року позов [PERSON] був задоволений повністю, однак на вказане рішення відповідач [PERSON] подала заяву про перегляд заочного рішення, яка ухвалою суду від 11 грудня 2014 року була задоволена: заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області скасоване, а справу призначено до розгляду в загальному порядку. У судовому засіданні 28.01.2015 року позивач подала уточнюючий позов, в якому залучила також співвідповідачами Бердянську районну державну адміністрацію та управління Держземагенства у Бердянському районі Запорізької області, в якому, крім вимоги, вказаної в первинному позові, також просила визнати незаконним та скасувати розпорядження Бердянської районної державної адміністрації №741 від 03.12.2010 року в частині передачі [PERSON] у власність земельної ділянки на території Луначарської сільської ради; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 14.11.2012 року, виданий на ім'я [PERSON], та скасувати запис про його реєстрацію. В уточнюючій позовній заяві позивач додатково послалася на те, що під час судового засідання з перегляду заочного рішення відповідач [PERSON] пояснила, що саме вона є власником її земельної ділянки на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], що був виданий у листопаді 2012 року на підставі розпорядження Бердянської РДА №741 від 03.12.2010 року. Вважає дії райдержадміністрації, яка вийшла за межі наданих їй повноважень щодо розпорядження землями поза населеного пункту і обмежила її права власника земельної ділянки, передавши належну земельну ділянку без її дозволу у власність іншій особі, незаконними, а державний акт є недійсним відповідно до положень ст.155 ЗК України, оскільки вона є першим власником ділянки і її право власності на теперішній час ніким не скасовано. За положеннями ст.21 ЦК України суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади АРК або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. У зв'язку з незаконністю розпорядження, державний акт на право власності на землю, виданий на його підставі, згідно ст.155 ЗК України, визнається недійсним. Згідно правової позиції ВСУ, викладеної у постановах від 26.09.2012 року (справа №6-103цс12) та від 04.06.2014р. (справа №6-46цс14) у спорах, пов'язаних з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, всупереч рішень і угод. У цьому разі таке визнання є належним і самостійним способом поновлення порушених прав в судовому порядку. Оспорюваний державний акт на право власності на землю лише посвідчує право власності відповідача, а підставою набуття такого права відповідно до ст.116 ЗК України є рішення органу виконавчої влади, законність якого оспорюється і яке є чинним на час подачі цього позову. Вона, як власник, має право використовувати земельну ділянку на власний розсуд відповідно до її цільового призначення, згоди на використання її відповідачем, вона не надавала, тому порушені її права підлягають поновленню. У судовому засіданні позивач та її представник за довіреністю [PERSON] підтримали уточнюючий позов із зазначених у ньому підстав, доповіли по його суті та просила задовольнити повністю. Відповідач та її представник [PERSON] заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що відповідач самовільно не займала земельну ділянку, оскільки стала членом ОСГК «Мрія» та їй була надана в користування земельна ділянка, а з 2012 року вона набула на неї право власності на підставі державного акту. [PERSON] з 2006 року не обробляла земельну ділянку, у зв'язку з чим відповідачем були погашені її борги приблизно в сумі 2000,00 грн. У державному акті, виданому на ім'я позивача, є виправлення та не зазначено номер земельної ділянки, що вона є власницею земельної ділянки саме за номером [NUMBER]. Крім цього, кооператив «Мрія» знаходиться за межами населеного пункту с.Луначарське, тому розпоряджатися такими землями має право Бердянська райдержадміністрація, а не сільська рада. Відповідно до ст.79-1 ЗК України земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номеру та після формування є об'єктом цивільних прав. Кадастровий номер земельної ділянки, що належить відповідачу, присвоєно раніше, ніж позивачу. Як пояснила свідок - державний кадастровий реєстратор [PERSON], кадастровий номер земельної ділянки, що належить позивачу, присвоєно лише 24.02.2014 року. Пояснення цього свідка стосовно тих моментів, які трапляються в системі кадастрової реєстрації, судом не повинно прийматися до уваги, оскільки громадяни не повинні бути ущемлені в своїх правах через те, що номери своєчасно не внесені в інформаційну систему. За теперішнім земельним законодавством право власності виникає з моменту державної реєстрації і власник земельної ділянки повинен здійснити певні дії для цього, однак позивач не зробила вчасно державну реєстрацію своїх прав на землю. Вона має державний акт на землю старого