Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «РОДОВІД БАНК» про визнання недійсним пункту кредитного договору. Свої вимоги мотивує тим, що 29 квітня 2008 року між ним та ВАТ «РОДОВІД БАНК», правонаступником якого є ПАТ «РОДОВІД БАНК» був укладений кредитний договір № 77.1/АА-00840.08.2, відповідно до умов якого Банк надав йому грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 29 757, 45 дол. США, терміном до 29.04.2015 року. Зазначив, що відповідно до п. 3.6 договору за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів, позичальник має сплачувати Банку за кожен день прострочення пеню в розмірі 1,6 % від суми простроченої заборгованості. Посилаючись на те, що п. 3.6 кредитного договору є несправедливою умовою, яка створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, оскільки визначений у п. 3.6 розмір пені становить 584% річних, просить визнати недійсним п. 3.6. кредитного договору від 29 квітня 2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «РОДОВІД БАНК». У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заперечення, в яких зазначив, що позов не визнає та просив відмовити в його задоволенні. Крім того, просив застосувати строки позовної давності. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що ПАТ «РОДОВІД БАНК» є повним правонаступником ВАТ «РОДОВІД БАНК». Як встановлено у судовому засіданні, 29 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № 77.1/АА-00840.08.2 (а.с. 7-10), відповідно до умов якого Банк відкрив позичальнику не відновлювану кредитну лінію на суму 29 757, 45 дол. США, терміном до 29.04.2015 року включно. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 1.5 даного договору передбачено, що процентна ставка за кредитом за цим Договором встановлюється у розмірі 12, 50 % річних. Згідно з п. 3.6 договору за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів, позичальник має сплачувати Банку за кожен день прострочення пеню в розмірі 1.6 (одна ціла шість десятих) процентів від суми простроченої заборгованості. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач просить визнати даний пункт договору недійсним у зв'язку із тим, що останній не відповідає приписам чинного законодавства та розмір пені, який встановлений у п. 3.6 договору становить понад 50% вартості кредиту. Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ч. 1 ст. 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За приписами ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що оспорюваним пунктом договору дійсно встановлений непропорційно великий розмір відповідальності у разі невиконання зобов'язань за спірним договором, та розмір відповідальності в декілька разів перевищує вартість користування кредитними коштами. Разом з тим, представник відповідача надав суду заяву, у якій просив застосувати строк позовної давності до даних правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. До спірних правовідносин застосовується трьохрічний строк позовної давності, згідно вимог ст. 257 ЦК України. Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про наявність положень п. 3.6 кредитного договору від 29 квітня 2008 року позивач дізнався з часу підписання вказаного договору у квітні 2008 року, про що свідчить його підпис під вищевказаним договором. З цього ж часу позивач мав об'єктивну можливість знати про невідповідність вищезазначених і оспорюваних ним положень кредитного договору вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 вищевказаного Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак про порушення свого права. З зазначеним позовом позивач звернувся до суду лише у червні 2014 року. У своїх поясненнях щодо застосування строків позовної давності позивач вказав, що лише 18 квітня 2014 року він дізнався про стан кредитної заборгованості та несправедливе використання відповідачем п. 3.6. кредитного договору, а тому саме з цієї дати і почався перебіг позовної давності. Однак суд, не бере до уваги дані твердження позивача, оскільки як вбачається зі змісту договору від 29 квітня 2008 року [PERSON] своїм підписом підтвердив те, що він ознайомлений і згоден з умовами договору. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім того, при розгляді заяви відповідача про застосування строку позовної давності, сплив якої, згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови в позові, судом приймаються до уваги положення п. 11 постанови Пленуму Верхового Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з яким, - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні та позивачем пропущений встановлений законом строк позовної давності для звернення до суду. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed