Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

У провадженні Іллічівського міського суду Одеської області знаходиться цивільна справа за позовом виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області в інтересах малолітніх: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області в позовній заяві стверджує, що відповідачка є матір'ю малолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], щодо яких не виконує батьківських обов'язків по іх вихованню та просить суд наступне: -позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO] щодо її малотніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]; -стягнути з [PERSON] аліменти на утримання малотніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі передбаченому діючим законодавством України, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до їх повноліття; -передати малотніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] виконавчому комітету Чорноморської міської ради Одеської області як органу опіки та пікдування для вирішення питання про форму їх подальшого влаштування. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачка позов не визнала, вказувала що змінила свою поведінку, просила дати їй ще один шанс та не позбавляти її батьківських прав щодо неповнолітніх дітей. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належно. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. З копій свідоцтв про народження вбачається что [PERSON] малотніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 6-8). Батьком дітей в актових записах про народження зазначений [PERSON], 1978 року народження, але зі слів відповідачки він з ними не проживає більше 10 років та місцезнаходження його їй не відомо. Згідно пояснень представника позивача старші діти [PERSON] та [PERSON] станом на теперішній час проживають в сім'ї бабусі по лінії матері [PERSON]. Актами обстеження житлово-побутових умов сім'ї від 17.02.2016 року та від 04.04.2016 року встановлено, що [PERSON] мешкає в одній кімнати одноповерхового житлового будинку на дві родини. Санітарно-побутові умови задовільні, у дитини окреме спальне місце, в кімнаті є меблі, побутова техніка, особисті речі дитини та іграшки, смесі для годування дитини. Також в акті від 17.02.2016 року зазначено, що [PERSON] візуально знаходилась у стані алкогольного сп'яніння, що підтверджується висновком лікаря-нарколога ДЗ "Іллічівської басейнової лікарні на водному транспорті МОЗ України» [PERSON] Відповідно що цього акту Іллічівським міським головою В.Я. Хмельнюком було винесено розпорядження про відібрання [PERSON], [INFO] та влаштувати її в ДЗ «Іллічівської басейнової лікарні на водному транспорті МОЗ України» де і перебуває дитина по теперішній час. В листі в. о. голови ДЗ «Іллічівської басейнової лікарні на водному транспорті МОЗ України» А.В. Попадюк від 24.03.2016 року за № 01/15-256 з посиланням на лікаря дитячого відділення [PERSON] вказано, що протягом всього періоду перебування дитини у відділенні, [PERSON] щодня відвідує свою дитину, годує, доглядає, надає суміші та предмети гігієни. Також відповідачка повідомила суд, що неодноразово намагалась спілкуватись із дітьми які на теперішній час знаходяться у бабусі, але остання не дозволяє до рішення міської ради. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Части 1, 2 ст. 11, ст. 12, ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» встановлюють, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї, сприяє розвитку мережі дитячих закладів. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, завинятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересахдитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ст. 164 ч.1 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ст. 8 Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини визначає, що кожен має право на повагу до свого сімейного життя. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно з ч. 3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (із змінати і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 р.) роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов'язків по вихованню. Належить також встановити, що особа ухиляється від їх виконання свідомо. А це означає, що вона вперто та систематично, незважаючи на всі заходи попередження, продовжує не виконувати свій батьківський обов'язок. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Як вже зазначалось вище, застосується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявились безрезультатними. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. В рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" зазначено, що якщо рішення про встановлення державної опіки над дітьми мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків потрібно з'ясувати, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я. Той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Аналізуючи досліджені докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed