Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-02 00:00:00

У вересні 2019 року до суду надійшла вказана позовна заява, в обґрунтування якої позивач зазначила, що 06.05.2017 року інспектором патрульної поліції УПП відносно неї було складено постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БР№468352, яку вона оскаржила в судовому порядку. 17.07.2017 року державним виконавцем Печерського районного відділу ДВС Валевським О.О. відкрито виконавче провадження про примусове виконання постанови серії БР№468352. Постановою цього державного виконавця від 24.07.2017 року винесено постанову про арешт майна боржника. На виконання вимог постанови державного виконавця та постанови інспектора патрульної поліції нею було сплачено штраф в розмірі 1 035 грн. В зв`язку з винесенням незаконної постанови від 06.05.2017 року серії БР№468352 вона змушена була звернутись за юридичною допомогою. Згідно договору про надання правової допомоги з АО «Курчин і партнери» її витрати склали 15 000 грн. Крім того, в зв`язку з розглядом її справи в суді та численними скаргами/завами вона також понесла витрати на послуги поштового зв`язку з сумі 318 грн., які просить стягнути з Державної казначейської служби України. Обґрунтовуючи позовні вимоги до Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві зазначила, що неодноразово зверталась до Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві про повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного бюджету в сумі 1 035 грн., сплачених нею на виконання постанови державного виконавця. В зв`язку з фактичною відмовою повернути їй ці кошти, вона змушена звернутись до суду про їх стягнення з Державної казначейської служби України на її користь. В обґрунтування позову в частині відшкодування моральної шкоди, зазначила, що внаслідок винесення незаконної постанови погіршився стан її здоров`я, вона пережила стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, образи, обурення, приниження її честі, ділової репутації, тривоги, страху. Посилаючись на норми статі 1174 ЦК України просила стягнути з держави Україна, в особі Державної казначейської служби України моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 13.09.2019 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 21.10.2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 18.11.2019 року від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позов в якому зазначається, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало з нею у правовідносини, а тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. 26.11.2019 року від Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві надійшли пояснення на позов, в яких зазначено, що відповідач Департамент патрульної поліції Національної поліції України знаходиться на розрахунково-касовому обслуговуванні в Головному управлінні Державної казначейської служби України в Київській області, в зв`язку з чим є підстави для заміни неналежного відповідача у справі. 28.11.2019 року від Департаменту патрульної поліції Національної поліції України надійшов відзив на позов в якому Департамент заперечує проти позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 02.12.2019 року задоволено клопотання позивача про заміну неналежного відповідача, з Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві на Головне управління Державної казначейської служби України в Київській області. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 06.05.2017 року інспектором патрульної поліції УПП Жаровським М.І. було винесено постанову серії №БР468352 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі відносно [PERSON] , з накладенням на останню штрафу в розмірі 425 грн за ч. 2 ст. 122 КУпАП. У травні 2017 року [PERSON] було оскаржено постанову серії №БР468352 до Печерського районного суду м. Києва в порядку адміністративного судочинства. 17.07.2017 року постановою державного виконавця Печерського районного відділу ДВС м.Києва ГТУЮ у м. Києві Валевським О.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №54307449 про примусове виконання постанови №БР468352 від 06.05.2017 р. 24.07.2017 року постановою державного виконавця Печерського районного відділу ДВС м.Києва ГТУЮ у м. Києві Валевським О.О. винесено постанову про арешт майна боржника - [PERSON] (а.с.18-20). 01.08.2017 р. [PERSON] сплачено 1035 грн. на рахунок Печерського РВДВС м. Київ, ГТУЮ у м. Києві, призначення платежу: «сплата боргу по виконавчому провадженні ВП №54307449 від 17.07.2017 р.». (а.с. 44). Постановою Печерського районного суду м. Києва від 21.08.2017 року у справі № 757/29216/17-а за позовом [PERSON] до інспектора роти 2 взводу №1 батальйону УПП в м. Ужгород та м. Мукачево лейтенанта поліції Жаровського М.І. Департаменту поліції про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності позовні вимоги [PERSON] задоволено. Скасовано постанову про адміністративне правопорушення від 06.05.2017 року серії БР №468352 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та застосування адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. Провадження у справі закрито (а.