Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія «ЕТАЛОН» про відновлення порушених прав споживача та стягнення боргу. Позовні вимоги мотивує тим, що 22.05.2014 року між ним та ТзОВ "Лізингова компанія «ЕТАЛОН» в особі Махнатої А.В. було укладено договір фінансового лізингу №000469 про отримання в користування майно з подальшим набуттям на нього права власності, зокрема трактора марки «Дондвенд». При укладенні договору ним на рахунок товариства були сплачено 9 200 грн. комісії за організацію договору. 23.05.2014 року йому стало зрозуміло, що згідно додатку №1, він мав на протязі року щомісячно сплачувати по 3 833 грн. 33 коп., і лише після цього він мав отримати в користування трактор, а потім на протязі чотирьох з половиною років сплачувати від 483 грн. 79 коп. зі щомісячним зростанням платежів згідно до додатку до договору №2. Він говорив працівнику товариства, що не має змоги платити такі кошти, однак представник запевнив його, що предмет лізингу він отримає 27.05.2014 року, однак на даний час працівники відповідача з ним не бажають спілкуватись. 29.05.2014 року він звернувся із заявою про розірвання договору та повернення йому сплачених коштів, проте ніякої відповіді він не отримав. Завдану йому моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, затраті часу на вирішення даної проблеми, неодноразових поїздках до м. Тернопіль, де знаходиться відповідач, порушення звичного ритму життя, тому шкоду він оцінює в розмірі 2000 грн. Просить розірвати договір фінансового лізингу №000469 укладеного між ним та ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», стягнути сплачені ним грошові кошти в розмірі 9 200 грн., моральну шкоду в розмірі 2000 грн. та понесені судові витрати на правову допомогу в сумі 1300 грн. Відповідно до письмової заяви представника позивача [PERSON] позовні вимоги були збільшені, а саме позивач просить також визнати недійсним договір фінансового лізингу № 000469 від 22.05.2014 року, укладеного між [PERSON] та ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», оскільки відповідач не має відповідної ліцензії на здійснення фінансових операції, зокрема щодо фінансового лізингу, а тому в силу ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідної ліцензій може бути визнаний судом недійсним. Відповідачем ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» було подано заперечення на позовну заяву, згідно якої в задоволенні позову просять відмовити, оскільки позивачу було достовірно відомо про умови договору фінансового лізингу, про що він власноручно написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору № 00004169 від 22.05.2014 року. 03.06.2014 року від позивача на адресу відповідача надійшла заява про розірвання договору, тому даний договір було розірвано з настанням відповідних наслідків одностороннього розірвання такого договору, які передбачені як чинним законодавством, так і умовами договору, будь-якої шкоди діями чи бездіяльністю відповідача позивачу завдано не було. Щодо збільшених позовних вимог, відповідно до письмових пояснень відповідача, щодо їх задоволення відповідач теж заперечує, оскільки ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» з метою отримання можливості надання послуг з фінансового лізингу ними було отримано Довідку про взяття на облік юридичної особи, видану Національною компанією, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, надіслали заяву про розгляд справи у їх відсутності, згідно заяви про збільшення розміру позовних вимог, просять визнати недійсним договір фінансового лізингу №000469 від 22.05.2014 року, стягнути сплачені грошові кошти в сумі 9200 грн., та моральну шкоду в розмірі 2000 грн. Представник відповідача ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду невідомі, заяв про розгляд справи у їх відсутності до суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача в порядку ст. 224 ЦПК України. Дослідивши представлені письмові докази в справі, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно Договору фінансового лізингу № 000469 від 22.05.2014 року, укладеного між ТзОВ "Лізингова компанія «ЕТАЛОН" в особі представника Мохнатої А.В., та [PERSON], позивачем було отримано в користування майно з подальшим набуттям на нього права власності, а саме трактора марки «Дондвенд» (а.с. 4-9). Відповідно до квитанцій від 22.05.2014 року (а.с. 13) позивач сплатив 9 200 грн. на рахунок відповідача, як плату за послуги по договору № 001427 та 92 грн. комісію банку за перерахунок коштів. Відповідно до умов договору фінансового лізингу лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор марки «Дондвенд», вартістю 92 000 грн., у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п. 3.3 договору). Пунктами 1.2 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50 % від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). 22.05.2014 року позивач сплатив ТзОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" 9200 грн. комісії (а.