Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] 16.11.2017 року звернулись до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому позивачі просять суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №76 в будинку №53 по вулиці Ільфа і Петрова в місті Одесі. Позивачі в обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що [PERSON] та її син [PERSON] були власниками, по ? частці кожний, квартири під № 76 в будинку під № 53 по вулиці Ільфа і Петрова в м. Одесі, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 липня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2-2171. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] в КП «ОМБТІ та РОН» в кн. 21 доп.к.-стор.68-р.№383. 29 жовтня 2003 року у вказаній квартирі була зареєстрована [PERSON], а 17 листопада 2008 року - її син [PERSON]. Як стверджують позивачі, в останні роки особисті стосунки між [PERSON] та її сином [PERSON] погіршились, в силу чого їх сумісне проживання в однієї квартирі стало неможливим, у зв'язку з чим в грудні 2016 року, відповідач забрав свої речі , пішов з квартири і до теперішнього часу не проживає в ній. Також позивачі зазначили, що 20 липня 2017 року [PERSON] продав [PERSON] належну йому 1/2 частину квартири [ADDRESS] і Петрова в м. Одесі, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №730. 20 липня 2017 року право власності на ? частину вказаної квартири було зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності: 21484689). Таким чином, власниками квартири [ADDRESS] і Петрова в м. Одесі в рівних частках є позивачі: [PERSON] та [PERSON] Позивачі зазначають, що реєстрація відповідача у належній їм на праві власності квартирі позбавляє можливості повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним їй майном для вільного використання та проживання в ньому, у звязку з чим позивачі були вимушені звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 29.11.2017 року відкрито провадження по справі на підставі вищевказаної позовної заяви та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 02.02.2018 року підготовче провадження по цивільній справі №520/14030/17 за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням закрито. Призначити справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського районного суду м. Одеси. В судове засіданні позивачі або їх представник не зявились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, 26.04.2018 року представник позивачів надала до суду заяву, в якій позов підтримала, просить суд задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності, у разі відсутності відповідача по справі провести розгляд справи в заочному порядку. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.\~ Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Частинами 6, 7 ст. 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через курєрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно з отриманою судом відповіддю з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області (а.с.24) вбачається, що [PERSON], [INFO], зареєстрований з 17 листопада 2008 року за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 53, кв. 76, та саме за вказаною адресою направлялись судові повістки на імя відповідача [PERSON] Суд також зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. В силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі\~\~„Юніон Аліментаріа [PERSON] проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуюче вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, а саме по ? кожному, належала квартира [ADDRESS] і Петрова в місті Одесі, на підставі договору купівлі-продажу від 03 липня 2003 року, державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2-2171. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] в КП «ОМБТІ та РОН» 07.07.2003 року, в кн. 21 доп.к.-стор.68-р.№383. 20 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №730, за умовами якого [PERSON] продав належну йому на праві часткової власності, а [PERSON] придбала ? частку квартиру [ADDRESS] і Петрова в місті Одесі. 20.07.2017 року право власності на ? частину вказаної квартири було зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 21484689, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №92455691 від 20.07.2017 року. Згідно з довідкою про склад сімї та реєстрацію №67 від 08.11.2017 року, вданої ЖБК «Київський-20», у квартирі [ADDRESS] і Петрова в місті Одесі зареєстровані дві особи: [PERSON] та [PERSON], що також підтверджується відповіддю з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області. Відповідно до акту складеного 15.11.2017 року посвідченого начальником «ЖБК «Київський-20», сусіди [PERSON], мешкаюча в квартирі [ADDRESS] і Петрова в місті Одесі, та [PERSON], мешкаюча в квартирі [ADDRESS] і Петрова в місті Одесі, підтвердили, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] і Петрова в місті Одесі, не мешкає з грудня 2016 року, речі якого квартирі відсутні. Згідно зі\~ст. 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 9 ЖК України\~визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В силу\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою\~статті 317 ЦК України\~визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може буди припинене в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд також зазначає, що зазначена норма матеріального права ст. 391 ЦК України, визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Вказана правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду України викладеним в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16. Згідно частин першої та четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та при розгляді справ застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано ВРУ, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (з подальшими змінами) передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997р. відповідно до Закону України № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63). На підставі вищевикладеного, після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України, вони вважаються судом належними та допустимими згідно зі ст. ст.\~77, 78 ЦПК України, у звязку з чим, суд дійшов висновку, що відповідач був зареєстрований у [INFO] і Петрова в місті Одесі, як співвласник квартири, належну йому частку якої 20.07.2017 року відчужив на користь позивача [PERSON], відповідач у належній позивачам квартирі не мешкає більше одного року, на праві власності вказана квартира відповідачеві не належить, а реєстрація місця проживання відповідача порушує права та охоронювані законом інтереси власника квартири повязані з неможливістю повною мірою розпорядитися належним на праві власності майном. Відтак, така реєстрація місця проживання відповідача на житловій площі в квартирі, яка йому не належить, ані на праві власності, ані на праві користуванні, не може вважатися законною.\~\~ Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивачів [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачами у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у звязку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Outcome: approved