Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

07 квітня 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про встановлення режиму окремого проживання подружжя. В обґрунтування позову зазначив, що з 19.10.1991 перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Приблизно на протязі останніх двох років все частіше між подружжям стали виникати сімейні суперечки і конфлікти, що призвело до напружених відносин. 20.02.2020 дружина без пояснень і попереджень залишила родину. З лютого 2020 року подружжя проживає окремо, дружина повертатись на сьогодення наміру не має. З цих підстав просив встановити режим окремого проживання подружжя строком на три роки. Ухвалою суду від 18 червня 2020 року за вказаним позовом було відкрито провадження у справі та призначено її підготовчий судовий розгляд. Відповідно до ухвали суду від 24 вересня 2020 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибув, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] , будучи своєчасно та у встановленому порядку повідомленою про час і місце розгляду справи, у судове засідання не прибула з невідомих причин, відзиву на пред`явлений позов, а також будь-яких заяв чи клопотань, що стосуються справи, не надала. З урахуванням наведених обставин, суд вважає можливим ухвалити рішення на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову з наступних підстав. Встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому Великоновоселківським відділом ЗАГС Донецької області від 19 жовтня 1991 року, актовий запис № 97. Неповнолітніх дітей подружжя у шлюбі не має. Відповідно до ст. 119 СК України подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. Згідно із вказаною правовою нормою за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Статтею 120 СК України встановлено, що режим окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. Встановлення режиму окремого проживання не суперечить Конституції України, чинному сімейному законодавству, не порушує права подружжя. Дружина, чоловік мають право вибору місця проживання і в результаті можуть жити окремо без встановлення режиму окремого проживання. Однак у цьому разі не зупиняється дія презумпції права спільної сумісної власності та презумпції батьківства, а отже, у конфліктних ситуаціях може виникнути потреба судового захисту прав одного з подружжя. Встановлення режиму окремого проживання може відповідати інтересам одного з подружжя, який, не бажає продовжувати спільне життя. Встановлення режиму окремого проживання подружжя не припиняє їх батьківських прав та обов`язків. Згідно із п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при застосуванні положень статей 119, 120 СК України, судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст.119 СК України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Як зазначає за змістом позову позивач [PERSON] з лютого 2020 року подружжя проживає окремо, спільне господарство між ними не ведеться. Причиною окремого проживання стали сварки між подружжям та неможливість проживати в одному помешканні. Відповідач, не прибувши у судове засідання та не надавши письмового відзиву, не побажала реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову, а отже не оспорює наведених обставин та наявності підстав для встановлення режиму окремого проживання подружжя. З огляду на вищевикладені обставини, враховуючи, що підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість подружжя проживати спільно; обидва подружжя (сторони) проживають за різними адресами і сімейні відносини між подружжям припинені, суд дійшов до переконання про задоволення вимог позову. Крім того, у відповідності до положень ст. 133, 141 ЦПК України та ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 840,80 гривень. На підставі ст. 119, 120 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved