Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

21 жовтня 2016 року [PERSON] звернулася до ПСП «Слобожанщини Агро» з вказаним вище позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 09 січня 2016 року помер її батько [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 2,1693 га, що розташована на території Пісківської сільської ради Буринського району Сумської області та належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю. За життя [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповів їй. 01 серпня 2016 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану вище земельну ділянку та в подальшому здійснила державну реєстрацію права на нерухоме майно. Після того, як земельну ділянку було нею успадковано, їй стало відомо, що вказана земельна ділянка використовується відповідачем. Отримавши на руки копію договора оренди землі від 01 червня 2012 року, вона виявила, що підпис на договорі не належить її батьку [PERSON] Позивач вважає, що договір оренди землі є недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, оскільки її батько не підписував договір та у нього було відсутнє вільне волевиявлення на його укладення, оскільки неоднаразово чула від батька, що він категорично не хоче укладати договір оренди землі саме з ПСП "Слобожанщина Агро". Посилаючись на викладені обставини, позивач просила суд постановити рішення про визнання недійсним договору оренди землі від 01 червня 2012 року, укладеного між її батьком [PERSON] з ПСП «Слобожанщини Агро». Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилася, її інтереси представляв за довіреністю [PERSON], який позовні вимоги [PERSON], з підстав та мотивів викладених у позові, підтримав у повному обсязі, просив визнати спірний договір оренди землі недійсним. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] просили відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що при укладенні договору оренди землі було досягнуто всіх домовленостей та дотримано всіх істотних умов договору, як того вимаги норми чинного законодавства. Заслухавши представника позивача [PERSON], представників відповідача [PERSON] та [PERSON], свідка [PERSON], повно, об'єктивно, всебічно та неупереджено дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Предметом спору в даній справі є питання щодо дійсності укладеного між [PERSON], правонаступником якого є позивач [PERSON] у порядку спадкування зазаповітом, та ПСП "Слобожанщина Агро" правочину - договору оренди земельної ділянки. Судом встановлено, що 09 січня 2016 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про його смерть (а.с. 11). Також судом встановлено, що за свого життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений 13 серпня 2008 року секретарем виконкому Пісківської сільської ради Буринського району Сумської області, яким все своє майно заповів [PERSON], позивачу у справі (а.с. 21). 01 серпня 2016 року [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що залишилось після смерті батька [PERSON] Спадщина, на яку видане свідоцтво про право на спадщину, складається із земельної ділянки площею 2,1693 га, що розташована на території Пісківської сільської ради Буринського району та належала померлому [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 №639649 від 30 серпня 2002 року (а.с. 18). У подальшому позивач [PERSON] здійснила державну реєстрацію права на вказану вище земельну ділянку (а.с. 19-20). Також судом встановлено, що 01 червня 2012 року між [PERSON] і ПСП «Слобожанщини Агро» було укладено договір оренди земельної ділянки, за яким [PERSON] передав підприємству в оренду земельну ділянку загальною площею 2,17 га строком на 10 років, а останнє зобовязалося своєчасно вносити орендну плату (а.с. 12-13). Земельна ділянка, належна [PERSON], була передана в оренду ПСП "Слобожанщина Агро" 01 червня 2012 року згідно акту приймання-передачі обєкта оренди (а.с. 17). Зазначений договір 03 серпня 2015 року було зареєстровано у реєстраційниій службі Білопільського районного управління юстиції, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права вчинено відповідний запис (а.с. 19-20). Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Звертаючись з позовом до суду, позивач [PERSON] мотивувала свої вимоги про визнання недійсним договору оренди землі від 01 червня 2012 року тим, що підпис на договорі не належить її батьку [PERSON], останній не підписував договір та у нього не було наміру на його укладення, оскільки неоднаразово чула від батька, що він категорично не хоче укладати договір оренди землі саме з ПСП "Слобожанщина Агро". Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору. За змістом частини другої статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Позивач, як на підставу визнання недійсним договору оренди землі, посилалась на ч.2 та 3 ст. 203 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. [PERSON] сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Згідно ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України обовязок доказування покладений на сторони у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає безпідставними доводи позивача та його представника [PERSON] про те, що, порівнюючи підпис у копії заповіту, посвідченого померлим [PERSON], з підписом орендодавця у договорі оренди земельної ділянки від 01 червня 2012 року, можливо дійти висновку про те, що спірний договір [PERSON] не підписувався. Встановлення належності підпису на документі має доводитись певними засобами доказування, потребує спеціальних знань і не може бути встановлено судом самостійно, без відповідного та належного висновку експертного дослідження, яким би було досліджено підпис на угоді. Позивачем в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не було надано суду жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував, що на час підписання договору [PERSON] не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, та що [PERSON] не підписував спірний договір оренди землі. Посилання позивача на те, що спірний договір пройшов державну реєстрацію лише через два роки, не вказує на його недійсність. Частиною першою статті 20 Закону України Про оренду землі (далі - Закон) у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Відповідно до статті 18 цього Закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Отже, учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обовязки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації. Статтею 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин,визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою статтею 627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідків. Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору. Як було встановлено судом, сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору оренди землі, скріпивши 01 червня 2012 року договір своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Правова позиція щодо визначення моменту укладення договору оренди землі саме в момент підписання договору викладена у постанові Верховного Суду України № 6-162цс13 від 19 лютого 2014 року, висновок якого відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права. Як зазначалось вже вище, спірний договір 03 серпня 2015 року було зареєстровано у реєстраційниій службі Білопільського районного управління юстиції, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права вчинено відповідний запис. Також судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] своєчасно отримував орендну плату згідно договору оренди земельної ділянки від 01 червня 2012 у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням коефіцієнтів індексації: - у 2012 році виплачено 949,25 грн.; - у 2013 році - 1621,28 грн.; - у 2014 році - 1621,30 грн.; - у 2015 році - 1989,34 грн (а.с. 40). Вказані обставини свідчать про виконання оспорюваного договору оренди землі як орендодавцем так і орендарем. Свідок [PERSON] суду підтвердила, що [PERSON] дійсно уклав договір оренди земельної ділянки з ПСП "Слобожанщина Агро", його підписав і кожного року отримував оренду плату з моменту підписання і до дня смерті. Крім того, суд звертає увагу на те, що [PERSON] за свого життя та дії спірного договору на протязі чотирьох років отримував орендну плату від відповідача, до суду з позовом про його недійсність не звертався, про що підтвердив у суді і представник позивача. З огляду на викладене суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Приватного сільськогосподарського підприємства «Слобожанщина Агро» про визнання договору оренди землі недійсним за необгрунтованістю. На підставі вище викладеного,

Outcome: dismissed