Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до Комунального закладу Городоцької районної ради «Городоцька центральна районна лікарня», Головного лікаря КЗ ГРР «Городоцької центральної районної лікарні» Фалинського Павла Омельяновича про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 32299,80 грн. та моральної шкоди , завданої внаслідок затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 30 000 грн. Вподальшому, в черговому судовому засіданні від 09 липня 2014 року, представник позивача позовні вимоги, в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, уточнила , виходячи з кількості робочих днів, а саме з 31.05.2013 року по 09.07.2014 року включно, в розмірі 36632 (тридцять шість тисяч шістсот тридцять дві) грн. 70 коп. В обгрунтуванні своїх позовних вимог покликається на те, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30.05.2013 року , скасовано наказ № 140к від 26.12.2011 року, виданий головним лікарем Комунального закладу Городоцької районної ради «Городоцька центральна районна лікарня» Фалинським П.О., про звільнення з роботи [PERSON] з 17.01.2012 року за п.1 ст. 40 КЗпП. Скасовано також наказ № 58-к від 23.05.2012 року, виданий виконуючим обов»язки головного лікаря Комунального закладу Городоцької районної ради « Городоцька центральна районна лікарня» Матківським А., про звільнення [PERSON] з 23.05.2012 року, у зв»язку із скороченням штату за п.1 ст. 40 КЗпП України. Цим же рішенням суду [PERSON] поновлено на посаді заступника головного лікаря з медсестринства Комунального закладу Городоцької районної ради «Городоцька центральна районна лікарня», стягнуто з Комунального закладу Городоцької районної ради «Городоцька центральна районна лікарня» в користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. Дане рішення набуло законної сили. 31 травня 2013 року позивач звернулась до відповідача із заявою про поновлення її на роботі на підставі рішення суду. У звязку з небажанням добровільного виконання судового рішення, 04 червня 2013 року було відкрито виконавче провадження про примусове виконання рішення суду за виконавчим листом по вказаній справі, проте рішення суду від 30.05.2013 року, в частині поновлення її, [PERSON], на роботі, виконано не було. 24 грудня 2013 року позивач повторно звернулась до відповідача із заявою про поновлення її на роботі, однак відповідачем в усній формі було відмовлено виконувати рішення суду, у зв»язку із скороченням посади «головного лікаря з медсестринства». Час затримки виконання рішення суду в частині поновлення позивачки на роботі , відповідно до уточнених позовних вимог становить 279 робочих днів (з 31.05.2013 року по 09.07.2014 року). Згідно довідки про доходи № 164 від 30.07.2012 року у листопаді та грудні 2011 року заробітна плата позивачки становила 2795,33 грн. та 2981,67 грн., що складає 5777,00 грн., та робочих днів 44, (5777,0 грн. :44= 131,30 грн) - середньоденний заробіток. А отже стягненню підлягає компенсація яка визначається: 279Х131,30 = 36632,70 грн. З моменту звільнення її з роботи вона, позивач, залишилась без засобів для існування, в неї неодноразово підвищувався тиск, через, що вона неодноразово змушена була звертатись до лікаря та навіть лягати в лікарню. Вона втратила нормальні життєві зв»язки та змушена прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. Просить стягнути завдану моральну шкоду в розмірі 30 000 ( тридцять тисяч) гривень. В судовому засіданні позивач та її представник уточнені позовні вимоги підтримали, пояснення дали аналогічні викладеним в позовній заяві, додатково пояснили, що рішення Франківського районного суду м.Львова виконане лише в частині стягнення із відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, проте позивача на роботі поновлено не було, а тому відповідно до ст.. 237 КЗпП України, матеріальна відповідальність покладена на службову особу, винну в незаконному звільненні. Просять уточнені позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача - Комунального Закладу Городоцької районної ради «Городоцька центральна районна лікарня», як і відповідач Фалинський Павло Омельянович в чергове судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили, хоч належним чином повідомлялась про час та місце слухання справи. В попередніх судових засіданнях представник відповідача - Комунального Закладу Городоцької районної ради «Городоцька центральна районна лікарня» позовні вимоги заперечила, покликаючись на письмові пояснення , в яких просить в позовних вимогах позивача відмовити за безпідставністю та недоведеністю таких. Отримавши рішення суду від 30.05.2013 року та заяву [PERSON] від 31.05.2013 року, відповідач запропонував позивачу працевлаштування на наявні, станом на 05.06.2013 року посади, що були зазначені в службовій записці начальника відділу кадрів лікарні. Проте остання від роботи на запропонованих посадах відмовилась, що підтверджується актом від 05.06.2013 року.. Відповідачем приймались міри до виконання рішення суду в частині поновлення на роботі позивача, що підтверджується листом направленим на адресу засновника лікарні, який здійснює фінансування, із проханням виділення коштів для введення посади заступника головного лікаря з медсестринства, проте прохання задоволено не будло. 16.01.2014 року відповідачем повторно письмово було запропоновану позивачу працевлаштування на вільних посадах, що підтверджується надісланим листом на її адресу. Вважає, що відповідачами не було заподіяно жодних моральних страждань позивачу, оскільки ними приймались міри до виконання рішення суду, і вони не можуть нести відповідальність по відшкодуванню шкоди, яка ними не заподіяна. Відповідач Фалинський О.П. в судовому засіданні проти позову заперечив, підтримав позицію представника відповідача КЗ ГРР «Городоцької центральної лікарні» , викладену в письмових запереченнях. Просить в позові відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю такого. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд приходить до висновку, що позовна заява з уточненими позовними вимогами підлягає до часткового задоволення. Так, судом встановлено, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 30.05.2013 року , скасовано наказ № 140к від 26.12.2011 року, що був виданий головним лікарем Комунального закладу Городоцької районної ради «Городоцька центральна районна лікарня» Фалинським П.О. про звільнення з роботи [PERSON] з 17.01.2012 року за п.1 ст. 40 КЗпП. Цим же рішенням суду скасолвано також наказ № 58-к від 23.05.2012 року, що був виданий виконуючим обов»язків головного лікаря Комунального закладу Городоцької районної ради « Городоцька центральна районна лікарня» Матківським А., про звільнення [PERSON] з 23.05.2012 року, у зв»язку із скороченням штату за п.1 ст. 40 КЗпП України, Рішенням суду, [PERSON] поновлено на посаді заступника головного лікаря з медсестринства Комунального закладу Городоцької районної ради «Городоцька центральна районна лікарня», стягнуто з Комунального закладу Городоцької районної ради «Городоцька центральна районна лікарня» в користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. (а.с.4-5) Дане рішення оскаржувалось в апеляційному порядку, проте Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 04.11.2013 року залишено без змін, та набрало законної сили. ( а.с.8) Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 31.05.2013 року, позивач звернулась до відповідача із заявою про поновлення її на роботі на підставі рішення суду. (а.с.11) 04.06.2013 року, на підставі виконавчого листа по вказаній справі, відкрито виконавче провадження про примусове виконання рішення суду, проте рішення суду від 30.05.2013 року в частині поновлення [PERSON] на роботі, виконано не було.(а.с.12) 24.12.2013 року позивач повторно звернулась до відповідача із заявою про поновлення її на роботі, однак відповідачем в усній формі було відмовлено виконувати рішення суду, у зв»язку із скороченням посади « заступника головного лікаря з медсестринства». Відповідно до ст.. 236 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Під час розгляду справи судом встановлено, що рішення Франківського районного суду м.Львова від 30.05.2013 року в добровільному порядку, з дотриманням вимог ст.. 235 КЗпП України, відповідачем не виконано, у зв»язку із чим позивач була змушена звернутись до суду. Отже, уточнені позовні вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогул є правомірними та підлягають до часткового задоволення, тобто стягненню компенсації з роботодавця. Що стосується позовних вимог до головного лікаря Фалинський О.П., то такі задоволенню не підлягають, оскільки позиивач не довела персональної вини відповідача. Кроім того, у випадку встановлення такої вини роботодавцем, останній вправі буде звернутися з регресним позовом. Визначаючи розмір середньомісячного заробітку, суд бере до уваги, що такий встановлено попередніми рішеннями суд та відповідає розрахунку, проведеному відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати". Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно із п. 5 вказаного Порядку, нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати, заробітна плата провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п.8 Порядку). Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача, повинна бути нарахована за кількістю робочих днів за період вимушеного прогулу, який виник з підстав невиконання відповідачем судового рішення про поновлення позивача на роботі. Середньомісячна заробіцтна плата встановлена попередніми судовими рішеннями. Що стосується кількості днів, вимушеного прогулу,, то суд приймає ту кількість, яка вказана предсотавником позивача, оскільки вона підрахована відповідно до вимог, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, Відтак, суд визнає здійснений представником позивача розрахунок компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 36632 ( тридцять шість тисяч шістсот тридцять дві) грн. 70 коп. , що відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, що також не заперечується відповідачем. Суд відхиляє вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу із відповідачів солідарно, оскільки остання перебувала в трудових відносинах із юридичною особою Комунальний заклад Городоцької районної ради «Городоцька центральна районна лікарня», а не із посадовою особою головним лікарем Фалинським Павлом Омельяновичем, а тому стягнення слід провести із відповідача - 1 - Комунального закладу Городоцької районної ради «Городоцька районна рада «Городоцька центральна районна лікарня», що і зазначалося вище. Вирішуючи питання позовних вимог у вигляді моральної шкоди, то позовні вимоги в цій частині, слід задовольнити частково, оскільки позивач не довела своїх страждань, як на її думку, вчинених відповідачами. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі,якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст..23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення її права. Моральна шкода, серед іншого, полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її родини. Згідно ст..1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою яка її завдала, за наявності її вини. Зазначене вбачається також з п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди. Проте, при вирішенні питання моральної шкоди , судом враховується і той факт, що позивачем не вживалось достатньо заходів до виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 30.05.2013 року, а саме шляхом звернення до державної виконавчої служби, в порядку передбаченому Законом України « Про виконавче провадження», а тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, слід задоволити частково, стягнувши із відповідача Комунального закладу Городоцької районної ради «Городоцька центральна районна лікарня» на користь позивача 2000 (дві тисячі) гривень. За умовами ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивач при зверненні до суду з даним позовом від сплати судового збору звільнений законом. Таким чином, судовий збір за розгляд даної справи в сумі 366, 32 грн., підлягає стягненню з відповідача - Комунальний заклад Городоцької районної ради «Городоцька центральна районна лікарня», . На підставі наведеного,

Outcome: approved