зразка, який не був зареєстрований, а органи державної реєстрації не змогли відслідкувати наявність державного акту на цю ж саму земельну ділянку. Вважали вимоги необґрунтованими та просили в позові відмовити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала наступні показання, що вона працює державним кадастровим реєстратором та 24.02.2014 року на підставі заяви та поданих документів безперешкодно зареєструвала земельну ділянку [PERSON], присвоївши кадастровий [NUMBER]. Якби в програмі на цю земельну ділянку був присвоєний інший кадастровий номер, то програма би не пропустила такі дії. Вона може допустити, що коли відповідач робила технічну документацію на приватизацію земельної ділянки у 2011 році , тоді було присвоєно кадастровий [NUMBER], однак відомостей щодо нього в Державному кадастрі не було внесено, і скоріше всього в базі він з'явився в кінці 2014 року, коли за завданням головного управління Держземагенства вносилися до Кадастру земельні ділянки. Заслухавши сторони, їх представників, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки [NUMBER] площею 0,0510га, кадастровий № [NUMBER], що знаходиться в обслуговуючому садово-городньому кооперативі «Мрія» на території Луначарської сільської ради Бердянського району Запорізької області для ведення садівництва, що підтверджується копією державного акту на право власності на землю серії [NUMBER] від 06.06.1995 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №412, копією Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 24.02.2014 року, виданого управлінням Держземагентства у Бердянському районі Запорізької області. Разом з тим судом також з'ясовано, що на підставі п.1, п.2,2.1 розпорядження голови Бердянської районної адміністрації Запорізької області від 03 грудня 2010 року №741 було затверджено технічну документацію щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку гр. [PERSON], та передано їй безоплатно у власність для ведення садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності земельну ділянку [NUMBER] площею 0,0510га, що розташована на території Луначарської сільської ради, що підтверджується копією цього розпорядження. На підставі зазначеного розпорядження, відповідач отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 14.11.2012 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №232058301001801 від 19.11.2012 року, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. Тобто, склалася ситуація, що на одну й ту саму земельну ділянку видано два різних державних акта на право власності на земельну ділянку: на ім'я [PERSON] та пізніше на ім'я [PERSON], з присвоєнням одній земельній ділянці різних кадастрових номерів. За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст.41 Конституції України право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Позивач [PERSON] набула права власності на земельну ділянку згідно положень Земельного кодексу України №561-XII від 18.12.1990 року, який втратив чинність з 01.01.2002 року. При цього згідно з ч.3 ст.17 цього Кодексу передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Статтею 22 ЗК України (1990р.) було закріплено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. При цьому, як було визначено у ст.23 Земельного кодексу України, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Також в ч.5 ст.57 вказано, що на ділянки, що передаються у власність кожному членові садівницького кооперативу, сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів за поданням відповідних кооперативів видається державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, тому посилання відповідача та її представника на те, що Луначарська сільська рада перевищила свої повноваження при виділенні земельної ділянки позивачу, не ґрунтуються на законі, до того ж ніяких зустрічних вимог по позивача ними заявлено не було. Відповідно до ст. 19 Конституції України, посадові особи органів державної влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.1 ст.153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Частиною 1 ст. 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Суд впевнений, що Бердянська районна державна адміністрація при прийнятті оскаржуваного розпорядження №741 від 03.12.2010 року в частині передачі відповідачу [PERSON] земельної ділянки [NUMBER] площею 0,0510га у власність для ведення садівництва на території Луначарської сільської ради порушила вимоги ч..