Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] до Петропавлівського дитячого садка №2 "Малятко" загального розвитку комунальної власності про стягнення середнього заробітку за час затримки. В обґрунтування позовних вимог вона вказує, що 18.01.2013 року згідно наказу №326 від 18.01.2013р. Петропавлівського д/с №2 "Малятко" загального розвитку комунальної власності її було звільнено з посади вихователя у зв'язку з закінченням підміни вихователів та за приписом №04-26-14/07-06 від 20.03.2013 року Петропавлівської районної прокуратури наказом №335 від 27.03.2013р. внесено в її трудову книжку новий запис №18 від 27.03.2013р. про її повторне звільнення з посади тимчасового підмінного вихователя в зв'язку із закінченням підміни відпусток вихователів ст.36 п.1 КЗпП України. 29 березня 2013 року вона звернулася із заявою до відповідача з вимогою про проведення з нею розрахунку відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, але рекомендованим листом 0001265780 з поштовим штемпелем від 06.04.2013р. вона отримала відповідь від 06.04.2013р. вих.№18 завідуючої установи, відповідача [PERSON], де ні про який розрахунок зі відповіді не надано. Позивачка звернулась до суду за захистом порушеного права і Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.11.2013р. по цивільній справі ц/774/10347/13 частково задоволено вимоги за позовом [PERSON] до Петропавлівського дитячого садочка №2 «Малятко» загального розвитку комунальної власності, третя особа - Петропавловська селищна рада про поновлення її на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Рішення суду виконувалось примусово, дії державного виконавця ВДВС Петропавлівського РУЮ щодо закінчення виконавчого провадження від 14.01.2014 року ВП № 41009829 з примусового виконання рішення апеляційного суду визнавались неправомірними ухвалою апеляційного суду по цивільній справі № 22-ц/774/2981/14. В подальшому виконавця було зобов'язано виконати рішення суду по вказаному виконавчому провадженню, але тільки 17.06.2014 року постановою ВП № 41009829 про закінчення виконавчого провадження відділом ДВС Петропавлівського РУЮ у Дніпропетровської області виконано виконавчий лис № 22-ц/774/10347 виданий 25.11.2013 року, який підлягав негайному виконанню. Постановою виконавця 04.07.2014 року ВП № 4212686 було повернено виконавче провадження стягувачеві в порядку п.2 ч.1 ст.47,ст.50 ЗК "Про виконавче провадження". 07.07.2014 року Позивачка була змушена звернутися до Управління Державної казначейської служби України у Петропавлівському районі і їй була надана відповідь 24.07.2014 року вих. № 05-08/265 про те, що безспірне списання згідно виконавчого листа апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.11.2013 року по справі № 188/928/13-ц про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 17323,10 гривень та моральної шкоди у розмірі 500 гривень виконано в повному обсязі. Позивачка вказує, що з 22.11.2013 року по 24.07.2014 року відповідач добровільно не виконав судове рішення та не здійснював сплату страхових внесків за весь час після звільнення. Надала розрахунок прострочення виконання рішення тривалістю 165 робочих днів та вказує, що розмір середнього заробітку за один день 82 гривні 10 копійок визначений апеляційним судом і прохає суд стягнути з відповідача 13546,50 гривень середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 22.11.2013 року по 24.07.2014 року. Також позивачка повідомляє, що листом Управління Пенсійного фонду в Петропавлівському районі Дніпропетровської області 17.11.2014 року вона отримала відомості про те, що з січня 2013 року відповідач не включав та не відображав всю суму нарахованої середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та не сплачував єдиний соціальний внесок на момент виплати середнього заробітку за рішенням суду за весь час вимушеного прогулу і вона прохає суд зобов'язати відповідача провести вказані відрахування та сплати. На підставі ч. ст. 237 - 1 КЗпП України Позивачка прохає стягнути з відповідача моральну шкоду. На підставі ст.ст. 113,117,236,327-1 КЗпП України, ст.ст. 11,14,15,20 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", ст.