Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

10 вересня 2020 року до Деснянського районного суду м. Чернігова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про оспорювання батьківства та виключення запису, як батька, з актового запису про народження дитини. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 19 березня 2015 року, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 квітня 2020 року розірвано. До реєстрації шлюбу у 2014 році відповідач народила доньку - [PERSON] , [INFO] . Оскільки відповідач запевняла позивача, що дитина його, він визнав походження дитини за собою. Також, в період шлюбу у сторін народилася дочка - [PERSON] , [INFO] . Після погіршення відносин між подружжям з травня 2019 році, під час сварок відповідач неодноразово повідомляла позивачу, що [PERSON] не є його донькою. З метою підтвердження свого батьківства позивач звернувся до приватного медичного закладу і пройшов ДНК-тест, який підтвердив, що вірогідність батьківства по відношенню до [PERSON] дорівнює 0%, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 вересня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. В установлений судом строк відповідач відзив на позов не подала. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 листопада 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали та просили суд його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена завчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомила. Представник третьої особи - Чернігівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно-східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми) у судове засідання не з`явилась, надіслала клопотання про розгляд справи за її відсутності та при вирішенні справи поклалася на розсуд суду. Заслухавши пояснення позивача, його представника та дослідивши матеріали справи суд встановив наступне. Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 березня 2015 року, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 квітня 2020 року розірвано (а.с. 13-14). Сторони мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , [PERSON] записаний батьком [PERSON] , [INFO] (а.с. 15). Відповідно до інформації, наданої Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми) від 06.10.2020, державна реєстрація народження дитини [PERSON] , [INFO] , була проведена 16.08.2014, актовий запис № 2260, відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (відомості про батька за вказівкою матері). До актового запису про народження дитини були внесені зміни від 02.10.2015 у зв`язку з визнанням батьківства відповідно до ст. 126 Сімейного кодексу України. Батьками дитини зазначено [PERSON] та [PERSON] (а.с. 64). Як пояснив у судовому засіданні позивач, що хоча дочка [PERSON] народилася до реєстрації шлюбу, відповідач запевняла, що це його дитина, і він, розуміючи всю відповідальність за дитину, за спільною заявою між ним та відповідачем визнав походження дитини за собою. Проте, з травня 2019 року відносини між подружжям почали погіршуватися і під час сварок відповідач неодноразово повідомляла йому, що від не батько [PERSON] . Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до статті 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснено, що предметом доказування у справах про оспорювання батьківства є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. Відповідно до висновку генотипоскопічного дослідження від 25.08.2020 № 27444, проведеного Медико-генетичним центром «МАМА ПАПА» біологічне батьківство учасника « [PERSON] , [INFO] » відносно учасника « [PERSON] , [INFO] », в рамках проведеного дослідження, виключається. Ймовірність батьківства складає - 0% (а.с.17-32). Враховуючи викладене вище суд приходить до висновку про задоволення вимоги позивача про виключення відомостей про його батьківство відносно дитини - [PERSON] . Проте, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача щодо зобов`язання Чернігівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно-східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми) внести зміни до актового запису про народження [PERSON] , оскільки вказаний орган приймав участь у справі в якості третьої особи, а не відповідача, а також наявність судового рішення про виключення відомостей про батьківство є самостійною підставою для внесення таких змін за заявою заінтересованої особи. У разі ж відмови уповноваженого органу у внесенні змін до актового запису, відповідне рішення про відмову може бути оскаржено у порядку, встановленому законом. У зв`язку з наявністю підстав для часткового задоволення позову, позивачу мають бути відшкодовані понесені у справі судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та витрати на правничу допомогу, пропорційно до задоволених позовних вимог. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України. За приписами статей 133, 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачу правничу допомогу надавала адвокат Підмогильна Я.Я. на підставі договору та ордеру серії ЧН № 122357 від 07.09.2020. Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 18/09 від 18.09.2020 позивач сплатив згідно договору про надання правової допомоги № 16/07/20 від 16.07.2020 адвокату 7000 грн. Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Така ж позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц. Оскільки позивачем документально підтверджено понесення витрат на оплату правничої допомоги, а тому, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на правничу допомогу у даній справі в сумі 3500 грн., пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: approved