ч.1,5 ст.116, ч.1 121 ЗК України, які передбачають набуття за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах наданих повноважень, права власності громадянами земельними ділянками із земель державної і комунальної власності. При цьому частина 5 цієї статті, яка вже була чинною на час видачі відповідачу державного акту, застерігає, що земельні ділянки, які перебувають у власності або в користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. В редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного розпорядження, ця частина була викладена наступним чином: надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Отже, в будь-якому разі, на час ухвалення розпорядження Бердянською РДА, земельна ділянка [NUMBER] в ОСГК «Мрія» вже перебувала у приватній власності позивача [PERSON], а тому відповідачу [PERSON] за рішенням зборів садівничого товариства «Мрія» безпідставно була виділена в користування належна [PERSON] на праві власності земельна ділянка без згоди власника, а потім головою товариства видана й відповідна довідка від 12 жовтня 2010 року про членство відповідача в товаристві та наявності у неї в користуванні цієї ділянки, яка стала складовою технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (надання земельної ділянки у власність) [PERSON] Тому суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про визнання та скасування розпорядження Бердянської районної державної адміністрації №741 від 03 грудня 2010 року в частині передачі [PERSON] у власність земельної ділянки на території Луначарської сільської ради є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню із зазначенням в резолютивній частині рішення номеру земельної ділянки, її площі та цільового призначення, які вказані в оскаржуваному пункті розпорядження з метою усунення виникнення можливих труднощів при виконанні судового рішення, що не є виходом за межі позовних вимог. Враховуючи, що державний акт на право власності на земельну ділянку є документом, що посвідчує право власності і видається на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то доводи позивача про наявність підстав для визнання в силу ст.155 ЗК України виданого на підставі розпорядження № 741 від 03.12.2010 року на ім'я відповідача державного акта серія [NUMBER] недійсним, обґрунтовуються письмовими доказами, а тому земельна ділянка [NUMBER] площею 0,0510 га підлягає поверненню первинному власнику - позивачу [PERSON] Судом встановлено і не заперечувалося самим відповідачем, що за час користування з 2010 року спірною земельною ділянкою нею на земельній ділянці встановлено паркан з профнастилу та сітки-рабиці, а також металеву споруду у вигляді будиночку, які підлягають знесенню відповідачем за власний рахунок при звільненні земельної ділянки, тому позов в цій частині є таким, що також підлягає задоволенню, оскільки відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому не заслуговують на увагу суду заперечення представника відповідача проти позову в частині того, що відповідач не здійснила певних дій для реєстрації своїх прав на земельну ділянку, оскільки таке положення зафіксоване в ст.ст.125, 126 ЗК України в редакції від 25.10.2001 року, який набув чинності з 01.01.2002 року, з наступними змінами, про те, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Підстави припинення права власності на земельну ділянку визначені ст.140 ЗК України, проте жодного з них в судовому засіданні встановлено не було: відсутні судові рішення про припинення права позивача на земельну ділянку, вона добровільно не відмовлялася від права на земельну ділянку на користь територіальної громади, не відчужувала її за власним рішенням, на земельну ділянку не зверталося стягнення на вимогу кредитора тощо. Те, що позивач протягом досить тривалого часу за станом здоров'я не мала фізичної можливості обробляти належну їй на праві власності земельну ділянку в ОСГК «Мрія», не є підставою для припинення права власності на неї. Також немає жодного правового значення позиція відповідача та її представника, що земельна ділянка [PERSON] була сформована раніше з присвоєнням кадастрового номеру, ніж позивачу, з посиланням при цьому на ст.79-1 ЗК України, оскільки відповідно до п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011р.№ 3613-VI земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності), що і зробила позивач у лютому 2014 року, оскільки законом не встановлено строків для такого звернення . Втім щодо заявлених позивачем вимог про скасування запису про державну реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 14.11.2012 року, то суд вважає, що вони задоволенню не підлягають, оскільки така вимога не належить до передбаченого законом способу захисту порушеного права, бо не погоджується з положенням Закону України від 01.07.2004 року „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно ст. 26 вказаного Закону записи до Державного реєстру вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Отже, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації права на земельну ділянку, а не реєстрації державного акту, тому в цій частині позовних вимог позивачу необхідно відмовити. На підставі ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в сумі 487,20 грн.

Outcome: partial