Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом в якому просить скасувати Накази № 3, № 88 К від 12.08.2020 року про звільнення її з посади в.о. головного бухгалтера державного підприємства «Дослідне господарство «Южний» Одеської сільськогосподарської дослідної станції національної Академії аграрних наук України» (далі ДП «ДГ «Южний» Одеської сільськогосподарської дослідної станції національної Академії аграрних наук України) та поновити її на зазначеній посаді, стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу починаючи з 12.08.2020 року у подвійному розмірі із розрахунку заробітної плати 18619,65 грн. та стягнути з відповідача на її користь завдану моральну шкоду у розмірі 100000 грн., свої вимоги мотивує тим що, з червня 2017 року позивач працювала в.о. головного бухгалтера ДП ДГ «Южний» Одеської сільськогосподарської дослідної станції національної Академії аграрних наук України. 12.08.2020\~року \~Наказом №3\~в.о.\~Директора [PERSON] ,\~а потім\~ще й\~Наказом №\~88\~позивача звільнено\~з роботи\~за п.2\~ч.\~1\~ст.\~40\~КЗпП України.\~На думку\~позивача зазначене\~звільнення є\~протиправним так,\~як причина\~звільнення викладена\~у Розпорядженні\~№ 137\~від 12.08.2020\~року комісії,\~складеного заступником\~директора [PERSON] ,\~бухгалтера-економіста\~ [PERSON] \~вказана як:\~зафіксовано факти\~систематичного грубого\~порушення трудової\~дисципліни [PERSON] \~а саме:\~невиконання наказів\~керівництва,\~не надання\~належної документації\~для проведення\~внутрішнього аудиту,\~не надання\~звітної документації,\~щодо інвентаризації\~всіх статей\~балансу майнового\~комплексу,\~відповідності фактичних\~показників,\~показникам бухгалтерського\~обліку,\~тобто позивач\~вказує,\~що її\~фактично звільнено\~за -\~систематичне грубе\~порушення трудової\~дисципліни,\~а відповідно\~до п.\~2\~ч.\~1\~ст.\~40\~КЗпП України звільнення відбувається\~не за\~порушення трудової\~дисципліни, а - у випадку невідповідності працівника займаній посаді чи виконуваній роботі у наслідок недостатньої кваліфікації чи стану здоров`я, що перешкоджають продовженню даної роботи. Також у\~своїй позовній\~заяві позивач\~зазначила,\~що її\~відмову надати\~необхідну документацію\~для проведення\~аудиту діяльності\~підприємства,\~керівником підприємства\~розцінено,\~як -\~недостатня кваліфікація\~позивача,\~як поганий\~стан її\~здоров`я,\~і це\~-\~перешкоджає працювати\~на займаній\~посаді,\~але якості\~недостатньої кваліфікації\~допустила не\~вона,\~як головний\~бухгалтер,\~а -\~керівник підприємства,\~в.о\~Директора С.С.\~Станков,\~ оскільки\~останній по\~цивільно-правовій\~угоді залучив\~для проведення\~аудиту сторонню\~особу,\~яка не\~мала право\~проводити аудит,\~оскільки не\~мала підтверджуючих\~документів на\~право проведення\~аудиту,\~не зареєстрована\~у реєстрі\~аудиторів та\~суб`єктів аудиторської\~діяльності,\~надання аудиторських\~послуг.\~Дані вимоги\~для аудиторської\~діяльності,\~передбачені п.\~2,\~3\~ч.\~1\~ЗУ «Про\~аудит фінансової\~звітності та\~аудиторську діяльність». Внаслідок того,\~що «аудитор»\~не змогла\~підтвердити свої\~повноваження будь-яким\~необхідним документом,\~позивач просто,\~не мала\~права надавати\~їй буд-які\~документи,\~та проводити\~аудит. Також позивач вказує, що має достатньо високу кваліфікацію, тому на її думку в порушення ч. 2 ст. 40 КЗпП України керівник підприємства не мав право звільняти її з підстав, передбачених п. 2 вказаної статті, не вирішивши питання про перевід позивача на іншу роботу, питання щодо можливості її переводу на іншу роботу навіть не згадувалось. Також позивач зазначає, що висновок, що стан її здоров`я перешкоджає її роботі, не відповідає дійсності та нічим не підтверджений. За час роботи на неї жодного разу не було накладено будь-яке дисциплінарне стягнення, не виникло ніяких сумнівів щодо її працездатності, стану здоров`я, тому відповідач своїми неправомірними діями, неправомірним звільненням завдав їй моральні страждання, залишивши позивачку без роботи та дуже сильно принизив її гідність, ділову репутацію, що пригнічує позивачку. Тож позивач вказує, що дії відповідача завдали їй моральні страждання які вона оцінює в 100000 (сто тисяч) грн. Виплата заробітку за час вимушеного прогулу повинна проводитися за весь час такого прогулу і не підлягає зменшенню у зв`язку з отриманням співробітником допомоги по безробіттю, тому враховуючи зазначене позивач вимушена звернутись до суду з відповідною позовною заявою. В судовому засіданні позивач позовні вимоги та доводи, викладені на їх обґрунтування, підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся належним чином про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив та жодних заяв від нього не надходило (а.с. 43, 44, 45). Заслухавши пояснення позивача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала з відповідачем у трудових відносинах, працюючи з 21.06.2017 року на посаді в.о. головного бухгалтера, що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] від 20.01.1977 року (а.с. 7-9). Наказами № 3, № 88 К від 12 серпня 2020 року в.о. директора [PERSON] , [PERSON] було звільнено за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, с посиланням, що виявлені факти про невідповідність посаді, що перешкоджає виконанню робіт внаслідок недостатньої кваліфікації і стану здоров`я, які перешкоджають роботі у ДП «ДГ «Южний» ОДСДС НААН» з 12.08.2020 року на підставі розпорядження комісії № 137 від 12.08.2020 року (а.с. 10, 11, 13). Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] дівоче прізвище [PERSON] [PERSON] (а.с. 14). Кваліфікація [PERSON] підтверджується дипломом серії [NUMBER] від 08.07.1974 року за спеціальністю: бухгалтерський облік в сільськогосподарському виробництві, дипломом ЛМ [NUMBER] від 25 квітня 1997 року спеціаліст - економіст з бухгалтерського обліку і фінансів та додатком до нього (а.с. 15, 16-17). Відповідно до\~статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 6.11.1992 року, при розгляді справ про звільнення за п.2,\~ст.40 КЗпП\~суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. З цих підстав, зокрема, може бути розірваний трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації або підрозділу у зв`язку з нездатністю забезпечити належну дисципліну праці у відповідній структурі. Здійснюючи системний аналіз вказаної норми права, суд вважає, що для звільнення працівника за п. 2 ч. 1\~ст. 40 КЗпП\~важливо, щоб неналежне виконання працівником трудових обов`язків було результатом недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, що свідчать про відсутність вини працівника в неналежному виконанні трудових обов`язків і не може бути підставою для його звільнення за п. 3\~ст. 40 КЗпП. Обставини, які свідчать про вину працівника, не можуть наводитися як аргумент, що обґрунтовує необхідність звільнення за п.2 ч. 1 ст. 40 КЗпП. Якщо власник має докази винного неналежного виконання трудових обов`язків працівником з його вини, він вправі притягти його до дисциплінарної відповідальності аж до звільнення з роботи на підставі п.3 ч.1\~ст.40 КЗпП. Ретельне вивчивши Розпорядження № 137 від 12.08.2020 року, яке стало підставою для звільнення позивача (а.с.13) суд дійшов висновку, що зазначені в ньому обставини можуть бути застосовані при звільненні працівника за п. 3 ч. 1 ст. 40 КзОТ України, але аж ніяк за п. 2 ч. 1 ст. 40 КзОТ. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач був обізнаний про справу, її рух та дату, час і місце судових засідань, але не скористався своїм правом надати відзив на спростування тверджень позивача про неправомірність звільнення. В той же час, надіслав на адресу суду копію статуту підприємства, яку витребував суд. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд вважає, що оскільки відповідач не надав належних, достатніх та допустимих доказів, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) [PERSON] не може належно виконувати покладені на неї трудові обов`язки чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи інших громадян на посаді в.о. головного бухгалтера ДП «ДГ «Южний» Одеської сільськогосподарської дослідної станції національної Академії аграрних наук України», а процедура звільнення, передбачена трудовим законодавством, не дотримана, тому враховуючи викладені обставини, а також зважаючи на те, що відповідачем при звільненні позивача грубо порушено вимоги КЗпП України, суд приходить до висновку про незаконність звільнення позивача з роботи на підставі п. 2 ч. 1 ст.\~40\~КЗпП України і як наслідок - незаконність наказів № 3, № 88 К від 12.08.2020 року, а тому її слід поновити на посаді, з якої її було звільнено, а саме, на посаді в.