Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду із дійсним позовом, в обґрунтування позовних вимог якого зазначила, що їй, [PERSON], на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований за адресою: вул.Центральна, б. 230, с.Лантратівка Троїцького району Луганської області. На даний час у вказаному домоволодінні зареєстрований [PERSON], який більше трьох років не проживає в будинку. Однак добровільно знятись з реєстрації відповідач відмовляється. Зазначені обставини перешкоджають їй у використанні житлового будинку як його власником та в оформленні субсидії. Тому вона просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним вище житловим будинком, а також зазначити реєстраційному органу про те, що дане рішення є підставою для зняття [PERSON] з реєстрації за місцем мешкання. В судове засідання сторони не зявились. Позивач надала письмову заяву, згідно якої просила справу розглядати без її участі. Від третьої особи також надійшла письмова заява, відповідно до якої селищний голова також просив справу розглядати за відсутності їх представника. Причини неявки відповідача суду невідомі. Про дату, місце та час судового засідання він повідомлявся завчасно, належним чином. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі, у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступне. Відповідно до копії Договору купівлі-продажу від 30.08.2006 року [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: вул.Леніна, б. 230, с.Лантратівка, Троїцького району Луганської області (а.с.42) Згідно копії Витягу з Державного реєстру правочинів №2818820 від 30.08.2006 року, [PERSON] набула право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований за адресою: вул.Леніна, б. 230, с.Лантратівка Троїцького району Луганської області на підставі договору купівлі-продажу (а.с.43). З копії будинкової книги на житловий будинок №230 на вул.Леніна у с.Лантратівка Троїцького району Луганської області вбачається, що в ньому зареєстрований [PERSON], [INFO] (а.с.37-41). Відповідно до Рішення №02/02 від 24.11.2015 року «Про перейменування вулиць сіл Лантратівка та Бабичеве», вул. Леніна у с.Лантратівка була перейменована на вул.Центральна (а.с.34). Згідно листа Центру надання адміністративних послуг Троїцької селищної ради від 01.11.2018 року №121, [PERSON] зареєстрований за адресою: вул.Центральна, б. 230, с.Лантратівка Троїцького району Луганської області з 24.07.2012 року (а.с.50). Відповідно до письмових пояснень [PERSON] та [PERSON], [PERSON] не мешкає в буд. 230 на вул.Центральна у с.Лантратівка Троїцького району Луганської області з 2014 року (а.с.35-36). Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статей 379 - 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - жилий будинок, садиба, квартира. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до статті 7 Закону № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таких самих висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 30 червня 2015 року у справі № 21-1438а15. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є її відсутність без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України, якщо особа не проживає у житловому приміщенні понад 6 місяців без поважних причин, така особа за рішенням суду може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, де зареєстрований [PERSON]. Останній з 2014 року в будинку не проживає, однак добровільно відмовляється знятись з реєстрації. У звязку з чим суд приходить до висновків про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, так як в даному випадку у власника будинку виникають перешкоди у розпоряджанні своєю власністю. Згідно ст. 267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Таким чином, дане рішення є підставою для реєстраційного органу для зняття з реєстрації відповідача [PERSON] з реєстрації за місцем мешкання. На підставі викладеного, ст.71, 150, 156 ЖК України, ст. 15, 317, 319, 379-382, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved