Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 22.11.2016 року у сумі 27874,97 грн., яка складається з наступного: 21101,16 грн. заборгованість за кредитом; 3107,16 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3558,73 грн. заборгованість за пенею та комісією; 107,92 грн. штраф, а також понесені судові витрати. Свій позов мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 22.11.2016 р. відповідач отримав кредит в сумі 23108,95 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 24,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. При цьому сторони передбачили, що погашення заборгованості здійснюється кожного місяця з «01» по «25» число шляхом сплати щомісячного платежу. Однак, умов укладеного договору відповідач належним чином не виконав, у звязку із чим утворилася заборгованість, яка станом на 14.08.2017 року становить 27874,97 грн., яка охоплює: 21101,16 грн. заборгованість за кредитом; 3107,16 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3558,73 грн. заборгованість за пенею та комісією; 107,92 грн. штраф. Представник позивача в судове засідання не зявився. Зі змісту позовної заяви та клопотання представника позивача видно, що останній просить у випадку його неявки розглядати справу у його відсутності, при цьому вказав, що проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання двічі підряд не зявився, хоча належним чином повідомлявся про день і час розгляду справи. Таким чином, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, про що судом винесено ухвалу. Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу. Оцінивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення із наступних підстав. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 22.11.2016 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем з метою створення сприятливих умов для виконання останнім зобов'язань за кредитним договором № SAMDN52000087052148\~\~від 14.05.2013 2013 року, укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. Згідно п. 2.1 Генеральної угоди\~\~Банк надав відповідачу строковий споживчий кредит в сумі 23108,96 грн. на строк 24 місяці з 22.11.2016 року по 30.11.2018 року, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 2 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом . В свою чергу відповідач, зобовязався починаючи з «1» по «25» число кожного місяця сплачувати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 1221,8 грн. Згідно розрахунку, наданого ПАТ КБ «ПриватБанк», станом на 14.08.2017 року заборгованість відповідача за цим договором становить 27874,97 грн., яка складається з наступного: 21101,16 грн. заборгованість за кредитом; 3107,16 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3558,73 грн. заборгованість за пенею та комісією; 107,92 грн. штраф. П.1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). В силу приписів ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як передбачено ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України надано право позикодавцю у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язання за договором стосовно повернення позики частинами, в разі прострочення повернення чергової частини, вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів відповідно умов договору. Оскільки відповідачем не було дотримано умов укладеного договору, тобто зобовязання не були виконані належним чином відповідно до умов договору та чинного законодавства, суд вважає, що з нього слід стягнути заборгованість за кредитом в розмірі 21101,16 грн. та проценти за користування кредитом в сумі 3107,16 грн. Щодо вимоги про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов"язання та штрафів суд виходить з наступного. Як передбачено ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. У п. 2.2 генеральної угоди сторони визначили, що згідно з ст.212,611,651 ЦК України при порушенні позичальником термінів погашення заборгованості, вказаній у цій Генеральній угоді, Умовах та правилах, більше ніж на 31 день, за зобовязаннями, термін яких не настав, терміном повернення кредиту вважається 32-ий день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 1471,07 грн. Пунктом 2.8 цієї угоди також передбачено, що за порушення позичальником зобов'язань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та Правилах, за кожен день прострочення. Разом із тим, відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Зважаючи на вищевикладене, враховуючи, що позивач не надав розрахунку пені, оскільки наданий розрахунок заборгованості містить загальну суму комісії та пені, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача пені слід відмовити, стягнувши штраф. З приводу вимоги позивача про стягнення комісії, суд вважає за необхідне зазначити наступне. З\~рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року\~\~\~№15-рп/2011\~вбачається, що положення пп. 22, 23 ст.\~1, ст.\~11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4\~ст. 42 Конституції України\~треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Умовами договору передбачено плату за обслуговування кредиту, за надання якої можливе встановлення комісії,\~однак позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу.До того ж сума комісії позивачем не визначена, так як уже зазначалося вище, у суму комісії включено пеню. Відтак враховуючи наведене ,суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в частині стягнення комісії. З огляду на наведене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, а саме з відповідача слід стягнути 24316,24 грн., з них: 21101,16 грн. заборгованість за кредитом; 3107,16 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 107,92 грн. штраф. В решті позову слід відмовити за необґрунтованістю. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати, які складаються із судового збору. При цьому суд виходить із мінімальної ставки судового збору та вважає за необхідне стягнути з відповідача 1600 грн.

Outcome: partial