ст. 7,9 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", ст. 43 Конституції України, ст.ст. 3,15,31,118,119 ЦПК України Позивачка прохає задовольнити її позовні вимоги. Представник позивачки в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та прохає їх повністю задовольнити. Не заперечував, що Позивачка в січні 2014 року ознайомилась з наказом про її поновлення, написала заяву відповідачеві та зараз перебуває у відпустці по догляду за дитиною до 3 років. Представник відповідачки та сама відповідачка з позовом не погодились, наголосили на тому, що всі дії щодо виконання рішення суду про поновлення позивачки на роботі вони виконали, сама позивачка різними способами уникала можливості своєчасно ознайомитися з наказами про її поновлення на роботі і тільки 18.01.2014 року вона ознайомилась з наказом, написала заяву і зараз перебуває у відпустці по догляду за дитиною до 3 років. . Відповідачі не вбачають своєї вини в затримки виконання рішення суду, наголосили на тому, що дитячий садок №2 "Малятко" загального розвитку комунальної власності знаходиться на балансі Петропавлівської селищної ради, своїх рахунків та печатки не мають. Але підтвердили, що рішення суду в частині негайного виконання рішення щодо виплати позивачці середньої заробітної плати за місяць в розмірі 1642 гривні вони виконали. На думку представника відповідача дитячий садок №2 неналежний відповідач і тому прохає суд повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи також не визнає позовні вимоги і прохає суд відмовити в їх задоволенні, висловив своє ставлення щодо невизнання позову вказані у запереченні до позову. Вислухавши Представника позивача, відповідача та її представника, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи суд вважає, що цивільний позов підлягає частковому задоволенню з оглядом на наступні обставини. Судом встановлено, що Позивачка [PERSON] та Відповідачі перебувають у цивільно-правових відносини, Позивачка була поновлена на роботі з 19.01.2013 року на посаді вихователя Петропавлівського дитячого садка №2 " Малятко" загального розвитку комунальної власності. На її користь було стягнуто з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 17323 гривні 10 копійок та 500 гривень моральної шкоди, що підтверджується рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.11.2013 року провадження по цивільній справі № 22ц-774/10347/13 ( надалі рішення суду). Рішення було допущене негайному виконанню в частині її поновлення та стягнення середньої заробітної плати за місяць в розмірі 1642 гривні. Рішення набрало сили з моменту його проголошення, тобто з 21.11.2013 року. Рішення не було оскаржене і є чинним, але не виконане відповідачем у добровільному порядку і позивачка була змушена звертатися до відповідних органів для його примусового виконання. Дана обставина підтверджується письмовими заявами позивачки від 14.02.2014 року на ім'я начальника ВДВС Петропавлівського РУЮ ( а.с. 64,65). Постановами виконавця про відкриття виконавчого провадження від 18.02.2014 року ( а.с.71), зупинення виконавчого провадження від 24.02.2014 року ( а.с.75) та про повернення виконавчого листа стягувачеві від 04.07.2014 року ( а.с. 84). Постанова №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року вказує, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 14 ЦПК). Позивачка звернулась до суду з даним позовом через затримку виконання рішення апеляційного суду в частині стягнення з відповідача, який є її роботодавцем, на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 17323 гривні 10 копійок та 500 гривень моральної шкоди. Стаття 61 ЦПК України вказує, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позовна вимога про стягнення з відповідача на користь [PERSON] за затримку виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області, за період з 22 листопада 2013 року по 24 липня 2014 року , 13546,50 гривень є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Задовольняючі дану позовну вимогу суд керується ч.1 ст. 117 КЗпП України , яка вказує, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день ФАКТИЧНОГО розрахунку. Судом встановлений факт затримки виконання рішення. Фактичний розрахунок з Позивачкою був проведений 24.07.2014 року, що підтверджується листом Управління державної казначейської служби України у Петропавлівському районі Дніпропетровської області № 05-08/265 від 24.07.2014 року ( а.с.11), Постановою про закінчення виконавчого провадження державного виконавця ВДВС Петропавлівського районного управління юстиції від 17.06.2014 року (а.с.9) З моменту винесення рішення судом та фактичним розрахунком минуло 243 календарних дні, з них 78 вихідних та святкових та неробочих днів, тому відповідач повинен сплатити на користь позивачки середній заробіток за час затримки за 165 днів. Розмір середнього заробітку позиваки за один день встановлений рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.11.2013 року у розмірі 82,10 гривень. Отже за весь період відповідач повинен сплатити позивачці 13546,50 гривень ( 165 робочих днів х 82,10 (середній заробіток за день). Задовольняючі позов в цій частині суд вважає доводи відповідачів та третьої особи про те, що вони не мали можливості виконати рішення суду через ряд поважних причин, необґрунтованими і розцінює їх як бажання уникнути своєчасного виконання рішення. З аналізу наданих відповідачем доказів вбачається, що їх зусилля були спрямовані саме на доведення неможливості виконання судового рішення щодо сплати середнього заробітку при поновленні позивачки на роботі. При цьому суд бере до уваги, що середній заробіток за один місяць на користь позивачки був сплачений в сумі 1642 гривні за рішенням суду , своєчасно. Даний факт сторони визнали в суді і не оспорювали. Після сплати даного платежу відповідач мав можливість в добровільному порядку, в такий самий спосіб сплатити на виконання рішення і інші платежі. Дана обставина підтверджується тим, що джерелом фінансування дошкільного закладу, а саме Петропавлівського дитсадка №2 "Малятко", є кошти місцевого бюджету у розмірі, передбаченому нормативами фінансування про що вказано у п.10.1 їх Статуту (а.с.35). Вирішуючи питання щодо відмови у задоволенні вимоги позивачки про зобов'язання відповідача відобразити всю суму нарахованої середньої заробітної плати за ВЕСЬ ЧАС вимушеного прогулу та сплати єдиного соціального внеску на момент виплати середнього заробітку, суд бере до уваги що дійсно до нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (ЄСВ). Частиною 2 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. № 2464-VI (далі - Закон № 2464) передбачено, що для осіб, яким згідно з рішенням суду нараховано середню заробітну плату за вимушений прогул, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу) на кількість місяців, за які вона нарахована. Але суд також враховує, що частина таких виплат, за 211 робочих днів, вже була сплачена позивачці за рішенням апеляційного суду від 21.11.2013 року в сумі 17323,10 гривень, проте, позивачка зараз своєю вимогою охоплює ВЕСЬ період вимушеного прогулу тоді, як суд даним рішенням задовольняє вимоги позивачки за період з 22.11.2013 року по 24.07.2004 року. Доказ, наданий позивачкою по даній вимоги, суд вважає неналежним постільки невідомо спосіб його отримання а також надана ксерокопія довідки форми ОК-5 ( а.с.68), не завірена належним чином. Тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні даної вимоги слід відмовити. Не підлягає задоволенню також вимога позивачки про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди в сумі 5000 гривень. При цьому суд враховує , що моральна шкода, завдана працівникові, є наслідком невиконання роботодавцем трудових обовьязків або порушення трудових прав чи законних інтересів працівника. Стаття 237-1 КЗпП України значно знижує можливості працівника щодо відшкодування моральної шкодит, бо передбачає наявність ряду конкретних шкідливих наслідків. Підставою для відшкодування моральної шкоди є наявність моральних втрат або страждань працівника, спричинених протиправними діями роботодавця. Позивачка не надала суду доказів щодо спричинення їй такої шкоди з боку відповідача, моральна шкода в сумі 500 гривень позиваці вже відшкодована на підставі рішення апеляційного судуд, і тому суд вважає дану вимогу необгрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню. На підставі ст.ст. 116,117,236,237-1 КЗпП України, ст.ст. 212-215 ЦПК України, - суд

Outcome: partial