Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

13.05.2021 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] з участю третьої особи органу опіки і піклування Сокальської міської ради про надання дозволу на зняття з реєстрації місця проживання малолітньої дитини та здійснення реєстрації без згоди батька. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що перебувала у шлюбі з відповідачем, який між ними розірвано у 2020 році. У шлюбі народилося двоє дітей: [PERSON] та [PERSON] . Зазначає, що син [PERSON] 2015 р.н. є зареєстрований за адресою її колишнього чоловіка за адресою [ADDRESS] , хоча дитина за вказаною адресою не проживає. Позивач та її двоє малолітніх дітей проживають разом з нею за адресою : [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу відповідач до дітей не з`являється і місце його перебування їй невідоме. У зв`язку з цим позивач звернулася до суду та просила надати дозвіл на зняття з реєстрації та реєстрацію місця проживання дитини, без згоди батька. Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 17.05.2021 відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання. 03.06.2021 ухвалою Сокальського районного суду Львівської призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак надала письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд розглядати справу за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] , в судове засідання 16.06.2021р. повторно не прибув, та не повідомив суд про причини своєї неявки, тому судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Позивач у поданій заяві не заперечила проти такого порядку вирішення справи. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, однак надав заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. Вирішення справи поклав на розсуд суду. Оскільки, відповідач [PERSON] не з`явився в судове засідання без поважних причин, хоча належним чином повідомлявся про день слухання справи в суді, у відповідності до статті 281 ЦПК України, суд ухвалив винести заочне рішення по справі. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних міркувань. З оглянутої в судовому засіданні копії свідоцтва про народження [PERSON] [INFO] серії [NUMBER] встановлено що його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 12 березня 2020 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 18.06.2015 у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сокальського районного управління юстиції у Львівській області, актовий запис №104. Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 26.03.2021 року [PERSON] [INFO] визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Згідно відбитку штампа про реєстрацію у будинковій книзі на квартиру [ADDRESS] , малолітній [PERSON] є зареєстрований в даному житлі з 05.01.2016 року. Статтею 27 Конвенції «Про права дитини» закріплено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При цьому, у відповідності до ч. 1 ст. 18 даної Конвенції, повинен бути забезпечений принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (пункт 67), «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (пункт 45). Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні «Хабровські проти України» від 17.01.2016 року Суд зазначив, що важливою метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов`язки, властиві ефективному "дотриманню" права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому; та в обох контекстах держава користується певною свободою розсуду. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Відповідно до ч.4 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Статтею 242 ЦК України передбачено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей. Відповідно до пункту 2.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 листопада 2012 року №1077, відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вносяться до заяви одного з них. Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про реєстрацію місця проживання особисто. При проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним. У разі якщо місце проживання другого з батьків зареєстровано в межах обслуговування адміністративно-територіальної одиниці територіального підрозділу, яким розглядається заява про реєстрацію місця проживання дитини, інформація перевіряється цим територіальним підрозділом або надається адресно-довідковим підрозділом відповідного територіального органу ДМС. Згідно з пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Отже, виходячи з вищезазначених норм закону, згода другого з батьків на реєстрацію місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, є обов`язковою. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] , який є батьком малолітньої дитини [PERSON] , однією сім`єю з матір`ю дитини - позивачем не проживає, та позивач не має можливості отримати від відповідача письмову згоду на зняття з реєстрації місця проживання їх дитини для реєстрації за місцем фактичного проживання. Будь-яких обставин, які б свідчили про наявність спору між батьком та матір`ю дитини щодо визначення її місця проживання, судом не встановлено. Разом з тим, відсутність реєстрації місця проживання дитини за місцем фактичного проживання суперечить інтересам дитини та суттєво обмежує реалізацію її прав, що гарантовані Конституцією та законами України, зокрема, права на охорону здоров`я, на освіту та соціальний захист. Враховуючи вищенаведене суд дійшов висновку, що заявлені вимоги позивачки щодо надання дозволу на зняття з реєстрації і реєстрацію місця проживання малолітнього сина без згоди батька слід задовольнити. На підставі ст.ст. 26, 33 Конституції України, ст.ст. 3, 7, 9-1, 10, 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», постанови КМУ № 207 від 02.03.2016, ст.ст. 16, 29 ЦК України,

Outcome: approved