Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Запорізької міської ради, треті особи: Департамент житлово-комунального господарства Запорізької міської ради, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у Запорізькій області про зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування позову зазначав, що він зареєстрований та з 1982 року мешкає за адресою: [ADDRESS]. Дана квартира була надана йому та його дружині під час роботи на підприємстві «Житлово-комунальна контора треста «Запоріжметалургмонтаж», відповідно до ордеру №144 від 06.05.1982 року. Відповідно до архівної довідки №01-32/В-0696 від 29.04.2014 року структурні підрозділи тресту «Запоріжметалургмонтаж» з вересня 1992 року стали самостійними юридичними особами, якими до цього не були. У зв'язку з цим радами трудових колективів підприємств-орендаторів на добровільній основі було створено асоціацію орендних підприємств «Запоріжметалургмонтаж», яка в 1995 році була перетворена в ТОВ Асоціація «Запоріжметалургмонтаж». Відповідно до листа ліквідатора підприємства ТОВ Асоціація «Запоріжметалургмонтаж» №165 від 03.02.2014 року, постановою Господарського суду Запорізької області від 22.08.2005 року ТОВ Асоціація «Запоріжметалургмонтаж» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. При зверненні до Департаменту житлово-комунального господарства Запорізької міської ради з приводу виключення вказаної квартири із числа службових, відповіддю від 19.12.2013 року позивача було повідомлено, що для вирішення цього питання, необхідно надати клопотання вищезазначеного підприємства або документи про його ліквідацію, підстави для виключення вищезазначеної квартири із числа службових відсутні. Крім того, зазначив, весь цей він повністю сплачує комунальні платежі, здійснює за власні кошти, як капітальний, так і поточний ремонт цієї квартири. Посилаючись на вказані обставини, просив суд зобов'язати виконком Запорізької міської ради прийняти рішення про виключення із розряду службових квартиру [ADDRESS]. У судове засідання позивач, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи неодноразово не з'являвся, звертався до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність. Ухвалами суду явка позивача визнавалася обов'язковою, проте до судового засідання він так і не з'явився, причини неявки до суду не повідомив. Представник відповідача та третіх осіб в судове засідання не з'явилися, раніше від них надійшли заперечення та пояснення на позов. Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступних висновків. Як передбачено ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з наданих суду документів, рішенням виконавчого комітету Заводської районної ради народних депутатів від 15.04.1982 року за № 146, однокімнатну квартиру [ADDRESS], включено до числа службової житлової площі та закріплено за ЖК конторою треста „Запоріжметалургмонтаж". Згідно наказу від 29.04.1982 року за №39 „Про розподіл житлової площі", службову однокімнатну квартиру [ADDRESS] виділено слюсарю ДУ-2 [PERSON] 06.05.1982 року виконавчим комітетом Запорізької міської ради народних депутатів було видано ордер № 144 ЖКГ тр. „Запоріжметалургмонтаж" на право заняття квартири (службової) [ADDRESS]. Відповідно до паспорта СВ 637012 виданого Орджонікідзевський РВ УМВС України в Запорізькій області 11.07.2002 року, громадянин [PERSON], [INFO]. зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 09.07.1982 року. Згідно із ст. 4, 5 ЖК Української РСР, жилі будинки і жилі приміщення в будівлях, що належать державі, є державним житловим фондом. Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад народних депутатів. Відповідно до ч.1 ст. 118 ЖК Української РСР та п.1 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Пунктом 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37, встановлено процедуру виключення жилого приміщення з числа службових. Так, вказане виключення провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Згідно п. 6 зазначеного Положення, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виходячи з вищевикладених норм законодавства, судом не встановлено та позивачем [PERSON] не надано суду достатніх доказів набуття права заняття спірної житлової площі, проживання у цій квартирі, сплати комунальних послуг, проведення капітального та поточного ремонтів, зокрема: позивачем взагалі не надано належних доказів наявності трудових відносин з підприємством, у віданні якого знаходиться вказана службова квартира; не надано доказів виділення саме позивачу даної житлової площі і правових підстав її зайняття. При цьому, судом встановлено, що вказану житлову площу було виділено іншій особі, а саме: гр. [PERSON] (наказ від 29.04.1982 р. за № 39). Зазначені обставини дають підстави вважати, що позивачем не доведено факту порушення його прав та інтересів внаслідок збереження за квартирою [ADDRESS] статусу «службова». Разом з тим, судом було вжито усіх заходів, встановлених законодавством, щодо виклику позивача у судове засідання для надання пояснень, однак він жодного разу у судове засідання не з'явився, надавши заяви про розгляд справи у його відсутність. Таким чином, ухилившись від явки в судове засіданні, позивач на власний розсуд розпорядився наданими йому Законом процесуальними правами, в тому числі на подання доказів та доведення обґрунтованості його позовних вимог. Крім того, виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Позивач [PERSON] звернувся до суду, зазначивши відповідача Запорізьку міську раду, яка не є належним відповідачем, оскільки в її повноваження не входить вирішення питання щодо виключення житлового приміщення з числа службових. Згідно положень п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а обов'язок подання доказів покладено на сторін, або інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи викладене, розглянувши дану цивільну справу у рамках заявлених вимог, на основі дотримання принципів диспозитивності, змагальності і справедливості судочинства, всебічного та повного дослідження обставин справи, перевірки їх наданими сторонами доказами та оцінки їх у сукупності, виконавши вимоги процесуального закону, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed