Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

09 березня 2016 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником ? частин квартири [ADDRESS]. Відповідач була дружиною позивача та зареєстрована у вказаній квартирі. Рішенням суду шлюб між сторонами розірваний. Як зазначає позивач, з березня 2014 року відповідач не проживає за місцем реєстрації, не приймає участі у сплаті житлово-комунальних послуг, тягар утримання квартири несе лише позивач, він не чинить перешкод відповідачу в користуванні квартирою. Також позивач зазначив, що будь-яких угод щодо проживання відповідача у вказаній квартирі між ними не було. На неодноразові прохання позивача знятись з реєстрації, відповідач не відреагувала, а тому для захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду із вказаним позовом. В судове засідання позивач не з'явився, направив до суду заяву про слухання справи в його відсутність, зазначає, що заявлені вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином повідомлялась про судове засідання за місцем реєстрації, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомила, заперечення чи пояснення на заявлені вимоги суду не надала. Третя особа представника в судове засідання не направила, хоча належним чином була повідомлена про судове засідання, до суду пояснення чи заперечення на заявлені вимоги не надійшли. Відповідно до ст.224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних матеріалів за згодою позивача. Позивач, як вбачається із заяви, не заперечував проти заочного розгляду справи, тому суд ухвалив про заочний розгляд справи. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є власником ? частин квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування частини квартири від 15.05.2001 року. ? частина квартири [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.04.1997 року. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 22.12.2014 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], який був зареєстрований 30.07.2013 року. Зазначеним рішенням суду встановлено, що сторони більше ніж півроку проживають окремо. З довідки №204, яка 04.03.2016 року видана Комунальним підприємством «Центр комунального сервісу» вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (власник з 03.06.2003 року, є власником особового рахунку), [PERSON] (син, з 05.12.2013 року) та [PERSON] (колишня дружина з 10.07.2012 року). Дільниця по санітарно-технічному обслуговуванню «Золотоустівська» Комунального підприємства «Керуюча дирекція Шевченківського району» в довідці №1386 від 24.10.2014 року зазначила, що [PERSON] зареєстрована, але не проживає в [ADDRESS]. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. При цьому, у відповідності до вимог ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012р. визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи що факт реєстрації відповідача порушує права позивача, як власника квартири, наданими позивачем доказами підтверджується факт не проживання відповідача в квартирі, належній позивачу на праві власності понад один рік без поважних причин, витрат на житлово-комунальні послуги відповідач не несе, своїх речей в квартирі не зберігає, на даний час не є членом сім'ї співвласника квартири, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved