Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

Позивач звернувся до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області із позовною заявою про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю та визнання права власності на майно, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла його баба [PERSON] , після смерті якої залишилось до успадкування право на земельну частку (пай) члена КСП «Пагурецьке» села Пагурці Хмільницького району Вінницької області , розміром 2.67 в умовних кадастрових гектарах , житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] . 10.02.1993 [PERSON] склала заповіт , відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось остання заповіла [PERSON] . Так як на час смерті спадкодавця позивачу було лише 13 років, в інтересах сина до Хмільницької державної нотаріальної контори звернулась його мати [PERSON] , проте при спробі оформити свої спадкові права з`ясувалось, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи на належне спадкодавцю майно, у зв`язку із чим він звернувся до Відділу у Хмільницькому районі головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області для отримання інформації на предмет видачі його бабі [PERSON] сертифікату на право на земельну частку (пай) і дізнався , що покійній не видавався правовстановлюючий документ, але був зареєстрований в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 12172 від 21.01.1997 , серія ВН 0250209. Місце розташування земельної ділянки Уланівська сільська рада, розмір земельної частки (паю) - 2.67 в умовних кадастрових га. Також позивачу стало відомо, що 02.04.2001 [PERSON] на підставі рішення 14 сесії 3 скликання Уланівської сільської ради від 26.03.2001 був виданий державний акт на право приватної власності на землю, загальною площею 3.44 га серії ВН на території Уланівської сільської ради. Вказаний державний акт було видано відповідно до сертифікату серія ВН 0250209. Проте так як реєстрація права власності була здійснена вже після смерті баби позивача , він просить визнати відповідний державний акт недійсним, а за позивачем визнати право на земельну частку (пай) члена КСП «Пагурецьке» села Пагурці Хмільницького району Вінницької області, розміром 2.67 в умовних кадастрових гектарах , що належало його бабі відповідно до сертифікату серія ВН 0250209 та право власності на житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] . В судове засідання позивач та представник відповідача не з`явились, подавши заяви про розгляд справи у їх відсутність, позивач підтримує заявлені вимоги, представник Уланівської сільської ради не заперечує проти задоволення позову. Третя особа, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи , в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, суд встановив: [INFO] померла [PERSON] (копія на а.с. 8), яка ще за життя, а саме 10.02.1993 склала заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось остання заповіла [PERSON] (копія на а.с. 9). З матеріалів спадкової справи , заведеної в Хмільницькій державній нотаріальній конторі після смерті [PERSON] , вбачається, що із заявою про прийняття спадщини в інтересах сина 25.09.1996 звернулась його мати [PERSON] (копії на а.с. 16, 17, 25). Згідно відомостей книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Хмільницькою РДА Вінницької області по КСП «Пагурецьке» Уланівської сільської Ради народних депутатів, сертифікат серії ВН № 0250209 про право на земельну частку (пай) , розміром 2.67 в умовних кадастрових га, був зареєстрований за [PERSON] , проте останній не видавався ( копія на а.с. 21-24). Крім того, вже після смерті [PERSON] , а саме 02.04.2001 на підставі рішення 14 сесії 3 скликання Уланівської сільської ради від 26.03.2001, був виданий державний акт серії ВН на право приватної власності на землю, загальною площею 3.44 га, що на території Уланівської сільської ради (копія на а.с. 13). Довідкою виконкому Уланівської сільської ради № 2968 від 02.08.2019, виданою на підставі відомостей з погосподарської книги № 16 за 1996-2000 рр., підтверджується належність на праві власності покійній [PERSON] житлового будинок за [ADDRESS] (а.с. 18а). Згідно вимог статтей 524, 527 ЦК УСРС спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. (ст. 534 ЦК УСРС) Відповідно до ст. 548 Кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За приписами ст. 549 Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Як вбачається із заповіту, залишеного [PERSON] , все своє майно вона заповіла позивачу, який на момент смерті спадкодавця був неповнолітнім, а тому заяву про прийняття спадщини від імені сина до нотаріальної контори подала його мати. Враховуючи викладене, [PERSON] є таким, що спадщину прийняв. Вирішуючи питання про визнання за позивачем права власності на житловий будинок за [ADDRESS] , суд враховує наступне. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. З 1948 року питання набуття права власності на будинок регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. За їх змістом підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов"язували виникнення права власності на нерухоме майно із проведенням його реєстрації. Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений Інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP від 31.01.1966 року, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Враховуючи викладене, наявними у справі доказами, а саме технічним паспортом та довідкою виконкому Уланівської сільської ради № 2968 від 02.08.2019 підтверджується належність на праві власності покійній [PERSON] житлового будинок за [ADDRESS] , загальною площею 56.4 кв. м., житловою площею 15.4 кв. м., зазначений під літ. «А» з верандою «а», ганком, погребом з шийкою «Б», сараєм «В», а, враховуючи , що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , спадщину у визначеному законом порядку прийняв, а тому суд дійшов висновку , що позовна вимога підлягає задоволенню. Що стосується визнання за позивачем права на земельну частку (пай) законності державного акту на право приватної власності на землю, виданого на ім`я [PERSON] на підставі рішення 14 сесії 3 скликання Уланівської сільської ради від 26.03.2001, суд виходить із такого. Згідно ст. 6 Земельного кодексу України від 18.12.1990 громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян для: ведення селянського (фермерського) господарства у межах середньої земельної частки, що обчислюється у порядку, передбаченому цією статтею; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), в тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому порядку громадянам для цієї мети, у межах граничного розміру, визначеного статтею 67 цього Кодексу; садівництва; дачного і гаражного будівництва. Відповідно до ст. 22 цього Кодексу право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Згідно ст. 23 Кодексу документи, що посвідчують право на земельну ділянку право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України від 2001 року захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. За таки обставин, у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, за висновком постанови Верховного Суду України у справі № 6-57цс13 недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. [INFO] [PERSON] померла, а тому, за положеннями ст.9 ЦК УРСР, її цивільна правоздатність припинилася у момент смерті. Таким чином, державний акт на право приватної власності на землю серії ВН , виданий на підставі рішення 14 сесії 3 скликання Уланівської сільської ради від 26.03.2001, на право приватної власності на землю, загальною площею 3.44 га, що на території Уланівської сільської ради є недійсним та підлягає скасуванню. Враховуючи викладене, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина саме на право на земельну частку (пай), яке позивач прийняв у спадщину після смерті спадкодавця, а тому вимога позивача підлягає до задоволення.

Outcome: approved