с.14-15). Постановою Київського апеляційного адміністративного суду постанову Печерського районного суду м. Києва від 21.08.2017 року скасовано в частині закриття провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності та відмовлено у задоволені цієї частини позову. В решті постанова суду першої інстанції залишена в силі (а.с.16-17). Позивач при зверненні до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди зазначила, що у зв`язку із захистом своїх прав вона вимушена була звернутись за правовою допомогою для доказування своєї невинуватості та нею понесені витрати на правову допомогу в розмірі 15 000 грн. Крім того, діями відповідачів їй також була нанесена моральна шкода Вважає, що понесені нею втрати майнового і не майнового характеру є шкодою, яка в розумінні ст. 1174 ЦК України повинна бути відшкодована державною, в особі Державної казначейської служби України. Однак погодитись з такими доводами позивача не можна, з огляду на наступне. Згідно зі ст.ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року № 266/94-ВР, відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Згідно зі ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Якщо кримінальне провадження закрито на підставі закону про амністію або акта про помилування, право на відшкодування шкоди не виникає. Фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. При складанні постанови про накладення адміністративного стягнення відносно позивача не мало місце незаконне застосування до неї адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу тощо. Зміст права на справедливий суд, в силу п. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, полягає у праві кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим Законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Позивач оскаржила постанову про накладення на неї адміністративного стягнення в порядку і строки, передбачені законодавством. В період розгляду адміністративної справи за її позовом до інспектора роти 2 взводу №1 батальйону УПП в м. Ужгород та м. Мукачево лейтенанта поліції Жаровського М.І. Департаменту поліції про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, державним виконавцем Печерського районного відділу ДВС Валевським О.О. відкрито виконавче провадження за заявою про примусове виконання постанови серії БР№468352, в якій, з-поміж іншого, роз`яснено право боржника на оскарження цієї постанови (п. 5 постанови про відкриття виконавчого провадження). [PERSON] не скористалась своїм правом на оскарження цієї постанови, натомість добровільно сплатила на рахунок ДВС суму штрафу, зазначену в постанові про відкриття виконавчого провадження в сумі 1 035 грн., яка складалась із суми штрафу (у передбаченому законом подвійному розмірі) 850 грн., суми супутніх витрат 185 грн. В подальшому протягом 2017-2019 р.р. [PERSON] зверталась до відповідачів із заявами про повернення сплачених нею коштів, посилаючись на скасування постанови серії БР №468352, у відповідь на які отримувала роз`яснення про порядок повернення цих коштів. Отже, суд вважає посилання позивача на помилково (або надмірно) зараховані нею кошти, безпідставними з огляду на роз`яснення, викладені в Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою правління НБУ №22 від 21.01.2004 року та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29 березня 2004 р. за № 377/8976, в якій йдеться про поняття помилковості списання/зарахування коштів на рахунки. Враховуючи наведене, сума, внесена [PERSON] на рахунок Печерського РДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві в розмірі 1 035 грн. не може вважатись матеріальною шкодою в розумінні ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, так само як і витрати на правову допомогу, які вона понесла в ході розгляду справи про оскарження постанови про накладення на неї адміністративного стягнення. Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, то ці вимоги також не підлягають задоволенню з тих самих підстав, які зазначені вище. Крім того, згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року з наступними змінами і доповненнями , що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не надала суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, а саме: в чому саме полягає спричинена їй моральна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням винної особи, в чому полягає вина відповідачів в спричиненні позивачу даного виду шкоди, чим підтверджується факт заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або інших втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чим позивач обґрунтовує заявлений розмір моральної шкоди та з чого вона при цьому виходила. В даному випадку позивачем не надано належних та допустимих доказів завдання їй моральних страждань, не доведено наявності причинного зв`язку між шкодою та діями відповідачів. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Outcome: dismissed