Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та своє утримання. В обґрунтування позову посилається на те, що 16 лютого 2013 року вона уклала шлюб з відповідачем, сторони мають двох неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають разом із позивачем. Позивач вказує, що подружні відносини між подружжям припинені з травня 2017 року, сторони проживають окремо. Подальше збереження шлюбу позивач вважає неможливим та недоцільним. Оскільки, діти проживають з позивачем і перебувають на її утриманні, а відповідач як батько зобов'язаний надавати дітям матеріальну допомогу, то позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 1/4 частини доходу (заробітку) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також позивач просить стягнути з відповідача на своє утримання до досягнення молодшою дитиною трирічного віку, оскільки вона не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною, отримує лише допомогу при народженні дитини у сумі 860 грн. на місяць, інших доходів не має, у зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги від відповідача. Посилаючись на те, що відповідач є працездатним, має задовільний стан здоров'я, аліменти нікому не сплачує, інших утриманців не має, позивач просить стягнути з відповідача на своє утримання в розмірі 1/6 частини доходу відповідача, до досягнення молодшою дитиною трирічного віку. Відповідач не скористався своїм правом, передбаченим ст.178 ЦПК України, відзив у встановлені судом строки не надав. Позивача [PERSON] в підготовчому засідання позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в підготовчому засіданні визнав позовні вимоги та не заперечував проти задоволення позову. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд знаходить всі підстави для ухвалення за результатами підготовчого провадження рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. У відповідності до вимог ст. 51 Конституції України, ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівни права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно зі статтею 104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. За правилами, встановленими ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 16 лютого 2013 року [PERSON], [INFO], уродженець м. Дружківка Донецької області та [PERSON], [INFO], уродженка м. Дружківка Донецької області зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 34, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дружківського міського управління юстиції у Донецькій області. Після укладення шлюбу дошлюбне прізвище "[PERSON]" змінено на [PERSON]. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них. Враховуючи зазначені позивачем причини розірвання шлюбу, характер відносин сторін, наполягання позивача на розірванні шлюбу та думку відповідача, який не заперечував проти цього, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача і вважає, що подальше збереження шлюбу не можливо, оскільки суперечило б інтересам позивача та їхніх дітей, що має істотне значення. А тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, а шлюб між [PERSON] та [PERSON] підлягає розірванню. Відповідно до положень частини 1 статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку із реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач по справі, просить залишити прізвище, яким іменувалась у шлюбі. Тому суд вважає за можливе залишити позивачу після розірвання шлюбу прізвище «[PERSON]». Сторони від шлюбу, мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дружківського міського управління юстиції у Донецькій області, свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого Дружківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Батьками дітей є [PERSON] батько, [PERSON] - матір. З довідки №1462 від 25.05.2018 року підписаної директором КП « Комсервіс» вбачається, що до складу сім"ї (зареєстрованих ) за адресою: [ADDRESS] входять [PERSON], [PERSON], [PERSON] - син, [PERSON]- син. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дітей. У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 27 зазначеної Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частинами 7, 8 СК України встановлено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більш, при захисті одного з основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зважаючи на те, що відповідач є батьком неповнолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] він законом зобов'язаний надавати матеріальну допомогу на їх утримання, тому із відповідача необхідно стягнути аліменти на утримання неповнолітніх дітей. Згідно статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів судом враховуються наступні обставини: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд виходить з того, що відповідач [PERSON] є особою працездатного віку, не має на утриманні інших осіб, має нормальний стан здоров'я і має об'єктивну можливість виплачувати аліменти на утримання дітей. Будь-яких доказів, які б це спростовували, відповідачем не надано. Таким чином, суд вважає, що з відповідача [PERSON] слід стягнути на утримання неповнолітніх дітей аліменти на утримання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини доходу (заробітку) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до вимог ст. 75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Відповідно ж до вимог ст. 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років, при цьому дружина має таке право не залежно від того, чи вона працює, її матеріального становища за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. У відповідності до ст. 91 Сімейного Кодексу України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої-четвертої ст.84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. При вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання жінки до досягнення дитиною трьох років, суд виходить з положень ст. 84 Сімейного Кодексу України,Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», та взяти до уваги стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров'я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів , наявність у платника аліментів зобов'язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу. З довідки № 414/5 від 07.06.2018 року вбачається, що [PERSON] знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 23.12.2016 року по 01.11.2019 року (наказ № 63 від 23.12.2016 р.). Дохід позивача складає щомісячна одноразова допомога при народженні дитини у розмірі 860 грн. на місяціь, що підтверджується довідкою 03/0570, виданою УСЗН Дружківської міської ради. При вирішенні питання щодо того, чи має відповідач можливість надавати матеріальну допомогу, суд виходить з вимог розумності і справедливості та вважає, що відповідач [PERSON] може надавати своїй дружині матеріальну допомогу так як він має працездатний вік, нормальний стан здоров'я, не має на утриманні інших осіб та не заперечував проти надання допомоги в підготовчому засіданні. Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, суд враховує, що позивач отримує соціальні виплати на дитину, нею заявлений позов про стягнення аліментів на утримання дітей, також суд приймає до уваги, що даний вид зобов'язань є недовготривалим і призначається лише до досягнення дитиною трирічного віку, тому суд вважає, що розмір аліментів на дружину 1/6 частини доходу [PERSON] буде розумним, достатнім і відповідатиме інтересам обох сторін. Як зазначено у ч. 1 ст. 79, ч. 1 191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. В даному випадку, позов подано до суду 18.06.2018 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У зв'язку з тим, що позивач була звільнена від сплати судового збору та позов в частині вимог про розірвання шлюбу задоволено, то з відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 704,80 грн. в дохід держави.

Outcome: approved