Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до Державного підприємства «Криворізька теплоцентраль» ( на теперішній час Публічне акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль ) про поновлення на роботі, в якому просила поновити її на посаді провідного спеціаліста з претензійно-позовної роботи керівника групи «Групи з претензійно-позовної роботи» Публічного акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» та допустити рішення до негайного виконання. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 16 жовтня 2014 року була прийнята у відділ зі стягнення заборгованості ДП «Криворізька теплоцентраль» на посаду спеціаліста з претензійно-позовної роботи II категорії. 01 липня 2015 року переведена спеціалістом з претензійно-позовної роботи І категорії відділу зі стягнення заборгованості. 15 жовтня 2015 року у зв'язку зі змінами в структурі та штатному розкладі підприємства переведена юрисконсультом І категорії юридичного відділу. 16 листопада 2015 року переведена на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу. 25 жовтня 2016 року переведена в групу по претензійно-позовній роботі на посаду провідного спеціаліста з претензійно-позовної роботи-керівник групи. 03 лютого 2017 року була звільнена на підставі частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України, оскільки 13.01.2017 року змінився керівник підприємства, так посаду генерального директора ДП «Криворізька теплоцентраль» почала обіймати [PERSON] та з 17.01.2017 року посаду Голови комісії з припинення. Зі зміною керівника підприємства почалися безпідставні порушення норм трудового законодавства по відношенню до деяких працівник підприємства, в тому числі неї, з не обґрунтованих та незрозумілих підстав, обумовлених лише з причин особистої неприязні. 20 січня 2017 року вона взагалі була позбавлена можливості працювати, оскільки за усною вказівкою керівництва було відібрано комп`ютерну техніку та переміщено до іншого кабінету , в свою чергу не обладнано для виконання трудових обов`язків. Негативні дії з боку роботодавця завдали їй моральних страждань, погіршилися відношення у колективі, робоча атмосфера стала вкрай негативною, власником (керівником) у відношенні неї була виявлена неповага і як до працівника, і як до людини, і як до громадянина України. У зв'язку з невиконанням власником (керівником) законодавства про працю, вона була змушена під психологічним впливом, спричиненим погіршенням та позбавленням можливостей реалізації своїх трудових функцій, погіршенням стосунків у колективі, та інших негативних наслідків морального характеру, звернутися до керівника підприємства з заявою про звільнення її з посади провідного спеціаліста групи з претензійно-позовної роботи-керівника групи за власним бажанням у зв'язку з порушенням норм трудового законодавства України. Позивач у судовому засіданні свої вимоги підтримала повністю, посилаючись на підстави зазначені у позові. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі, посилаючись на підстави викладені у запереченні та додатково зазначили, що позивачка звільнилась за власним бажанням, надавши роботодавцю - Державному підприємству «Криворізька теплоцентраль» особисто, через канцелярію заяву від 03 лютого 2017 року, в якій просила звільнити її за ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв'язку з порушенням власником законодавства про працю та умов Колективного договору з 03 лютого 2017 року та виплатити компенсацію за невикористану соціальну відпустку. Заява підписана особисто позивачем. Наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) від 03 лютого 2017 року № 32-к Державного підприємства «Криворізька теплоцентраль» [PERSON], провідний спеціаліст з 03 лютого 2017 року звільнена за власним бажанням, за ст. 38 ч.3 КЗпП України. Вихідна допомога при звільненні за такою підставою (ч.3 ст.38 КЗпП України) згідно ст.44 КЗпП України була нарахована у розмірі тримісячної середньої заробітної плати і виплачена позивачці, компенсація за невикористану відпустку нарахована за 34 календарних дні. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з січня місяця 2017 року вона займала посаду головного юрисконсульта ДП «Криворізька теплоцентраль», її робочим кабінетом був під №11, що розташований на другому поверсі підприємства. Позивачка працювала разом з нею у одному кабінеті, де також було розташоване її робоче місце. 05 січня 2017 року з канцелярії надійшов телефонний дзвінок і їм повідомили, що усім працівникам відділу претензійно позовної роботи слід повернути довіреності підприємства. Близько 12.00 години цього ж дня, усі працівники, у тому числі і вона, надали довіреності, про що поставили особисті підписи і її попередили, що одразу після перерви необхідно зявитися до генерального директора. Вона одразу, не повертаючись до свого робочого кабінету, пішла до генерального директора. Близько 15.00 години, вона повідомила позивачу, що її також чекає генеральний директор та буде від неї вимагати якихось пояснень. Через 15 хвилин після цього, до кабінету увійшли керівник служби безпеки та начальник господарського відділу, які повідомили, що у них є пять хвилин, щоб зібрати особисті речі, залишити усі документи у кабінеті, та покинути кабінет. Вони склали акт, що не самостійно покинули кабінет, а їм запропонували його залишити. Усі документи, що стосувалися їх роботи, вони залишили у кабінеті №11. У понеділок, коли вони прийшли на роботу, охоронці запитали, чи йдуть вони до кабінету №11, на що відповіли, що ні, оскільки він опечатаний і вони там працювати більше не будуть. Кабнет №11 був під охороною. Їм повідомили , що відтепер вони будуть працювати у кабінеті №30, дали від нього ключі. У кабінеті №30 був один лише стіл і чотири стільці. З ними у цей момент було ще двоє працівників ДП «Криворізька теплоцентраль», які у подальшому були переміщені до кабінету в якому працювали працівники відділу претензійно позовної роботи, а вона і позивач залишись у кабінеті №30. Кабінет №30 був не придатний для виконання будь якої роботи. Вона та позивач написали заяви на імя генерального директора з проханням забезпечити належні умови праці, при цьому жодної відповіді не отримали. 03 лютого 2017 року, вийшовши на роботу після лікарняного, жодних змін не відбулося, у кабінеті №30 все було змін, там знаходився один стіл і чотири стільці. Зрозумівши, що умови їх праці для виконання посадових обовязків не зміняться, а тому іншого виходу, окрім написання заяви про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у них не було. Вони намагалися достукатися до керівництва з тим, що вони бажають працювати, тільки забезпечте їм відповідні умови. [PERSON] зверталась до керівника з питанням щодо порушення її трудових прав. Жодних розпоряджень або наказів щодо переміщень робочих місць не було. З іншими працівниками підприємства, які звільнились через ті самі підстави вони підтримують спілкування. Домовленості щодо звернення з позовами проти підприємства між ними не має. На теперішній час вона працює на підприємстві, оскільки поновлена за рішенням суду. Суд вислухавши пояснення сторін, свідка [PERSON], дослідивши письмові докази вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Так, згідно зі ст. 3\~ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст. ст.\~11,\~15 ЦК України\~цивільні права і обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в\~ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно\~статті 38 КЗпП України\~працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 16 жовтня 2014 року позивачка була прийнята у відділ зі стягнення заборгованості ДП «Криворізька теплоцентраль», правонаступником якого є ПАТ «Криворізька теплоцентраль» (а.с. 33-35) на посаду спеціаліста з претензійно-позовної роботи II категорії. 01 липня 2015 року переведена спеціалістом з претензійно-позовної роботи І категорії відділу зі стягнення заборгованості. 15 жовтня 2015 року у зв'язку зі змінами в структурі та штатному розкладі підприємства переведена юрисконсультом І категорії юридичного відділу. 16 листопада 2015 року переведена на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу. 25 жовтня 2016 року переведена в групу по претензійно-позовній роботі на посаду провідного спеціаліста з претензійно-позовної роботи-керівник групи. 03 лютого 2017 року була звільнення на підставі частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 7-9). Генеральний директор ДП «Криворізька теплоцентраль» [PERSON], приступивши 16.01.2017 року до виконання своїх обов'язків, проводила внутрішню перевірку фінансово-господарської діяльності підприємства за період керування підприємством [PERSON], а саме: з 25 жовтня 2016 року по 13 січня 2017 року та нею було надано розпорядження надати звіти щодо проведеної роботи Головного юрисконсульта та групи по претензійно-позовній роботі, яка підпорядкована Головному юрисконсульту, за період з 25 жовтня 2016 року по 13 січня 2017 року, що не заперечувалось сторонами у судовому засіданні. [PERSON], своїм листом від 23.01.2017 року, вхід. №55 «Про надання інформації» повідомила керівника підприємства [PERSON] про проведену роботу, як керівника групи по претензійно-позовній роботі за період з 25 жовтня 2016 року по 13 січня 2017 року, посилаючись на те, що у попереднього керівника підприємства не було питань, чи зауважень щодо її роботи (а.с. 11). Посадові обов'язки позивачки [PERSON] були тимчасово визначені згідно Розпорядження в.о. генерального директора [PERSON] від 26.10.2016 року № ОР-35 «Про тимчасове виконання обов'язків» у зв'язку із змінами у штатному розкладі виведенням структурного підрозділу "Юридичний відділ», введенням посади Головного юрисконсульта та групи по претензійно-позовній роботі, відповідно до Наказу №496 від 24.10.2016 року (а.с. 47-48), а саме на позивача тимчасово покладені обов'язки начальника юридичного відділу в частині організаційно - розпорядчих функцій на головного юрисконсульта [PERSON], а в частині контролю претензійно-позовної роботи на провідного спеціаліста групи по претензійно-позовній роботі - керівника групи [PERSON] (а.с. 49). З 24 січня 2017 року по 02 лютого 2017 року [PERSON] знаходилась на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності Серії АДБ № 657410 від 24.01.2017 року, діагноз: гострий бронхіт, стати до роботи 03 лютого 2017 року (а.с.38). 03 лютого 2017 року позивачка [PERSON] подала заяву про звільнення її з займаної посади за ч.3. ст.38 КЗпП України, подавши заяву в канцелярію ДП «Криворізька теплоцентраль», за вх. №147 (а.с.12). Наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) від 03.02.2017 року № 32-к ДП «Криворізька теплоцентраль» позивач - [PERSON], провідний спеціаліст з претензійно-позовної роботи - керівник групи з претензійно-позовної роботи з 03 лютого 2017 року звільнена за власним бажанням, за ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 13). Відповідно до статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 141 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Згідно ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно положень ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов'язком держави. Згідно Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Таким чином, закріплення за державою обов'язку забезпечення прав і свобод людини дає можливість, у випадку порушення останніх, звернутися до суду з метою їх захисту та відновлення, а також за компенсацією шкоди, завданої таким порушенням. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 4 від 01 квітня 1994 року, № 18 від 26 жовтня 1995 року, № 15 від 25 травня 1998 року в пункті 12 роз'яснено: «по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору». Також зазначені правовідносини закріплені в декларації з прав людини: кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі та сприятливі умови праці та на захист від безробіття, та недопущення будь якої дискримінації також і у сфері праці та зайнятості, всі трудящі мають право на рівні можливості та рівне ставлення до них при вирішенні питань про працевлаштування та професію без дискримінації за будь якими ознаками. Згідно\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін. Відповідно до\~ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2\~ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до\~ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд зазначає, що позивач - [PERSON] звільнилась за власним бажанням, надавши роботодавцю - Державному підприємству «Криворізька теплоцентраль» особисто, через канцелярію, заяву від 03.02.2017 року, вх. № 147, в якій просила звільнити її за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю та умов Колективного договору з 03 лютого 2017 року та виплатити компенсацію за невикористану додаткову відпустку. Заява підписана особисто позивачем - [PERSON] У відповідності до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 31 жовтня 2012 року та в інших постановах про те, що за змістом\~ст. 38 КЗпП України\~працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Трудовий договір може бути припинено, а працівника звільнено з роботи лише з підстав і в порядку, визначених законодавством про працю. Звільнення з ініціативи працівника, яке часто називають "звільненням за власним бажанням", є найпоширенішою підставою припинення трудових відносин. Разом з тим, роботодавець може розірвати трудовий договір з працівником тільки на підставах, передбачених законодавством про працю. Подання працівником заяви про звільнення є обовязковою умовою розірвання трудового договору за цією підставою, а двотижневий строк обчислюється саме з дати фактичного попередження роботодавця, а не з дати, що вказана у заяві, - тобто з часу, коли ця заява опиниться у роботодавця чи посадової особи, яка є його уповноваженим представником (керівника підприємства), а не з того числа, коли працівник її напише. З Наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) від 03.02.2017 року № 32-к ДП «Криворізька теплоцентраль» позивачка [PERSON] ознайомилась особисто 03.02.2017 року, про що свідчить особистий підпис на цьому наказі (зворотній бік). Погодження Наказу від 03.02.2017 р. №32-к службами, структурними підрозділами ДП «Криворізька теплоцентраль» зроблено 03.02.2017 року, про що на зворотній стороні наказу також є підписи керівників підрозділів та служб. Трудова книжка отримана [PERSON] в день звільнення 03.02.2017 року, про що свідчить особовий підпис в Книзі обліку № 2 руху трудових книжок та вкладишів до них на ДП «Криворізька теплоцентраль». Копію Наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 03.02.2017року № 32-к позивачка отримала в день звільнення 03.02.2017 року, про що свідчить особовий підпис в Журналі реєстрації наказів про прийняття та звільнення (особовий склад) тривалого терміну зберігання на ДП «Криворізька теплоцентраль». Також, як убачається зі фотознімків, доданих до заперечень (а.с. 42-46) кабінет №30, що розташований на першому поверсі адмінбудівлі ДП «Криворізька теплоцентраль» за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Електрична, 5, обладнаний необхідними для роботи засобами. Інших доказів, які б свідчили про неналежність умов праці, суду не надано. Суд відхиляє доводи позивача про неналежність умов праці, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. Також суд вважає недостатніми доказами для вирішення справи на користь позивача показання допитаного свідка [PERSON], оскільки остання була звільнена з підприємства відповідача за аналогічними обставинами, працюючи на вказаному підприємстві на теперішній час, представляє у суді інтереси бувших працівників ПАТ «Криворізька теплоцентраль», має процесуальну заінтересованість у вирішенні справи та дані пояснення спростовуються іншими матеріалами справи у сукупності та законодавством. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що Державним підприємством «Криворізька теплоцентраль» виконано всі вимоги законодавства щодо реалізації волевиявлення бажання працівника [PERSON] щодо звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки саме позивач пов'язував своє звільнення за власною ініціативою за ч. 3 ст.38 КЗпП України, а тому підстави для задоволення питання про поновлення працівника на роботі відсутні, адже у будь-якому випадку звільнення [PERSON] відбулося саме за її ініціативою. Відповідно до положень\~ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати по сплаті судового збору необхідно компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного, ст. 38,40, 42, 43, 49-2, 235, 237-1 КЗпП України,

Outcome: dismissed