Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

12 червня 2020 року [PERSON] в особі представника Дон В.О. звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради про визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що з 26.08.1998 року по 04.05.2018 року вона знаходилася в зареєстрованому шлюбі с [PERSON] . Від шлюбу має двох дітей: повнолітню доньку [PERSON] , [INFO] та малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . [INFO] помер її колишній чоловік [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вона звернулася до приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Тищук Н.Ю. від імені малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на частину житлового будинку. Спірний житловий будинок був придбаний в період шлюбу з [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу серія №2023 від 10.07.1999 року, зареєстрований приватним нотаріусом Бердянського нотаріального округу Запорізької області Порохня О.В. та договору купівлі-продажу серії №1276 від 09.04.2001 року, зареєстрований приватним нотаріусом Бердянського нотаріального округу Запорізької області Порохня О.В. Ухвалою Бердянського міськрайонного суду від 15 червня 2020 року відкрите провадження у справі та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 15 липня 2020 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до судового розгляду в порядку загального провадження. У судове засідання позивачка та її представник адвокат Дон В.О., діючий на підставі ордеру та договору про надання правової допомоги, не з`явилися, адвокат Дон В.О. надав письмову заяву про розгляд справи в його відсутність, просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, від неї до суду надійшла заяви про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги визнає у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник третьої особи служби у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради за дорученням Вареник Я.Є. в судове засідання не з`явилася, надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно із частиною 1 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] знаходилася у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 26 серпня 1998року, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадського стану Бердянського міськвиконкому, актовий запис №387 . Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04.05.2018 року шлюб між позивачкою та [PERSON] розірваний (а.с.8). Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого відділом реєстрації актів Бердянського міськвиконкому серії [NUMBER] , актова запис №682, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції у Запорізькій області серії [NUMBER] , актова запис №475 ( а.с.12-13). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 24 липня 2019 року Бердянським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 1295 (а.с. 9). На час смерті [PERSON] його діти: [PERSON] є повнолітньою особою, [PERSON] є неповнолітньою особою. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Спадкоємцями першої черги за законом майна померлого спадкодавця є діти [PERSON] та [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу від 10.07.1999 року [PERSON] належить на праві власності 3/5 частини жилого будинку [ADDRESS] , зареєстрований в реєстрі за № 2023 (а.с.15). На підставі договору купівлі-продажу від 09.04.2001 року [PERSON] належить на праві власності 2/5 частини жилого будинку [ADDRESS] , зареєстрований в реєстрі за № 1276 (а.с.16). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.01.2016 року житловий будинок [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с.17). Таким чином, позивачка [PERSON] та померлий [PERSON] під час шлюбу придбали житловий будинок [ADDRESS] , який оформлений на ім`я померлого [PERSON] . Проте в зв`язку з тим, що житловий будинок [ADDRESS] був придбаний у період шлюбу, він вважається сумісною власністю подружжя. За даними приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Тищук Наталії Юріївни, по заведеній нею спадковій справі №33/2019 після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , с заявою про прийняття спадщини за законом від імені малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , звернулася [PERSON] , [INFO] , мати та законний представник малолітньої. Неповнолітня [PERSON] , [INFO] , є спадкоємцем за законом першої черги. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63. ч. 1 ст. 65 СК України. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком таких, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Житловий будинок не є предметом індивідуального користування. Установивши, що на об`єкт нерухомого майна - квартири, набуте право власності на підставі цивільно-правової угоди під час шлюбу, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вона була придбана, суд приходить до висновку, що вищевказаний будинок є правом спільної сумісної власності подружжя, а тому доводи позивача є вірними. Конституційний суд України у своєму рішенні № 17-рп від 19 вересня 2012 року дійшов наступних висновків: «Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Таким чином, законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, а тому обов`язок доведення тієї обставини, що майно придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього. Відповідно до положень ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 р. № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. За положеннями пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з частиною сьомою статті 57 СК України, якщо у придбанні майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У тому разі, якщо майно набувається у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, то воно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Згідно статті 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на підставі спільної сумісної власності, незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ , набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об єктом права спільної сумісної власності подружжя. На підставі ст. 63 Сімейного кодексу України "Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними." Відповідно п.22.4 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус може видати свідоцтво про право власності на спадщину після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого в спільному майні. Викладеним обставинам відповідають правовідносини, що випливають із ст. 370 ЦК України, де передбачається, що у разі виділу частки із майна, що є в спільній сумісній власності, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду та правовідносини, що випливають з права на спадкування. Враховуючи вищенаведені норми права, докази, на які посилається позивач, суд вважає, що спірне майно придбано за час перебування сторін у шлюбі, їх спільного проживання, ведення спільного господарства за кошти подружжя та в інтересах сім`ї, тому є спільним сумісним майном подружжя, а тому позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню. У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачкою надано докази того, що житловий будинок [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки він придбаний позивачем [PERSON] та померлим [PERSON] під час шлюбу. Будь-яких заперечень зі сторони відповідачів до суду не надходило, більш того, вони зазначили у своїх заявах про визнання позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного, суд приходе до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в особі представника адвоката Дон Віктора Олександровича до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради про визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя, яким є житловий будинок [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Outcome: approved