Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з даним позовом та стверджує, що 01.09.2009 року в міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №2104 (свідоцтво про шлюб І-СГ № 125915) між нею та відповідачем був укладений шлюб. Від шлюбу у сторін є неповнолітній син [PERSON], [INFO]. Як стверджує позивачка одруження з відповідачем виявилося невдалим, між ними постійно виниками сварки, скандали, непорозуміння. Відповідач неналежно відносився до позивачки як до дружини. З 2014 року сторони не проживають разом і не ведуть спільне господарство, їх сім"я розпалась і перспектив на її поновлення немає. Позивачка в судове засідання не з"явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, заявлений позов підтримує повністю. Відповідач до суду не з"явився , подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнає, на розірвання шлюбу згідний. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити з наступних підстав: Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ст. 112 цього ж Кодексу -суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 213 ЦПК України передбачає, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, їх неповнолітнім дітям, що має істотне значення. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що сторони фактично припинили шлюбні відносини, сім'я розпалась і подальше її збереження неможливе, а тому суд вважає за можливе розірвати шлюб подружжя. Разом з тим, вимога позивача про залишення їй дівочого прізвища до задоволення не підлягає з наступних міркувань. Відповідно до частини 2 статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація зміни імені (прізвища, власного імені, по батькові) проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за заявою фізичної особи, яка досягла віку, встановленого законом, за місцем її проживання за наявності в архівах відділів державної реєстрації актів цивільного стану відповідних актових записів цивільного стану та відомостей у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян. Згідно частини 1 статті 113 СК особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до частини 3 статті 234, частини 8 статті 235 ЦПК у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. У рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Аналіз процитованих положень закону у їх системному зв'язку приводить до висновку, що суд вказує у рішенні про розірвання шлюбу про вибір прізвища одного з подружжя лише у справах, які розглядаються за спільною заявою чоловіка та дружини у порядку окремого провадження. Отже, в випадку розгляду справи про розірвання шлюбу у порядку позовного провадження суд не уповноважений змінювати прізвище одному з подружжя. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed