Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

09 лютого 2015 року до суду звернулась [PERSON] з позовною заявою до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Слов'янської міської ради про надання дозволу на вивіз дитини за територію України. Дана позовна заява мотивована тим, що з 16 березня 2002 року позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу народилася дитина - [PERSON], [INFO]. 17 жовтня 2003 року шлюб між сторонами було розірвано. Дитина проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Позивач бажає поїхати у гості до родичів,які проживають на території Російської Федерації. Відповідач протягом 10 років участі у вихованні та утриманні дитини не приймає та відмовляється надати дозвіл на тимчасовий виїзд її за межі України. Просить суд надати дозвіл на вивезення дитини - [PERSON],[INFO] за межі України без дозволу та супроводу його батька її батька [PERSON], до досягнення шістнадцятирічного віку. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, зазначила,що дитина проживає разом з нею, та знаходиться на її утримані, в неї виникло бажання виїхати до родичів у РФ, але відповідач згоди на вивезення дитини в добровільному порядку не надає, просить суд надати їй дозвіл на вивезення дитини за межі України. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі Договору про надання юридичних послуг від 09 лютого 2015 року, також підтримав позовні вимоги та доводи позивача, просив їх задовольнити, оскільки в добровільному порядку відповідач дозвіл не надає. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, від нього не надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, відповідно до якої просив розглянути справу без його участі, рішення просив винести на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд позов задовольняє, виходячи з наступного: Як вбачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER], шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 17 жовтня 2003 року.(а.с.9) Згідно свідоцтва про народження дитини [PERSON], [INFO], Серії [NUMBER], батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON](а.с.6) В судовому засіданні встановлено, що малолітня дитина - [PERSON], постійно проживає та знаходиться на вихованні своєї матері [PERSON] При цьому суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач в судове засідання не з'явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача. При вирішенні питання про можливість надати позивачу дозвіл на вивезення дитини до досягнення нею шістнадцятирічного віку суд виходить з наступного. Відповідно до статті 33 Конституції України, Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Приписами ст. 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідченої копії, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину. Відповідно до статті 10 «Конвенції про права дитини» прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної асамблеї від 20 листопада 1989 року, держави-сторони поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. За змістом Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок, затвердженої Постановою Верховної Ради № 475-XIV від 05 березня 1999 року, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та норм міжнародного права стосовно сім'ї та жінок. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації. Статтею 3 «Конвенції про права дитини» встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отже, проаналізувавши фактичні обставини справи, виходячи з вищенаведених норм матеріального права суд вважає, що надання дозволу позивачу на вивіз дитини [PERSON] за межі України без дозволу його батька [PERSON], права відповідача як батька, відносно дитини, не порушить та буде таким, що відповідає інтересам дитини, що є підставою для задоволення даного позову. На підставі наведеного,

Outcome: approved