Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з цим позовом і вказала, що 03 вересня 1988 року вона уклала шлюб з відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданим 03 вересня 1988 року районним відділом РАЦС м. Апостолово Дніпропетровської області. Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2014 року шлюб між сторонами розірвано. Позивачка вказує, що за час проживання в шлюбі з 1992 по 1999 роки вона з відповідачем побудували житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] Згідно технічного паспорту, виданого КП «Криничанське бюро технічної інвентаризації» 02 грудня 1999 року, вищезазначений житловий будинок складається з житлового будинку загальною площею 154,4 кв.м. (А-1), літньої кухні (Б-1), погрібу (Б'-1), гаражу (Б"-1), сараю (Б"'-1), літнього душу (В-1), вбиральні (Г-1) та розташований на земельній ділянці загальною площею 0,1410 га. Позивачка зазначає, що право власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку зареєстроване на відповідача, що підтверджується рішенням Криничанської сільської ради народних депутатів від 19 березня 1992 року про відведення [PERSON] земельної ділянки для будівництва житлового будинку, копією державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] зареєстрованого в книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № [NUMBER] від 26 березня 1997 року, копією рішення виконкому Криничанської селищної ради від 29 листопада 1999 року № 130 про введення вищезазначеного житлового будинку в експлуатацію та видачу на ім'я відповідача свідоцтва про право власності на спірний будинок. Також, згідно листа КП «Криничанське бюро технічної інвентаризації» від 06 лютого 2017 року, вбачається, що 15 грудня 1999 року відповідач отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок по [ADDRESS] та зареєстрував своє право власності в КП «Криничанське БТІ», про що в реєстровій книзі № 7 зроблено запис № 1235. У зв'язку з тим, що шлюб між сторонами розірвано, та про порядок поділу нерухомого майна між ними визначено не було, позивачка звернулась до суду з проханням визнати об'єкт права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] домоволодіння, яке складається з житлового будинку загальною площею 154,4 кв.м. (А-1), літньої кухні (Б-1), погрібу (Б'-1), гаражу (Б"-1), сараю (Б"'-1), літнього душу (В-1), вбиральні (Г-1) та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,1410 га, що розташовані по [ADDRESS]; Визнати за нею право власності на ? частину вказаного домоволодіння та визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,1410 га, що розташована по [ADDRESS] Відповідач в судове засідання не з'явився, про день слухання справи сповіщений належним чином. Оцінивши докази по справі суд вважає, що вимоги позивачки мають бути задоволені, бо у судовому засіданні встановлено, що 03 вересня 1988 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданим 03 вересня 1988 року районним відділом РАЦС м.Апостолово Дніпропетровської області. За час проживання в шлюбі з 1992 по 1999 роки подружжя на спільні кошти побудувало житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] Згідно технічного паспорту, виданого КП «Криничанське бюро технічної інвентаризації» 02 грудня 1999 року, даний будинок складається з житлового будинку загальною площею 154,4 кв.м. (А-1), літньої кухні (Б-1), погрібу (Б'-1), гаражу (Б"-1), сараю (Б"'-1), літнього душу (В-1), вбиральні (Г-1) та розташований на земельній ділянці загальною площею 0,1410 га. Право власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку зареєстроване на відповідача, що підтверджується рішенням Криничанської сільської ради народних депутатів від 19 березня 1992 року про відведення [PERSON] земельної ділянки для будівництва житлового будинку, копією державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] зареєстрованого в книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № [NUMBER] від 26 березня 1997 року, копією рішення виконкому Криничанської селищної ради від 29 листопада 1999 року № 130 про введення вищезазначеного житлового будинку в експлуатацію та видачу на ім'я відповідача свідоцтва про право власності на спірний будинок. Також, згідно листа КП «Криничанське бюро технічної інвентаризації» від 06 лютого 2017 року, вбачається, що 15 грудня 1999 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок по [ADDRESS] та зареєстрував своє право власності в КП «Криничанське БТІ», про що в реєстровій книзі № 7 зроблено запис № 1235. Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2014 року шлюб між сторонами розірвано та на даний час сторони проживають окремо, а позивачка у спірному житловому будинку. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З зазначеною нормою права кореспондується норма, визначена частиною 3 статті 368 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. З зазначеною нормою права кореспондується норма, визначена частиною 2 статті 372 Цивільного кодексу України, відповідно до якої уразі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Названі норми матеріального права презумпцію права сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя. Житловий будинок по [ADDRESS], побудовано в період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки доказів іншого не надано. Відповідно до положень ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 3 ст.368, ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зокрема п. 23 передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Оскільки сторонами подружжя в період шлюбу побудовано будинок, то в подружжя виникла право спільної сумісної власності, і, як наслідок, право іншого з подружжя на 1/2 частину будинку. А визнання права на 1/2 частину будинку, за правилами ст. 120 ЗК України, обумовлює визнання права за позивачкою і на 1/2 частину земельної ділянки, на якій цей будинок розміщений. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає за можливе задоволення позовних вимог та визначити рівними частини поділу майна. А задоволення позову за правилами ст. 88 ЦПК України, суд покладає на відповідача обов'язок по сплаті судових витрат у сумі 1774,69 грн.

Outcome: approved