Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

У квітні 2017 року представник позивача [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором позики від 18.03.2010 року в розмірі 8 519 464 грн. 25 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], жилою площею 115,9 кв.м., загальною площею 162,8 кв.м. вартістю 5 429 000 грн., яка належить на праві власності [PERSON] на основі договору дарування, посвідченого ПН ХМНО Лавінда Н.О. 11.03.2010 року за реєстровим № 944 шляхом визнання права власності на вказану квартиру за позивачем. Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 31 липня 2017 року позов [PERSON] задоволено. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором позики від 18.03.2010 року в розмірі 8 519 464 грн. 25 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], житловою площею 115,9 кв.м., загальною площею 162,8 кв.м. вартістю 5 429 000 гривень, яка належить на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О. 11.03.2010 року, реєстр №944, шляхом визнання права власності на вказану квартиру за [PERSON]. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON], на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 640 грн., тобто по 320 грн. з кожного. В апеляційній скарзі представник [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі. В обгрунтування скарги посилається на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Суд першої інстанції задовольнив позов, незважаючи на те, що визнання права власності на нерухоме майно можливо тільки в позасудовому порядку, чим порушив норми Закону України «Про іпотеку» та умови іпотечного договору. Судом першої інстанції не враховано інтересів дитини, адже вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, якого матеріали справи не містять. Посилається на порушення судом першої інстанції ст. 10, 12, ч. 1 ст. 31 ЦПК України. В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскільки мінлива судова практика з цього питання, факт проживання малолітньої дитини не звільняє її батьків від обов"язку виконувати боргові зобов"язання.Під час розгляду справи слід виходити з дійсних обставин справи. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам закону, оскільки висновок суду не відповідає обставинам справи і суд дійшов його з порушенням норм матеріального і процесуального права. Судовим розглядом встановлено, що 18 березня 2010 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, за умовами якого позивач передав у власність [PERSON] 2 424 000 грн., що становило еквівалент 303 000 доларів США, які останній зобов'язався повернути позивачу в строк до 25 грудня 2012 року, але не менше ніж 40 000 грн., що є еквівалентом 5000 доларів США, в квартал. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 18 березня 2010 року позивач та відповідач [PERSON] уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Лавінда Н.О. за р. №1036, за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку позивачу належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS]. За вказаним договором позики, відповідач повернув позивачу в рахунок погашення заборгованості за договором позики частину боргу в розмірі 39 650 грн., що становило еквівалент 5000 доларів США. В іншій частині зобов'язання залишилось не виконаним. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24.11.2015 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в загальному розмірі 2 347 207,25 грн., та в рахунок погашення боргу [PERSON] було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах з початковою ціною, узгодженою сторонами в Договорі іпотеки від 18.03.2010 року, та що дорівнює 2 424 000 грн. та вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25.10.2016 року вказане рішення суду в частині стягнення заборгованості було скасовано та прийнято нове рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 18.03.2010 року в загальному розмірі 8 519 464 грн. 25 коп., та змінено рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - на зазначену квартиру шляхом продажу квартири на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ «Про виконавче провадження» за початковою ціною 5 429 000 грн., та вирішено питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.06.2017 року, рішення апеляційного суду Харківської області від 25.10.2016 року в частині розміру стягнутої заборгованості за договором позики та розподілу судових витрат залишено без змін. В іншій частині рішення нижчестоящих судів не оскаржувалось. На виконання вказаного рішення суду позивачем було отримано виконавчий лист по справі, за яким було відкрито виконавче провадження, але його виконання не почалось, оскільки на адресу державного виконавця надійшов лист заступника директора Департаменту - начальника Управління служб у справах дітей, в якому УССД ДПСП ХМР як представник органу опіки та піклування заперечує проти реалізації квартири, оскільки це призведе до порушення житлових прав малолітньої [PERSON] У зв'язку з чим, державний виконавець ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області повернув виконавчий лист стягувачу, тобто позивачу по справі , тому, що згідно довідки, виданої КП «Жилкомсервіс» від 09.09.2014 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані відповідачі разом зі своїми дітьми [PERSON] та малолітньою [PERSON], [INFO] Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з положеннями частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. З таким висновком суду, судова колегія не погоджується з наступних підстав. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові №6-2967цс16 від 22 березня 2017 року. Враховуючи, встановлені обставини справи, норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, положення судової практики, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні позову [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки слід відмовити, оскільки такий спосіб задоволення вимог іпотекодежателя є позасудовим способом врегулювання питання звернення стягнення на предмет іпотеки і такий спосіб захисту порушеного права не відповідає вимогам ст. 16 ЦК України, оскільки суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання у такий спосіб. Крім того, судова колегія враховує наявність набравшего законної сили рішення Апеляційного суду Харківської області від 25.10.2016 року про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь [PERSON] за договором позики від 18.03.2010 року в загальному розмірі 8 519 464 грн. 25 коп., та звернення стягнення на предмет іпотеки - на зазначену квартиру шляхом продажу квартири на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ «Про виконавче провадження» за початковою ціною 5 429 000 грн., яке в силу ст.14 ЦПК України є обов"язковим для виконання.

Outcome: dismissed