Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] 11 квітня 2014 року звернулася до суду з даним позовом, вимоги якого мотивувала тим, що в період шлюбу з відповідачем [PERSON] 31 жовтня 2003 року вони у відповідача [PERSON] по [ADDRESS] придбали житловий будинок з господарськими спорудами, де вони разом із дітьми проживають до теперішнього часу, а також земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства. Після придбання будинку рішенням виконкому Роменської міської ради їм було дозволено будівництво сараю, прибудов до житлового будинку і його перепланування. А 28 липня 2006 року був виданий будівельний паспорт. Протягом 2006-2007 року вони виконали будівельні роботи в будинку і на прибудинковій території. Після виконання цих робіт цінність будинку істотно збільшилась. На початку 2014 року коли її взаємовідносини з чоловіком погіршилися і порушилося питання про розірвання шлюбу, [PERSON] повідомив, що на будинок та земельні ділянки вона жодних прав не має, оскільки право власності на нього оформлено за договором дарування. Зазначені обставини стали для неї несподіванкою, так як насправді будинок вони безоплатно не отримували, а заплатили за нього кошти продавцеві в сумі 1800 доларів США. Посилаючись на те, що договори дарування житлового будинку з господарськими будівлями та земельних ділянок по [ADDRESS], були укладені з метою приховування договорів купівлі-продажу, просила визнати їх удаваними, та виділити їй в натурі зі спільної сумісної власності подружжя 1/2 частину будинку з господарськими будівлями, та ? частину земельних ділянок, визнавши за нею право власності. В останній редакції заяви про збільшення позовних вимог від 30 січня 2015 року позивачка просила, окрім визнання договорів дарування житлового будинку з господарськими будівлями та земельних ділянок по [ADDRESS] удаваними, визнати за нею право власності та виділити їй в натурі згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 1300/1301 від 17.12.2014 року по 1-му варіанту розподілу домоволодіння для другого співвласника (додаток № 2 синім кольором на схемі): ? частину нерухомого майна по [ADDRESS], яка складається: з приміщень житлового будинку літ. "А" - прим. 1 площею 5,1 кв. м.; прим. 2 площею 11,8 кв. м.; прим. 9 площею 18,2 кв. м.; прим. 8 площею 18,9 кв. м., загальною площею 54 кв. м; з надвірних споруд - літню кухню літ. "Б"; вбиральню літ. "У"; 1/5 частину сараю літ. "В"; ? частину огорожі № 1 та воріт № 2 (в загальному користуванні співвласників); визнати за нею право власності та виділити їй в натурі згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 1300/1301 від 17.12.2014 року по 1-му варіанту розподілу земельних ділянок для другого співвласника (додаток № 4 синім кольором на схемі) : ? частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,1000 га - площею 279 кв. м. та ? частину земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,0086 га - площею 43 кв. м. А за відповідачем [PERSON] просила визнати право власності та виділити йому в натурі згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 1300/1301 від 17.12.2014 року по 1-му варіанту розподілу домоволодіння для першого співвласника (додаток № 2 жовтим кольором на схемі): ? частину нерухомого майна по [ADDRESS], яка складається: з приміщень житлового будинку літ. "А" - прим. 3 площею 16,1 кв. м.; прим. 4 площею 14,3 кв. м.; прим. 5 площею 8,2 кв. м.; прим. 6 площею 1,6 кв. м., прим. 7 площею 5,2 кв. м, загальною площею 45, 4 кв. м; з надвірних споруд - 4/5 частини сараю літ "В", погріб літ. "п/г"; ? частину огорожі № 1 та воріт № 2 (в загальному користуванні співвласників); визнати право власності та виділити [PERSON] в натурі згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 1300/1301 від 17.12.2014 року по 1-му варіанту розподілу земельних ділянок для першого співвласника (додаток № 4 жовтим кольором на схемі) : ? частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,1000 га - площею 279 кв. м. і ? частину земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,0086 га - площею 43 кв. м. Залишити в їх загальному користуванні земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 442 кв. м., конфігурація якої визначена зеленим кольором в додатку № 4 до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1300/1301 від 17.12.2014 року. Зобов'язати її демонтувати дверні блоки, закласти прорізи між прим. 3 та 2; прим. 5 та 8; улаштувати перегородку між прим. 2 та 5; улаштувати дверний проріз, вставити дверний блок між прим. 9 та 8. Зобов'язати відповідача [PERSON] улаштувати вхідний тамбур до прим. 4, розширити віконний проріз, вставити дверний блок; улаштувати дверний проріз, вставити дверний блок між прим. 3 та 4. А також стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію за різницю у вартості часток у праві власності на нерухоме майно по [ADDRESS] в розмірі 1075 (одна тисяча сімдесят п'ять) грн. та судові витрати по справі. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали і в своїх поясненнях підтвердили обставини викладені в позовній заяві. Позивачка уточнила, що про продаж [PERSON] будинку по [ADDRESS] вони на той час з її чоловіком [PERSON] прочитали оголошення в газеті. Вони приїздили до [PERSON] і оглядали домоволодіння, узгодили з ним суму продажу 1800 доларів США. Оскільки вона відповідачу тоді довіряла, то саме він на своє ім'я займався оформленням цієї угоди. До початку 2014 року вона була цілком впевненою, що відповідач на себе оформив будинок саме за договором купівлі-продажу, який вони фактично і укладали. Розписку про отримання коштів за будинок відповідач [PERSON] написав пізніше на прохання її батька. Самого договору дарування за спільного сімейного життя з [PERSON] вона не бачила. Чоловік сам з нею ходив з будинковою книгою і прописав в будинку її і дітей. Коли проводилися добудови та поліпшення в будинку і на прибудинковій території, то оформленням документації займався також її чоловік, вона цим не займалася. Після виконання всіх будівельних робіт цінність будинку істотно збільшилась. Однак, на початку 2014 року чоловік подав до суду заяву на розлучення та почав виганяти її з будинку, посилаючись на те, що все належить тільки йому, оскільки оформлено було за договором дарування. Вона пропонувала добровільно розділити спільно нажите майно, але відповідач не погоджувався. Представник позивачки в судовому засіданні до вищесказаного додав, що в даних правовідносинах мало місце укладення удаваного договору дарування між відповідачами [PERSON] і [PERSON], оскільки в дійсності був укладений договір купівлі-продажу між ними. Намір [PERSON] продати домоволодіння, а не подарувати його, підтверджується перш за все його оголошеннями в газетах і його особистою розпискою про тримання коштів за нерухоме майно. Тож достатньо лише цих підстав для визнання договорів дарування житлового будинку і земельних ділянок удаваними і визнання права спільної сумісної власності подружжя на це нерухоме майно. Що ж стосується строку позовної давності, про яку заявила сторона відповідача, то в даному випадку позивачка про факт укладення удаваних договорів не знала до березня 2014 року, тобто коли про це їй сказав сам відповідач [PERSON] А враховуючи, що до розірвання шлюбу і до питання поділу майна у неї з [PERSON] були нормальні сімейні відносини та існувала довіра, то у позивачки не було підстав перевіряти правильність оформлення правовстановлюючих документів на будинок та землю. Відповідач [PERSON] та його представник позов не визнали, зазначаючи, що саме договір дарування був оформлений з власником спірного будинку [PERSON] Грошових коштів за нього [PERSON] не платив і ніяких розписок ніхто не писав. [PERSON] доповнив, що вони з [PERSON] перебували у дружніх стосунках. Коли у 2003 році відповідач [PERSON] одружився з позивачкою, [PERSON] йому сказав, що може подарувати йому старий будинок його баби, що потім у зробив. Дружина з самого початку знала, що був оформлений договір дарування будинку, бо вона в ньому прописувалась першою. Документи на будинок вона бачила і не пред'являла ніяких претензій з приводу оформлення домоволодіння. Всі дозвільні документи на перебудови він оформляв сам, дружина цим не цікавилась. Розписка [PERSON], яку надала позивачка, начеб то про отримання ним коштів за домоволодіння в розмірі 1800 доларів США, є сфальсифікованою. [PERSON] цю розписку написав на умовляння самої ж позивачки чи її батька у 2014 році. Визнав, що дружина має право спільної сумісної власності, але лише на частину перебудов і житлових покращень, а не на домоволодіння. Також відповідач і його представник наголошували, що позивачка пропустила строк позовної давності, тому в задоволенні позову слід відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав повністю, пояснивши, що дійсно про продаж свого домоволодіння від неодноразово давав оголошення в газетах. На купівлю будинку погодилася родина [PERSON], який разом з дружиною [PERSON] та батьками приїздили дивитися домоволодіння і при членах сім'ї домовлялися про ціну. Про те, яким чином вигідніше відчужувати нерухоме майно він з [PERSON] розмовляли з нотаріусом, після чого [PERSON] умовив його оформити замість договорів купівлі-продажу договори дарування. А в дійсності [PERSON] віддав йому кошти за будинок в розмірі 1800 доларів США. Наміру дарувати будинок він не мав, але [PERSON] було вигідно сплатити менший збір за договором дарування і він погодився. Розписку про отримання коштів тоді в 2003 році він не писав, а написав пізніше весною 2014 року на прохання батька позивачки, розповівши йому при цьому про ситуацію, яка склалася. Вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши обставини справи, надані докази та давши їм правову оцінку, суд приходить до висновку про повне задоволення позову. Судом встановлено, що сторони [PERSON] і [PERSON] з 18 жовтня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який потім було розірвано рішенням Роменського міськрайонного суду від 5 лютого 2014 року, що визнається сторонами та підтверджується свідоцтвом про одруження і рішенням суду (а.с. 8, 11). 31 жовтня 2003 року [PERSON] і [PERSON] уклали договір дарування домоволодіння по [ADDRESS], Сумської області і договір дарування земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,1000 га та для ведення особистого селянського господарства 0,0086 га по [ADDRESS], Сумської області. Зазначені договори того ж дня були посвідчені приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстровані в реєстрі за № 3090 і № 3091 відповідно (а.с. 71, 72). 01 січня 2013 року договір дарування домоволодіння на ім'я [PERSON] був зареєстрований в бюро технічної інвентаризації (а.с. 12). Відомості про факт укладення між відповідачами [PERSON] і [PERSON] договору дарування домоволодіння внесені до технічного паспорта на житловий будинок (домоволодіння) від 20.05.1986 року (а.с. 19-25). 26 липня 2006 року рішенням виконкому Роменської міської ради був наданий дозвіл [PERSON] на будівництво прибудов до житлового будинку, його перепланування, а також на будівництво сараю. А 28 липня 2006 року [PERSON] був отриманий будівельний паспорт (а.с. 13, 18). В результаті добудов і перепланування загальна і житлова площа спірного житлового будинку збільшилася, що підтверджується довідкою КП "Роменське МБТІ" (а.с. 12). 4 березня 2004 року на ім'я [PERSON] на підставі Договору дарування земельної ділянки від 31.10.2003 року № 3091 були видані державні акти на право власності на земельні ділянки серії [NUMBER] для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель площею 0,1000 га та серії [NUMBER] для ведення особистого селянського господарства площею 0,0086 га. (а.с. 33-36). З оригіналу розписки [PERSON] стало відомо, що він 31 жовтня 2003 року за проданий житловий будинок по [ADDRESS] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 1800 доларів США (а.с. 68). Свідок [PERSON] - інженер КМ "Роменське МБТІ" суду пояснив, що у 28.10.2003 року до бюро технічної інвентаризації звернувся [PERSON] з замовленням на виготовлення документів по будинку [ADDRESS], для пред'явлення в нотаріальну контору з метою оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна. На даний час по інвентарній справі це домоволодіння зареєстроване на ім'я [PERSON] на підставі договору дарування і будинок є перебудований. Свідок [PERSON] - мати відповідача [PERSON], суду пояснила, що спірний будинок належав її свекрусі і син після її смерті на себе оформив право на спадщину. Їй відомо, що син [PERSON] продав цей будинок [PERSON] і [PERSON], які до нього приходили з батьками і домовлялися. Зі слів сина їй відомо, що за продаж будинку син отримав від [PERSON] кошти в сумі 1800 доларів США. Свідок [PERSON] суду пояснила, що мати позивачки [PERSON] з дочкою мабуть 2004 році позичила у неї 5 тис. грн., а [PERSON] ще у 2009 році брала в борг 8 тис. грн.. чи на будівництво, чи на автомобіль. Борг потім віддали батьки [PERSON]. Свідок [PERSON] - рідна сестра відповідача [PERSON], суду пояснила, що їй відомо, що [PERSON] був другом брата і подарував йому домоволодіння, в якому він зараз проживає з позивачкою і дітьми. Документи на будинок брат їм показував. Свідок [PERSON] - батько позивачки [PERSON], суду пояснив, що його дочка з чоловіком [PERSON] за спільні кошти придбали домоволодіння по вул. Ремінця в м. Ромни. Він з дружиною позичав гроші у [PERSON] і батьки [PERSON] дали дітям по 900 доларів США. Домоволодіння [PERSON] оформив на себе. А восени 2013 року дочка дізналась, що будинок оформлений не за договором купівлі-продажу, а за договором дарування. Будинок дочка з чоловіком добудовували також за спільні кошти. Суд вважає, що дані правовідносини, які виникли між сторонами 31.10.2003 року на підставі договорів відчуження нерухомого майна мають регулюватися Цивільним кодексом Української РСР від 18.07.1963 року, який набрав чинності 01.01.1961 року. Відповідно до ст. 243 ЦК Української РСР - за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Статтею 224 цього ж Кодексу встановлено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК Української РСР 1963 року, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформляють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Як вбачається з показів позивачки, між відповідачами [PERSON] і [PERSON] фактично були укладені договори купівлі-продажу спірних домоволодіння і земельних ділянок, а не договори дарування, так як вона особисто з її колишнім чоловіком домовлялися про продаж нерухомого майна, а не про прийняття його в дар, та про ціну в розмірі 1800 доларів США. А з показів свідка [PERSON] суду відомо, що для купівлі домоволодіння батьки як позивачки, так і відповідача, збирали і давали кошти по 900 доларів США. При цьому відповідач [PERSON] також підтвердив у суді, що він удвох із [PERSON] були в нотаріальній конторі при укладанні договорів дарування, він надавав відповідну згоду нотаріусу при їх посвідченні та отримав грошові кошти від [PERSON] в сумі 1800 доларів США за продаж домоволодіння і земельних ділянок. На думку суду факт передачі грошових коштів за продаж будинку підтверджено і розпискою [PERSON], яку відповідач, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України спростувати не зміг, а тому її достовірність сумнівів не викликає. А посилання [PERSON] на те, що вказана розписка є сфальсифікованою не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, так як сам [PERSON] суду пояснив, що хоча він і написав цю розписку позивачці лише нещодавно, факти вказані в ній дійсно мали місце і гроші за продаж будинку він отримав. Та обставина, що свідок [PERSON], рідна сестра відповідача [PERSON], вказувала на укладення договору саме дарування домоволодіння, не впливає на висновки зроблені судом, оскільки свідок давала пояснення зі слів брата, особисто вона не була присутня під час виникнення спірних правовідносин і ці пояснення були спростовані іншими доказами. Крім того, факт продажу [PERSON] спірного будинку підтверджено і завіреними належним чином копіями з газет "Вісті Роменщини" і "Тандем", з яких вбачається, що в рубриках "Приватні оголошення " і "Продажа "Дома в городе" опубліковано оголошення про продаж [PERSON] будинку по [ADDRESS] (а.с. 109-112), а не про дарування будинку. Окрім цього, згідно з замовленням № 1916, зробленим [PERSON] 28.10.2003 року в Роменське МБТІ, він просив виготовити по будинку [ADDRESS] документи для пред'явлення в нотаріальну контору на предмет оформлення договору купівлі-продажу, а не дарування (а.с. 94). Аналізуючи наведені докази, суд вважає, що укладаючи між собою договори дарування, [PERSON] і [PERSON] фактично мали волевиявлення на укладання договорів купівлі-продажу, але з метою оптимізації понесення витрат на його нотаріальне оформлення, уклали договори дарування, які є удаваними. У зв'язку з цим суд застосовує до них правила, що регулюють угоду, яку сторони дійсно мали на вазі, тобто угоду купівлі-продажу. Статтею ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 70 ч.1 СК України встановлено, що у разі поділу такого майна, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні вимоги щодо поділу майна подружжя містилися і в статтях 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, положення кого діяли на момент придбання будинку та земельних ділянок. Таким чином, враховуючи відсутність будь-яких раніше укладених домовленостей з приводу спірного майна між сторонами, будинок з господарськими будівлями та земельні ділянки за адресою: [ADDRESS], суд вважає спільною сумісною власністю подружжя і частки сторін в цьому нерухомому майні є рівними, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Що стосується доводів відповідача про пропуск строку позовної давності позивачкою, то вони не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на законі та фактичних обставинах справи. Зокрема ст.257 ЦК України встановлено трирічний строк загальної позовної давності. При цьому його перебіг починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що шлюб між сторонами було розірвано 5 лютого 2014 року, а про порушення свого права з боку відповідача щодо спільної сумісної власності подружжя, до об'єктів якого входять і зазначений житловий будинок і земельні ділянки, позивачка дізналася лише на початку 2014 року, коли [PERSON] поставив питання про розірвання шлюбу та окреме проживання. Враховуючи дату звернення позивачки до суду з цим позовом - 11 квітня 2014 року, суд вважає, що строк позовної давності для захисту порушеного права позивачкою не пропущено. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягають стягненню понесені нею судові витрати: по оплаті судового збору в розмірі 1474 грн., по оплаті за проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 3075 грн. і по оплаті правової допомоги - 5000 грн. (а.с. 1, 131, 38-40, 194).

Outcome: approved