с. 13). Судом встановлено, що ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» у встановленому законом порядку внесено до Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з правом надавати окремі види фінансових послуг. Зокрема і фінансовий лізинг. Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг". Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг"). За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна. Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж. Суд не може погодитись з позицією позивача нечесну підприємницьку практику, що полягає у ненаданні або неповному наданні інформації щодо умов договору та його правових наслідків, оскільки ним не надано доказів, які б свідчили про нечесну підприємницьку діяльність відповідача з огляду на ознаки визначені статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Оспорюваний договір був укладений позивачем саме на викладених в ньому умовах, які його влаштували і заперечень не викликали, про що свідчить підпис позивача у цьому договорі. Крім того, позивач ані в тексті позову не вказав, у чому саме полягає обман спірного договору, які саме положення цього договору є обманом його як сторони договору та яке їх значення для визнання договору недійсним в цілому, в чому виявляється дисбаланс прав та обов'язків сторін спірного договору. Натомість позивач обмежився лише формальним посиланням на несправедливість договору та наведенням норм Закону України «Про захист прав споживачів» з цього приводу, що з урахуванням відповідності змісту спірного договору вимогам законодавства свідчить про необґрунтованість таких тверджень позивача. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. За положеннями ч. 2 ст. 19 такою, що вводить споживача в оману є підприємницька практика, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Статтею 216 ЦК України, визначені правові наслідки недійсності правочину. Тому посилання позивача на вказану норму Закону, як на правову підставу визнання правочину недійсним у зв'язку з використанням нечесної підприємницької практики, є помилковим. Факт сплати коштів позивачем за оформлення договору фінансового лізингу, жодним чином не порушує принцип добросовісності, оскільки має місце співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі та не призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін. Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Виходячи зі змісту положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» юридична особа, яка надає фінансову послугу, має бути внесена до державного реєстру фінансових установ. Законом України від 02 червня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (введено в дію з 09 січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено п. 11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган), розпорядженням від 09 жовтня 2012 року № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах» затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах. З аналізу Ліцензійних умов слід зробити висновок про те, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та/або послуг. Згідно з п. 1.2 ч. 1 Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. За положеннями Статуту ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», затвердженого загальними зборами учасників товариства, протокол № 1 від 20.08.2013 року, предметом діяльності товариства є, в тому числі, фінансовий лізинг, про що свідчить також виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, згідно якої основним видом економічної діяльності ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» (а.с. 55-56). До матеріалів справи відповідачем додано довідку ФЛ № 513 від 08.10.2013 року, видану Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України, про взяття на облік юридичної особи ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», як такої, що має право надавати послуги з фінансового лізингу (а.с. 58). Виходячи з викладеного, здійснення відповідачем діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу не потребує ліцензування. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, суд приходить до висновку, що при укладанні спірного договору фінансового лізингу між сторонами були дотримані всі передбачені законодавством, діючим на час укладення такого правочину, істотні умови договору щодо його змісту, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми договору та вимоги до його сторін, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою юридичної особи. Будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] до ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, є безпідставними та не підлягають задоволенню в повному обсязі. Не підлягають задоволенню і решта позовних вимог - про зобов'язання відповідача повернути сплачені йому за спірним договором кошти в сумі 9200 грн., оскільки такі вимоги є похідними та ґрунтуються виключно на задоволенні позову в частині визнання спірного договору недійсним. На підставі ст.ст. 203, 215, 806 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст. 18 Закону України "Про захист спар споживачів", ст. ст. 3, 60 Цивільного процесуального одексу України,

Outcome: dismissed