Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «45 Експериментальний механічний завод», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] , про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди та відповідно до заяви про зміну позовних вимог від 17.09.2019 року просив визнати незаконним та скасувати наказ ДП «45 Експериментальний механічний завод» від 12.08.2019 року № 132к «Про звільнення [PERSON] з роботи» та поновити його на роботі на посаді радника директора з питань розвитку підприємства з 13.08.2019 року; стягнути з ДП «45 Експериментальний механічний завод» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням податку з доходів фізичних осіб і військового збору з розрахунку 267 грн. за 1 робочий день; стягнути з ДП «45 Експериментальний механічний завод» на користь [PERSON] 92 700 грн. у відшкодування моральної шкоди; відшкодувати позивачу за рахунок ДП «45 Експериментальний механічний завод» витрати на правничу допомогу; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі і присудження виплати заробітної плати за один календарний місяць, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що його звільнення відбулося з порушенням вимог ст. 40, 492 КЗпП України, оскільки не було запропоновано іншої роботи у ДП «45 Експериментальний механічний завод». Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 2 жовтня 2019 року було витребувано від Державного підприємства «45 Експериментальний механічний завод» належним чином засвідчену копію наказу ДП "45 Експериментальний механічний завод" від 31 травня 2019 року № 44 "Про скорочення чисельності і штату працівників ДП "45 ЕМЗ"; належним чином засвідчену копію штатного розпису (штатних розписів) ДП "45 Експериментальний механічний завод" на 2019 рік; інформацію щодо змін в організації виробництва і праці, які стали підставою для скорочення чисельності і штату працівників ДП "45 ЕМЗ"; належним чином засвідчені копії посадових інструкцій радника директора з питань розвитку підприємства ДП "45 ЕМЗ" та посад, які були вакантними на ДП "45 ЕМЗ" станом на 31.05.2019 року; належним чином засвідчену копію колективного договору на 2015-2018 роки ДП "45 ЕМЗ"; інформацію щодо організаційних структур (схем) ДП "45 ЕМЗ" до та після 31.05.2019 року; належним чином засвідчену копію статуту (статутів) ДП "45 Експериментальний механічний завод" станом на 2019 рік; довідку щодо середньоденної заробітної плати [PERSON] , розрахованої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100; відомості щодо проведеного розрахунку з [PERSON] при звільненні; відомості щодо надання чи ненадання згоди на розірвання трудового договору з [PERSON] виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Справа розглядалася судом у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін, оскільки в силу вимог п. 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України виключно у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин (ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 9 вересня 2019 року). У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги відповідно до заяви про зміну позовних вимог від 17.09.2019 року (а.с.16-22) підтримав та просив їх задовольнити, а також подав до суду відповідь на відзив (а.с. 50-54). При цьому, в силу вимог ст. 49 ЦПК України суд не бере до уваги позовні вимоги, викладені у заяві про уточнення (збільшення) позовних вимог від 04.12.2019 року, оскільки остання подана після початку першого судового засідання. Представник відповідача Державного підприємства «45 Експериментальний механічний завод» - Бутиріна І.І. у судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов від 26.09.2019 року № 315 (а.с.24-26). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] у судове засідання не з`явився. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов частково обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини. Відповідно до ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (п.1); звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно зі ст. 492 КЗпП України, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством; одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації; при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 161/9976/16-ц, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо; при цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював; оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 10.09.2018 року у справі № 487/6407/16-ц, звільнення у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці (п. 1 ст. 40 КЗпП) є незаконним, якщо працівнику не запропоновано всі вакантні посади. Наказом Державного підприємства «45 Експериментальний механічний завод» від 12 серпня 2019 року № 132к «Про звільнення [PERSON] » позивача [PERSON] , радника директора з питань розвитку підприємства, було звільнено з роботи 12 серпня 2019 року у зв`язку із скороченням штату працівників та неможливістю подальшого працевлаштування згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 5). Як вбачається з наказу Державного підприємства «45 Експериментальний механічний завод» від 31.05.2019 року № 44 «Про скорочення чисельності і штату працівників» (а.