Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

04.02.2021 АТ «Миколаївобленерго» звернулося до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за спожиту електроенергію у розмірі 3719,44 грн. Позовну заяву позивач обґрунтовував тим, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.09.2018 року, яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 26.12.2019 року з відповідача на користь позивача стягнуто борг за спожиту електроенергію станом на 28.11.2017 року у розмірі 7665,08 грн. Але після винесення рішення відповідач продовжував споживати електричну енергію та відповідно до витягу з особового рахунку станом на грудень 2018 року мав загальну заборгованість 11384,52 грн. 23.01.2020 року відповідач часткового погасив заборгованість у розмірі 7665,08 грн. виконавши рішення суду від 13.09.2018 року. Таким чином залишок заборгованості складає 3719,44 грн. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 16.10.2020 року скасовано судовий наказ, виданий 07.05.2020 року про стягнення боргу з [PERSON] у сумі 3719,44 грн. та роз`яснено, що заявлені вимоги можуть бути розглянуті у позовному провадженні. Відповідно до даних особового рахунку № [NUMBER] заборгованість за спожиту електроенергію за вказаною адресою: [ADDRESS] залишається не погашеною. [PERSON] є споживачем електричної енергії, яку постачав ПАТ «Миколаївобленерго». За даною адресою відкрито особовий рахунок (укладений договір) №807009, який оформлений на відповідача. Відповідно споживачу відбувається відплатна передача електроенергії, яку споживач повинен сплачувати. Станом на 03.02.2021 року [PERSON] має заборгованість перед ПАТ «Миколаївобленерго» за спожиту електричну енергію яка не погашена. Ухвалою суду від 03.03.2021 року провадження по справі відкрито та призначено справу до розгляду. 25.03.2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву згідно якого останній заперечив проти позову в повному об`ємі, посилаючись на його необґрунтованість при цьому зазначив, що розрахунки заборгованості зроблені відповідачем є необґрунтованими та розраховані по середньому споживанню електроенергії, самі ж представники ПАТ «Миколаївобленерго» не мають вільного доступу до лічильника без його дозволу, оскільки ним на щіті повішаний його замок та металева пластина яка не дає можливості вільно візуально спостерігати показники лічильника. Також зазначив, що не погоджується з тарифами встановленими НКРЕКП та вважає цей орган не конституційним. 06.04.2021 року ПАТ «Миколаївобленерго» надано заперечення на відзив, в яких підтвердили свої позовні вимоги та наголосили на необґрунтованості заперечень відповідача. 07.05.2021 року відповідачем надано заперечення згідно яких він наполягає на необґрунтованості позову та просить його відхилити. В судовому засіданні представник ПАТ «Миколаївобленерго» підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити, при цьому додала, що відповідач постійно чинить перешкоди у доступі до лічильника та відповідно розрахунок заборгованості з 28.11.2017 року по грудень 2018 року проводився по середньому споживанню електроенергії при цьому згідно інформації загальної картки по особовому рахунку № [NUMBER] показники лічильника станом на кінець грудня 2018 року зазначені « [NUMBER] ». Під час надання відповідачем доступ до лічильника представникам ПАТ «Миколаївобленерго» 03.08.2020 року були зафіксовані показники «069391» та відповідно 18.06.2021 року зафіксовані показники «072004», що зафіксовано у відповідних актах та фотофїксацією. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову та просив його відхилити при цьому додав про пропуск позивачем строків позовної давності, щодо стягнення з нього заборгованості. Суд, вислухавши сторони дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступних висновків. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] мешкає за адресою [ADDRESS] та є споживачем електричної енергії, яку до постачає ПАТ «Миколаївобленерго». За даною адресою відкрито особовий рахунок (укладений договір) №807009, який оформлений на відповідача. Включно по грудень 2018 року оплата за спожиту електроенергію проводилась на рахунки ПАТ «Миколаївобленерго». Пунктом 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, встановлених актами цивільного законодавства, а також із дій осіб невстановлених цими актами, але по аналогії таким, що породжують цивільні права та обов`язки. Враховуючи умови, викладені в нормах цивільного законодавства, стосунки між енергопостачальником, який зобов`язується постачати електричну енергію, та споживачем, який зобов`язується оплатити спожиту електричну енергію, є договірними, та регулюються нормами зобов`язального права. Вказане підтверджується тим, що на електроустановки