Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

у листопаді 2016 року [PERSON] звернулася у суд з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 листопада 2009 року вона є власником 59/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. одноасно даним рішенням суду було визнано недійсним договір дарування 59/100 частин житлового будинку, укладеного між позивачем та її донькою [PERSON] 03 червня 2006 року та визнано за позивачем право власності на це майно. Співвласниками житлового будинку є [PERSON] - 14/100, що займає квартиру № 3, та [PERSON] - 27/100, що займає квартиру № 4. Відповідач по справі [PERSON] був зареєстрований в будинку 13.09.2007 р., тобто в той період коли власником частини будинку була донька позивача, а його дружина - [PERSON], з яким остання перебувала у шлюбі з 21 вересня 1996 р. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06.05.2014 р. шлюб між ними розірвано. Позивач зазначає, що з моменту реєстрації відповідач ніколи не проживав у спірному будинку, а проживав в квартирі свого батька за адресою: [ADDRESS] і проживає там на даний час. Оскільки позивач ніколи не чинила перешкод у користуванні житловим будинком, не змінювала замки на вхідних дверях, у будинку відсутні будь-які особисті речі відповідача та він має іншу сім"ю, де в нього народилася дитина, [PERSON] просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирах № 1 та № 2 житлового будинку [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з"явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином. Треті особи - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з"явилися, надали заяви про слухання справи без їх участі. Суд за згодою позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивачу [PERSON] належить на праві власності 59/100 часток житлового будинку [ADDRESS], що фактично становлять квартиру № 1 та квартиру № 2, на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 листопада 2009 року, яким також визнано недійсним договір дарування 59/100 частин житлового будинку, укладеного між позивачем та її донькою [PERSON] 03 червня 2006 року, посвідчений Сімнадцятою київською державною нотаральною конторою, зареєстрований в реєстрі за № 2-1067. (а.с. 11) Співвласниками вказаного житлового будинку є [PERSON] - 14/100, що займає квартиру № 3, та [PERSON] - 27/100, що займає квартиру № 4. У квартирах № 1 та № 2 вказаного житлового будинку зареєстровані донька позивача [PERSON] - [PERSON], та відповідач [PERSON], з яким остання перебувала у шлюбі з 21 вересня 1996 року по 06 травня 2014 року, а також малолітня онука позивача [PERSON] - [PERSON],[INFO]. (а.с. 13) Позивач посилається на те, що в зв'язку з переходом права власності відповідач втратив право користування спірною житловою площею, оскільки його право на проживання в цих квартирах було похідним від права власності [PERSON], з якою він перебував у шлюбі. Суд вважає, що такі доводи позивача ґрунтуються на законі. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України встановлено права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. На підтвердження свого права власності на спірну частину житлового будинку позивач надала копію рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 листопада 2009 року (а.с. 9), яким також визнано недійсним договір дарування 59/100 частин житлового будинку, укладений між [PERSON] та її донькою [PERSON] 03 червня 2006 року, посвідчений Сімнадцятою київською державною нотаральною конторою, зареєстрований в реєстрі за № 2-1067. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У ч. 1 ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Наведе свідчить про те, що позивач, як власник житла, має право на реалізацію свого права власності, оскільки відповідач в силу закону втратив право користування житлом. Відповідно до положень ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Колишній власник житла [PERSON] втратила право власності жилим приміщенням у квартирах № 1 та № 2 будинку [ADDRESS]. Право користування спірною житловою площею у відповідача [PERSON] є похідним від прав колишнього власника житла [PERSON] За таких обставин, відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування жилим приміщенням. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати.

Outcome: approved