о. головного бухгалтера ДП «ДГ «Южний» Одеської сільськогосподарської дослідної станції національної Академії аграрних наук України» Отже, позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування вищезазначених наказів підлягають задоволенню. За ч. 1\~ст. 235 КЗпП України\~у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік (ч. 2\~ст. 235 КЗпП України). Відповідно до правових висновків, викладених в Постанові ВСУ від 25.09.2017 року (справа № 223/30/16ц) скасування наказу про звільнення працівника автоматично тягне за собою поновлення його на роботі та вирішення питання щодо відшкодування останньому середнього заробітку . Згідно з положеннями\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року\~вимушений прогул працівника має місце при незаконному звільненні або незаконному переведенні, незаконному відстороненні від роботи, невиконанні рішення про поновлення на роботі, затримці видачі трудової книжки, неправильному формулюванні причин звільнення, яке перешкоджало працевлаштуванню працівника, відмови у прийнятті на роботу або несвоєчасному укладенні трудового договору. У п. 21 Постанова Пленуму ВСУ № 9 роз`яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27\~Закону України\~«Про оплату\~праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Статтею 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Здійснення розрахунків середнього заробітку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, пунктом 2 якого визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV даного Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи із розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. При цьому, згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно із пунктом 6 Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року N 13 роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму заробітної плати, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. До суду позивачем було надано довідку про доходи № 163 згідно якої за останні два місяці перед звільненням, а саме у червні 2020 року позивач отримала заробіток у розмірі 22630 грн. за 20 робочих днів (згідно календаря робочих днів) та у липні 2020 року позивач отримала заробіток у розмірі 23130 грн. за 23 робочих днів (згідно календаря робочих днів), отже за зазначені два місяці середній дохід денний склав 1064,20 грн. (а.с. 12). За період з 12 серпня 2020 року по 14 січня 2021 року (на момент ухвалення рішення) кількість робочих днів складає 106 робочих днів, за які середній заробіток за час вимушеного прогулу складає: 106 робочих днів х 1064,20 грн. (розрахунок середньоденної заробітної плати) = 112805,20 грн. без врахування суми податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Отже, суд приходить до переконання, що стягненню з відповідача на користь позивачки підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 серпня 2020 року по 14 січня 2021 року (день винесення судового рішення) включно, в сумі 112805,20 грн. з якої підлягає виключенню сума податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Згідно п. 2, п. 4 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, про поновлення на роботі. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць вересень 2020 року в якому 22 робочих дні (згідно календаря робочих днів) в розмірі 23412,40 грн. та поновлення на роботі. Крім того, відповідно до вимог\~ст. 237-1 КЗпП України\~підлягають частковому задоволенню позовні вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди, оскільки внаслідок порушення відповідачем законних прав [PERSON] , які викликані її незаконним звільненням, їй заподіяні моральні страждання, які полягають в тому, що позивач залишилась без роботи, а також було принижено її гідність, ділову репутацію, що пригнічує [PERSON] . Також при наступному її працевлаштуванні можуть виникнути сумніви щодо її кваліфікації, репутації спеціаліста, зазначені обставини затрудняють спілкування позивача з рідними, друзями, знайомими, порушується стиль її життя, втрачаються нормальні життєві зв`язки. При цьому суд, виходячи з характеру, глибини та тривалості заподіяних позивачеві моральних страждань, вимог розумності і справедливості, вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в розмірі 10000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial