Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

В жовтні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна, нажитого під час перебування сторонами у шлюбі. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 03.07.1982 року між ним та відповідачем укладено шлюб, а рішенням Городнянського районного суду від 21.12.2010 року шлюб було розірвано. В період шлюбу сторонами набуто таке майно: житловий будинок з побутовими та господарськими будівлями по [ADDRESS], вартістю 35000 грн.; автомобіль [NUMBER], вартістю 25000 грн.; причеп легковий ПВА д.н. [NUMBER], вартістю 4000 грн.; телевізор „Рубін" - 100 грн., телевізор „Рекорд" - 100 грн., телевізор „Панасонік" - 1200 грн., холодильник „LG" - 400 грн., диван - 200грн., диван дитячий - 100 грн., шафа для спальної кімнати - 200 грн., шафа для дитячої кімнати - 200 грн., диван малютка - 100 грн., меблева стінка - 1200 грн., стіл кухонний - 50 грн., три стільці кухонні - 60 грн., два ліжка - 400 грн., кухонний гарнітур - 1300 грн., стіл письмовий - 300 грн., стілець для письмового столу - 20 грн., стіл письмовий - 100 грн., стіл розкладний - 100 грн., стіл столовий - 100 грн., п'ять столових стільців - 100 грн., два крісла - 200 грн., дві тумбочки - 150 грн., дзеркало-тумбочка - 150 грн., килим 2х3 метра - 100 грн., килим 3х4 метра - 300 грн., праска та дошка для праски - 150 грн., праска електрична - 100 грн., пральна машина „LG" - 2600 грн., електрочайник - 100 грн. На загальну суму 103180 грн. Згоди щодо поділу спільно нажитого майна позивач з відповідачем не дійшли, а тому позивач просив розподілити вищевказане майно по 1/2 частині кожному та визнати право власності. Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 24 лютого 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволені в повному обсязі. В порядку розподілу спільного майна подружжя визнано право власності за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині кожному на наступне майно: житловий будинок з побутовими та господарськими будівлями по [ADDRESS], вартістю 35000 грн.; автомобіль [NUMBER], вартістю 25000 грн.; причеп легковий ПВА д.н. [NUMBER], вартістю 4000 грн.; телевізор „Рубін" - 100 грн., телевізор „Рекорд" - 100 грн., телевізор „Панасонік" - 1200 грн., холодильник „LG" - 400 грн., диван - 200грн., диван дитячий - 100 грн., шафа для спальної кімнати - 200 грн., шафа для дитячої кімнати - 200 грн., диван малютка - 100 грн., меблева стінка - 1200 грн., стіл кухонний - 50 грн., три стільці кухонні - 60 грн., два ліжка - 400 грн., кухонний гарнітур - 1300 грн., стіл письмовий - 300 грн., стілець для письмового столу - 20 грн., стіл письмовий - 100 грн., стіл розкладний - 100 грн., стіл столовий - 100 грн., п'ять столових стільців - 100 грн., два крісла - 200 грн., дві тумбочки - 150 грн., дзеркало-тумбочка - 150 грн., килим 2х3 метра - 100 грн., килим 3х4 метра - 300 грн., праска та дошка для праски - 150 грн., праска електрична - 100 грн., пральна машина „LG" - 2600 грн., електрочайник - 100 грн. На загальну суму 103180 грн. Не погоджуючись з вказаним рішенням [PERSON] звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати за [PERSON] право власності на 3/8 частини житлового будинку з побутовими та господарськими будівлями по [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 3/8 частини вказаного житлового будинку та визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину вказаного житлового будинку. В частині поділу спірного автомобіля, автомобільного причепа та побутових речей, апелянт просить суд в задоволенні вказаних вимог відмовити. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що вказаним рішенням при поділі спірного будинку було порушено права дочки сторін [PERSON], оскільки вказаний будинок було побудовано до набрання чинності Законом України „Про власність", а тому він відноситься до суспільної норми „колгоспний двір". Відповідно до ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР 1963 року (які діяли до 16.12.1993 року), майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності в рівних частинах, а оскільки станом на 01.07.1990 року в будинку були зареєстровані чотири особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], то всі члени сім'ї будуть мати рівні права на майно, зокрема [PERSON] на 1/4 частину майна. Крім того, апелянт не погоджується з рішенням суду в частині розподілу спільних автомобіля, автомобільного причепа та побутових речей та вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про розподіл вказаного майна по 1/2 частині сторонам, оскільки згідно ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Отже, в порушення норм Сімейного кодексу України з оскаржуваного рішення вбачається, що сторони по справі повинні розділити всі речі навпіл. Окрім цього, місцевий суд розглядаючи справу, в порушення п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя" не перевірив наявності майна, яке позивач просив розділити. Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції частковому скасуванню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 03.07.1982 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований у відділі РАЦС Кам'янського районного управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 70. Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 21.12.2010 року шлюб між сторонами розірвано. Станом на 01.07.1990 року сім'я у складі чотирьох осіб ([PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON].) проживала у спірному будинку, який на той час належав колгоспу ім. Леніна і двір відносився до типу колгоспного. Рішенням загальних зборів колгоспу ім. Леніна від 16 січня 1992 року, було вирішено продати житловий будинок з надвірними будовами спеціалісту господарства [PERSON] за ціною 35 000 рублів (а.с.48). 02 березня 1993 року укладено договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] між колгоспом ім. Леніна та [PERSON], зареєстрований Чернігівським Міжміським бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності 30.03.1993 року та записаний в реєстрову книгу за реєстровим № 8 (а.с.10). Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності і вони мають право на їх поділ. Також в рішенні зазначено, що будинок куплений подружжям в період шлюбу і тому він є спільною сумісною власністю подружжя. Ухвалюючи рішення в частині розподілу спільних автомобіля, автомобільного причепа та побутових речей, місцевий суд зазначив, що вказані вимоги належить задовольнити відповідно до ст. 174 ЦПК України, так як визнання позову не суперечить закону і не суперечить інтересам інших осіб. Проте, з висновком суду, в частині поділу побутових речей, колегія суддів апеляційного суду погодитися не може, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя" зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п.23). Ст. ст. 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визнано домовленістю між ними. Однак, місцевий суд розглядаючи справу, в порушення вимог СК України та положень постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя" не перевірив наявності майна на час припинення спільного ведення господарства, яке позивач просив розділити, обсяг спільно нажитого майна та не з'ясував джерело і час його придбання. Зокрема, позивачем у справі не надавалося жодних документів (технічних паспортів, квитанцій про придбання побутових речей), що підтверджували б наявність та обсяг перерахованих ним побутових речей, які перебувають у спільній власності сторін. Враховуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині поділу побутових речей, не врахувавши вищевказані норми закону, а тому апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню в цій частині, а рішення районного суду скасуванню у вказаній частині з постановленням нового про відмову у задоволенні вказаних вимог. Твердження апелянта про те, що будинок придбавався у власність колгоспним двором, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи апеляційним судом. Згідно з погосподарською книгою Макишинської сільради № 5 за 1986-1990 рік станом на 01.07.1990 року був відкритий особовий рахунок [NUMBER] в будинку [ADDRESS], в якому проживали [PERSON], [PERSON], [PERSON] (1983 року народження, померла 22.07.1994 року) та [PERSON] (1985 року народження). В довідці Макишинської сільради від 27.02.2014 року зазначено, що станом на 15.04.1991 року спірне домоволодіння мало статус колгоспного двору і [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були членами цього колгоспного двору та не втрачали права на частку в його майні (а.с.86). Однак, спірний будинок станом на 15.04.1991 року був власністю колгоспу ім. Леніна, а не власністю колгоспного двору сім'ї [PERSON], і члени колгоспного двору не мали права власності на будинок, який їм не належав. Спірний будинок придбавався 02.03.1993 року, тобто, коли законодавчо вже була виключена власність колгоспного двору. Члени колгоспного двору зберігали своє право лише на майно, яке їм належало до 15.04.1991 року, а на майно, яке придбавалось після 15.04.1991 року, розповсюджувались норми Закону України „Про власність", ст.22 КпШС України, згідно до якої майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Таким чином, [PERSON], яка є дочкою [PERSON] та [PERSON], не має права на частку в спірному будинку, її права в частині поділу будинку рішенням суду не порушуються, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя і вони мають право його поділити у рівних частинах згідно чинного законодавства. У зв'язку з викладеним, колегія суду апеляційного суду приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин в цій частині рішення, визначено закон, який регулює ці правовідносини та ухвалено законне і обґрунтоване рішення, а тому підстав для скасування рішення суду у вищевказаній частині, передбачених вимогами ст. 309 ЦПК України, не встановлено. Як вже вище зазначалося, положеннями ч.ч. 1,2 ст. 71 СК України передбачено що, майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Крім того, у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а за відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З матеріалів справи вбачається, що автомобіль [NUMBER], вартістю 25000 грн. з легковим причепом ПВА д.н. [NUMBER], вартістю 4000 грн. були придбані у 2007 році, тобто під час перебування сторін у шлюбі. Матеріали справи не містять домовленості сторін щодо способу поділу спірного автомобіля. Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки сторони не досягли домовленості щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду при розподілі спільного автомобіля та легкового причепа. Разом з тим, колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про поділ предметів домашнього вжитку ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог, в іншій частині рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 24 лютого 2014 року належить залишити без змін, відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України.

Outcome: partial