відповідача відбувається безперебійна поставка електроенергії з боку енергопостачальника, при цьому про постійне споживання електричної енергії свідчить зміна показань приладу обліку споживача. Отже виконання сторонами істотних умов договору слід вважати фактичним укладенням договору на умовах, передбачених Законом України "Про електроенергетику" та ПКЕЕн. Згідно із ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин здійснюються виключно на договірних засадах. Згідно з п. 42 Правил користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів №1357 від 26.07.1999 (далі - ПКЕЕН), побутовий споживач зобов`язаний оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих правил. Пунктом 20 ПКЕЕН передбачено, що розрахунковим періодом для всановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергі вносиься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Відповідно до п.19 ПКЕЕН розрахунки для населення за спожиту електричну енергію здійснюються з діючими тарифами (цінами) ля населення на підстав показів засобів обліку. Статтею 68 Житлового кодексу України визначено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. За змістом ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору і в установлений строк. Положеннями ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Також судом встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.09.2018 року (справа № 487/3189/17), яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 26.12.2019 року з відповідача на користь позивача стягнуто борг за спожиту електроенергію станом на 28.11.2017 року у розмірі 7665,08 грн. Відповідач продовжував споживати електричну енергію та відповідно до витягу з особового рахунку станом на грудень 2018 року мав загальну заборгованість 11384,52 грн. 23.01.2020 року відповідач часткового погасив заборгованість у розмірі 7665,08 грн. виконавши рішення суду від 13.09.2018 року. Залишок заборгованості складає 3719,44 грн., що підтверджується загальною карткою по особовому рахунку № [NUMBER] , довідками про спожиту та оплачену послугу електропостачання від 03.02.2021 року, від 09.06.2021 року Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 16.10.2020 року скасовано судовий наказ, виданий 07.05.2020 року про стягнення боргу з [PERSON] у сумі 3719,44 грн. та роз`яснено, що заявлені вимоги можуть бути розглянуті у позовному провадженні. Відповідно до даних особового рахунку № [NUMBER] заборгованість за спожиту електроенергію за вказаною адресою: [ADDRESS] залишається не погашеною. Щодо посилання відповідача в суді на неправильність розрахунку заборгованості за спожиту електроенергію, суд виходить з наступного. Рішеннями судів першої та апеляційної інстанції (справа № 487/3189/17) підтверджена та стягнута заборгованість, що склалась станом на 28.11.2017 року в розмірі 7665,08 грн. та відповідачем вказана заборгованість сплачена 23.01.2020 року. В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що представники ПАТ «Миколаївобленерго» не мають вільного доступу до лічильника. Сам лічильник є тим же який фіксував покази спожитої електроенергії станом на станом на 28.11.2017 року. Згідно інформації загальної картки по особовому рахунку № [NUMBER] показники лічильника станом на кінець грудня 2018 року зазначені «058154 кВ». Під час надання відповідачем доступ до лічильника представникам ПАТ «Миколаївобленерго» 03.08.2020 року були зафіксовані показники «069391 кВ» та відповідно 18.06.2021 року зафіксовані показники «072004 кВ», що зафіксовано у відповідних актах № 1/035441 від 03.08.2020 року та № 1/044492 від 18.06.2021 року з фотофїксацією. Відповідач не оспорює розмір спожитої ним електричної енергії за період по 18.06.2021 року та суми сплачені ним щомісячно у даний період. Тому посилання відповідача в суді на відсутність актів звірки за спірний період не впливає на правильність наданих розрахунків заборгованості. Посилаючись на те, що у позивача не може бути показників спожитої ним електроенергії за період по грудень 2018 року, оскільки він перекрив доступ до лічильника, та заперечуючи вказані у розрахунку розміри спожитої електроенергії, відповідач не надав доказів їх невідповідності, пояснивши, що він не фіксував ці показники, а в квитанціях про сплату зазначав довільні дані, як про розмір спожитої електроенергії, так і про суми, які він сплачує. Відповідачем не надано суду альтернативного розрахунку заборгованості. Перевіркою розміру нарахованої заборгованості за спожиту електроенергію судом встановлено, що він відповідає розміру спожитої електроенергії за тарифами, зазначеними в розрахунку. Посилання відповідача на невідповідність застосованих позивачем тарифів через те, що позивач використовував тарифи, встановлені органом державної влади, існування якого не передбачено законами України, а саме НКРЕКП, створення і наділення повноваженнями якого було здійснене всупереч Конституції України, не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів неправильності тарифів, застосованих позивачем під час розрахунку заборгованості, встановлених рішенням відповідних компетентних органів чи суду. При цьому суд враховує, що згідно ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, що діяла на час спірних правовідносин, ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги затверджувалися не тільки уповноваженими центральними органами виконавчої влади, а й іншими органами, оскільки залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін). Враховує суд також рішення Конституційного Суду України у справі № 5-р/2019 від 13 червня 2019року у справі за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 1, пункту 2 частини першої статті 4, частини першої, абзаців першого, другого частини другої статті 5, абзаців другого, третього, четвертого, п`ятого, тридцять дев`ятого, сорокового частини третьої, частини шостої статті 8 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» (справа про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг), згідно якого Конституційний суд визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), абзац п`ятий частини третьої статті 8 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» від 22 вересня 2016 року № 1540-VIII, а також визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 1, пункт 2 частини першої статті 4, частину першу, абзаци перший, другий частини другої статті 5, абзаци другий, третій, четвертий, тридцять дев`ятий, сороковий частини третьої, частину шосту статті 8 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» від 22 вересня 2016 року № 1540-VIII. При цьому в рішенні Конституційного Суду зазначено, що частина перша статті 1, пункт 2 частини першої статті 4, частина перша, абзаци перший, другий частини другої статті 5, абзаци другий, третій, четвертий, тридцять дев`ятий, сороковий частини третьої, частина шоста статті 8 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» від 22 вересня 2016 року № 1540-VIII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з 31 грудня 2019 року. Тобто всі рішення прийняті даним органом до 31.12.2019 року є чинними. Із пояснень відповідача в суді вбачається, що він сплачував за спожиту електроенергію стільки, скільки мав змогу, виходячи з його розрахунків. Суд не погоджується з посилання відповідача на те, що вартість комунальних послуг, яку позивач просить стягнути з нього, нарахована ним в порушення п.4 ч.1 ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин), який передбачає, що державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується, зокрема, на такому принципі: «регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей», оскільки зазначений принцип у сукупності з іншими, зазначеними в даній нормі права, враховується при визначенні розміру тарифів, а не при визначенні заборгованості за спожиту електроенергію. Позивач не наділений правами встановлювати чи змінювати тариф, оскільки в своїй діяльності використовує вже встановлені тарифи органами, зазначеним в ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин). Посилання відповідача на те, що нарахування, підвищення та сплата вартості спожитих комунальних послуг повинні здійснюватися з урахуванням рівня його доходів, фактично є його суб`єктивним тлумаченням діючого законодавства, яке регулює спірні правовідносини. Під час розгляду справи в суді, відповідач усно заявив про необхідність застосування строку позовної давності. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261ЦК України). Відповідно до ч.3,4,5 ст. 267 ЦК України п озовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до статті 264ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. З матеріалів справи вбачається, що відповідач постійно частково сплачував кошти на погашення заборгованості у період по вересень 2018 року, крім того, останній два платіж були здійснені відповідно у грудні 2018 року на суму 2060,00 грн. та січні 2020 року на суму 7665,08 грн. Доказів того, що сплата цих коштів свідчить про визнання лише певної частини боргу відповідачем не надано. Зазначені обставини свідчать про визнання відповідачем свого боргу та переривання перебігу позовної давності за правилами статті 264 ЦПК. Таким чином, враховуючи дату звернення ПАТ «Миколаївобленерго» з даним позовом до суду 04.02.2021 року суд вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущений. Враховуючи, вищенаведене позов підлягає задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2270,00 грн.

Outcome: approved