Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій посилається на те, що 07 листопада 2003 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, що зареєстрований в міському відділі реєстрації громадянського стану Чернівецького обласного управління юстиції м. Чернівці. Від шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON] [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося. З березня 2008 року між ними постійно виникали сварки, в наслідок того, що кожний із них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Стверджує, що відсутність між ними взаємопорозуміння та спільної думки, щодо вирішення звичайних побутових питань спонукали до повного розриву шлюбних відносин. Вважає, що подальше фактичне спільне проживання та збереження шлюбу неможливі і є такими, що суперечить її особистим інтересам. З липня 2009 року подружні стосунки між ними припинені, спільного господарства не ведуть. На даний час між ними втрачено почуття кохання, взаєморозуміння та взаємоповаги. За таких обставин, вважає, що їх сім'я існує формально. Вказує, що досягли згоди про місце проживання неповнолітньої доньки, яка залишається на її утриманні та вихованні. Спір про майно відсутній. Вказує, що їй відомо, що інших дітей, а також непрацездатних батьків на утриманні у відповідача не має. Матеріально відповідач добре забезпечений, стан здоров'я добрий, стягнень за виконавчими документами не проводиться. Угоди про добровільну сплату аліментів між ними не досягнуто. З моменту коли вони перестали вести спільне господарство жодних коштів та іншої допомоги на утримання дочки від відповідача не одержувала. Коли постало питання про утримання дитини відповідач перестав приходити до дитини та бачитися з нею. У такий специфічний спосіб відповідач відмовився від участі у вихованні дитини. Нею вживались різноманітні заходи щодо одержання аліментів та хоча б якоїсь допомоги по утриманню доньки. Стверджує, що заробітна плата, яку отримує не дає можливості повністю забезпечити фізичний, духовний розвиток дитини, розвитку творчих та пізнавальних здібностей, уподобань дитини, розвитку обдарувань, таким чином вважає, що ухилення від сплати аліментів відповідача є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов'язків в умовах, коли вона зверталась до відповідача особисто з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини. На підставі вищевикладених обставин, просить суд шлюб між нею та відповідачем розірвати; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON] [INFO] в розмірі 1000 гривень щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку досягнення дитиною повноліття та стягнути з [PERSON] аліменти на її користь за минулий час , а саме за останні три роки в розмірі 36 000 грн. (тридцять шість тисяч гривень). В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві. Просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, а саме розміщенням оголошення про виклик до суду в регіональній газеті /а.с.33/. Про причини своєї неявки до суду не повідомив. Внаслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу за його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дане правило також закріплене у ст. 60 цього ж Кодексу Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] , підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 07 листопада 2003 року між позивачкою та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, що зареєстрований в міському відділі реєстрації громадянського стану Чернівецького обласного управління юстиції м. Чернівці. /а.с. 17/. Згідно ч.1 ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України - шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 109 цього ж Кодексу передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. У статті 112 СК України зазначено, що суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Дослідивши матеріали справи, враховуючи те, що збереження сім'ї між сторонами неможливе, та зокрема суперечить правам та інтересам позивачки, суд вважає, що позов в цій частині обґрунтований і підлягає задоволенню. Відповідно до копії свідоцтва про народження у шлюбі позивачки з відповідачем [INFO] народилась донька - [PERSON]/ а.с.7/ У відповідності до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 184 Сімейного Кодексу України - якщо платник податків має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення , суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 17 постанови від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи зазначені вище вимоги закону з урахуванням матеріального становища позивачки, враховуючи той факт, що нею не надано належних доказів, того, що відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі та має реальну можливість сплачувати щомісяця аліменти в розмірі 1 тисячі гривень, враховуючи положення ст. 180 СК України щодо зобов"язання батьків утримувати свою дитину, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки на утримання неповнолітньої [PERSON], підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 500 гривень щомісяця до досягнення дитиною повноліття. При цьому, суд виходить з розумності та достатності вказаного розміру стягуваних аліментів, необхідних для задоволення потреб позивачки на утримання неповнолітньої доньки та можливості відповідача вказаний розмір аліментів сплачувати щомісячно, не порушуючи прав останнього. Щодо іншої частини позовних вимог, суд вважає, що в їх задоволенні слід відмовити, виходячи з наступного: Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Слід зауважити, що стягнення аліментів за минулий час, є можливим лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов'язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати. Враховуючи положення ст. 214 ЦПК України, згідно якої під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, враховуючи той факт, що позивачкою не надано суду докази того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не змогла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати та той факт, що неможливо встановити реальної можливості відповідача (у зв'язку з його неявкою у судові засідання) вказаний розмір аліментів за минулий час сплатити, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 229 грн. 40 коп. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню,

Outcome: partial