с.88), було скорочено чисельність і штат працівників ДП «45 ЕМЗ» на чотири штатні одиниці: радника директора з розвитку підприємства, радника директора, завідуючого господарством та завідуючого складом металів; у зв`язку з скороченням штату працівників згідно з п. 1 цього Наказу внести відповідні зміни до штатного розкладу ДП «45 ЕМЗ», затвердивши його у новій редакції; попереджено працівників, які обіймають посади, що скорочуються, у тому числі позивача [PERSON] , про їх наступне вивільнення з роботи з 31 липня 2019 року у зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників підприємства згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України та з урахуванням того, що на ДП «45 ЕМЗ» відсутні вакантні посади. Разом з тим, матеріали справи містять відомості про наявні вакантні посади на ДП «45 Експериментальний механічний завод» станом на 12.08.2019 року (день звільнення позивача), а саме: водій-випробувач 6 розряду, покрівельник рулонних покрівель та покрівель із штучних матеріалів 3 розряду, монтажник санітарно-технічних систем і устаткування з ремонту та обслуговування чистки промислової каналізації і уловлювачів 6 розряду, машиніст компресорних установок 4 розряду, токар 4 розряду, токар-револьверник 2 розряду, електрозварник на автоматичних та напівавтоматичних машинах 4 розряду, ремонтувальник гумових виробів 3 розряду, маляр, зайнятий на роботах із застосуванням шкідливих речовин не нижче 3 класу небезпеки 4 розряду, електрогазозварник 4 розряду, токар-розточувальник 4 розряду (а.с. 152). При цьому, відповідачем на надано суду належних, достатніх та допустимих доказів того, що позивачу [PERSON] пропонувалася робота на вищевказаних посадах, він відмовився від неї, або доказів того, що позивач [PERSON] не міг виконувати таку роботу з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, а тому роботодавцем ДП «45 ЕМЗ» не доведено дотримання ним вимог ст. 40, 492 КЗпП України у спірних правовідносинах. Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до абзацу 8 п. 7.7. Розділу 7 «Управління Підприємством» Статуту Державного підприємства «45 Експериментальний механічний завод», затвердженого наказом Державного концерну «Укроборонпром» від 22.03.2019 року № 57, керівник підприємства затверджує за погодженням з Концерном структуру і штатний розпис Підприємства. Однак, на момент винесення наказу Державного підприємства «45 Експериментальний механічний завод» від 31.05.2019 року № 44 «Про скорочення чисельності і штату працівників» новий штатний розпис не було погоджено з Державним концерном «Укроборонпром» (новий штатний розпис було надіслано до концерну лише 20.06.2019 року за вих. № 96, а погодження було отримано 09.07.2019 року). Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що звільнення позивача [PERSON] відбулося з порушенням вимог ст. 40, 492 КЗпП України, а тому слід визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «45 Експериментальний механічний завод» від 12 серпня 2019 року № 132к «Про звільнення [PERSON] » за п. 1 ст. 40 КЗпП України та поновити [PERSON] на посаді радника директора з питань розвитку підприємства Державного підприємства «45 Експериментальний механічний завод». Згідно ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню; оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Як вбачається з довідки Державного підприємства «45 Експериментальний механічний завод», середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 305,39 грн. (а.с. 55). Відповідно до розрахунку Мінсоцполітики, кількість робочих днів за період з 13 серпня 2019 року до 19 лютого 2020 року включно, коли [PERSON] перебував у стані вимушеного прогулу, становила 132 робочі дні. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає виплаті, становить 40 311,48 грн. (305,39 грн. на день * 132 робочі дні). Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України. Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 2371 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення, тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати. Такий висновок відповідає і практиці Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Надбала проти Польщі» (2000 рік), згідно яких при визнанні звільнення незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає за необхідне відшкодувати позивачеві [PERSON] моральну шкоду у розмірі прожиткового мінімуму для працездатної особи, передбаченого з 1 січня 2020 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» - 2102 грн., що є обґрунтованою компенсацією за його незаконне звільнення з Державного підприємства «45 Експериментальний механічний завод». Таким чином, суд дійшов до висновку, що позов є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню. При цьому, в силу вимог ст. 430 ЦПК України, слід допустити рішення суду до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць (середньомісячної заробітної плати). Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача Державного підприємства «45 Експериментальний механічний завод» на користь держави судовий збір в сумі 1192,53 грн., тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Доказів понесення витрат на правничу допомогу позивачем не надано.

Outcome: partial