Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

01 червня 2020 р. до суду надійшла позовна заява [PERSON] , як законного представника [PERSON] , [INFO] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав. 04 червня 2020 р. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси було відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 10 липня 2020 р. через канцелярію суду надійшло клопотання від представника Позивача про залучення третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради. 21 вересня 2020 р. до суду через канцелярію надійшла уточнена позовна заява. З урахуванням позовних вимог, Позивач просила: позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно його сина - [PERSON] , [INFO] . 12 листопада 2020 року до суду надійшло клопотання представника Позивача про долучення до матеріалів справи висновку Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] за вих. № 01-11/1871/1 від 28.10.2020 р. Представник Позивача до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, надав до суду заяву, по якій просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав та не заявляв. Представник Служби у справах дітей Одеської міської ради до суду не з`явився, жодних заяв або клопотань не надходило. Представник Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 28.10.2017 р. [INFO] . Позивач народила дитину, [PERSON] . У Свідоцтві про народження [PERSON] , серія [NUMBER] від 24.10.2018 р., в графі «батько» дитини зазначений [PERSON] . Згідно копії перекладу з російської мови на українську паспорту Російської Федерації № [NUMBER] від 15.04.2010 р., засвідченою приватним нотаріусом Василенко Оленою Вікторівною та зареєстровану в реєстрі за № 7044, Відповідач є громадянином Російської Федерації. Відповідач 27 листопада 2017 року отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні № [NUMBER] , строк дії якої закінчився 27 листопада 2018 р. Від спільних знайомих Позивач дізналась, що у жовтні 2018 року Відповідач виїхав до країни громадянства та до теперішнього часу на територію України не повернувся. 02 серпня 2019 року за рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/13191/19 шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано. 14 серпня 2019 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/605/19 місце проживання малолітнього [PERSON] визначено разом із його матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 23 квітня 2019 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/3363/19 вирішено стягнути з [PERSON] на користь законного представника дитини, - [PERSON] аліменти на утримання дитини у період з 25.02.2019 р. по 18.09.2036 р. у розмірі 3 000,00 грн на місяць. Відповідно до Розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, виданої Першим Приморським відділом Державної Виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 17.03.2020 р., станом на 17.03.2020 р. заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів складала 40 645,16 грн. Станом на 01.07.2020 р., відповідно до Розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, виданої Першим Приморським відділом Державної Виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 30.06.2020 р., заборгованість [PERSON] із сплати аліментів вже складала 51 000,00 грн. Як вбачається із довідки № 333 від 26.06.2020 р., наданої КНП «ДМП № 3» ОМР, дитина [PERSON] перебуває на диспансерному обліку у лікаря-педіатра КНП «ДМП № 3» ОМР із діагнозом: вторинна лактозна недостатність, диспанкреатизм, дисбакретіоз. Постійно проходить обстеження та лікування. Під час відвідування дитиною лікаря-педіатра та при викликах додому, з дитиною знаходилась тільки матір. Окрім цього, [PERSON] разом із своєю матір`ю є пацієнтами ТОВ «Дім медицини» відповідно до Договору АА № 000024 від 16.04.2019 р. добровільного медичного обслуговування (постачання послуг з охорони здоров`я). Згідно декларації № 0001-525Р-ТМ00 від 29.03.2019 р., законним представником [PERSON] у ТОВ «Дім медицини» є Позивач. На підтвердження відсутності участі батька у житті дитини, до позовної заяви додані пояснення осіб, що мають безпосередній контакт із Позивачем та малолітнім [PERSON] , а саме: хатньої робітниці, управляючого будинком та няні. Із наданих пояснень вбачається, що Відповідач з 2018 року не проживає разом із Позивачем та своєю дитиною. [PERSON] жодним чином не приймає участі у вихованні сина, не турбується про стан його здоров`я, про фізичний та духовний розвиток дитини, не надає матеріального забезпечення дитини, не спілкується з нею. Із висновку Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] за вих. № 01-11/1871/1 від 28.10.2020 р. вбачається, що Службою у справах дітей Одеської міської ради з метою з`ясування думки Відповідача щодо позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина, було направлено лист за встановленою адресою проживання Відповідача. Водночас, було також направлено лист на адресу Генерального консульства Російської Федерації в Одесі, щодо сприяння у вирішенні вищезазначеного питання. Позивач повідомила Службу у справах дітей Одеської міської ради, що 07 вересня 2020 р. при телефонній розмові із Відповідачем, останній зазначив, що ним було отримано лист від Служби у справах дітей Одеської міської ради стосовно позбавлення його батьківських прав. Однак, станом на 16.10.2020 р., Відповідач особистої думки з означеного питання до Служби у справах дітей Одеської міської ради не надав. Окрім цього, Службою у справах дітей Одеської міської ради було встановлено наступне: - всі питання, щодо виховання дитини вирішуються матір`ю [PERSON] , що в письмовому вигляді підтверджують сусіди та знайомі; - під час обстеження та лікування дитини з ним постійно перебуває лише мати [PERSON] ; - [PERSON] та малолітній [PERSON] зареєстровані та проживають за однією адресою; - заборгованість Відповідача із виплати аліментів на утримання дитини станом на 01.07.2020 р. складає 51 000,00 грн; - [PERSON] зареєстрована, як фізична особа-підприємець, має постійний дохід; - за результатами відвідування місця проживання Позивача та малолітнього [PERSON] Одеським міським центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді та Службою у справах дітей Одеської міської ради зроблено висновок, що дитина забезпечена всім необхідним для свого розвитку у відповідному віці; - за даними Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Одеса) не виявленого актового запису про державну реєстрацію смерті [PERSON] . Згідно із ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Сімейний кодекс України детально регулює питання застосування такого засобу захисту дитини, її прав та інтересів від посягань з боку її власних батьків, як позбавлення батьківських прав. Згідно із ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. З огляду на зміст п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, позбавлення батьківських прав може застосовуватися лише тоді, коли батьки не просто не виконують свої обов`язки по вихованню дитини, а й ухиляються від їх виконання, тобто за умови доведення винної поведінки того з батьків, який свідомо нехтує здійсненням своїх обов`язків, передбачених ст.150 СК України. Відповідно до п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення дітей до батьків. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав щодо дитини, яка не досягла 18 років і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення від виконання обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток, як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних, інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм маралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд при ухваленні рішення враховує практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини (постанова Верховного Суду України у справі № 343/1500/15-ц від 30 травня 2018 року): Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини, об`єктом статті 8 вказаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вищевикладене, враховуючи надані докази, які свідчать, що Відповідач не піклується про фізичний та духовний розвиток свого сина [PERSON] , не забезпечує його матеріально, участі у його вихованні не приймає, не забезпечує його необхідним навчанням, що в сукупності суд розцінює як ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. На думку суду, зазначене вказує на свідоме небажання Відповідача належним чином виконувати батьківські обов`язки, піклуватись про дитину та займатись її вихованням. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] та позбавлення [PERSON] батьківських прав, відносно його сина [PERSON] . Задовольняючи позовні вимоги, суд виходить з повноти та беззаперечності доказів, достатніх для ухвалення рішення у відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Outcome: approved