Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

11.01.2021 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] . Позивач просить суд «визнати [PERSON] ( [INFO] ) такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] з відповідною реєстрацією за цією адресою місця її постійного проживання». Позов обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] . [PERSON] є колишньою дружиною його батька [PERSON] , оскільки шлюб між ними розірвано в 2010 році. В 2020 році батько помер, проте в квартирі залишилась зареєстрованою [PERSON] . Зазначає, що відповідач у квартирі за місцем реєстрації не проживає, витрат на утримання квартири не несе. Вважає, що факт не проживання в квартирі підтверджується фотофіксацією приміщення цієї квартири. [PERSON] добровільно з реєстрації знятися не бажає. Позивачу не відомо, де вона точно зараз проживає. Вважає, це є перешкодою у розпорядженні особистою власністю. 21.01.2021 відкрито провадження у справі. 23.03.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву, у якій просив справу розглядати за його відсутності. Просив позов задовольнити. Відповідач у судові засідання не з`явилася, повідомлялася належним чином, причини неявки не повідомила. Суд направляв поштову кореспонденцію за зареєстрованим місцем проживання відповідача. На адресу суду повернулись поштові відправлення з причин їх не вручення адресату, тому в розумінні п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, повістка вважається врученою. Відзив на позов не надходив. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно, а саме щодо квартири [ADDRESS] , здійснено такі записи: - рішення про державну реєстрацію від 10.06.2004; [PERSON] ; форма власності - приватна спільна часткова; частка власності 572/12000; підстава виникнення права власності свідоцтво про право на спадщину № 5-1192 , 12.05.2004; - рішення про державну реєстрацію від 09.12.2005; [PERSON] ; форма власності - приватна спільна часткова; частка власності 572/3000; підстава виникнення права власності свідоцтво про право власності № [NUMBER] , 12.11.1996; - рішення про державну реєстрацію від 25.06.2010; [PERSON] ; форма власності - приватна спільна часткова; частка власності 572/3000; підстава виникнення права власності договір дарування №377, 22.05.2010; - рішення про державну реєстрацію від 08.11.2010; [PERSON] ; форма власності - приватна спільна часткова; частка власності 143/1000; підстава виникнення права власності договір дарування, №2736, 24.09.2010; На підставі договору дарування від 22.01.2016 [PERSON] належить 715/6000 частки квартири [ADDRESS] . 11.02.1995 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. 15.07.2010 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. [PERSON] належала 715/6000 частки кв. [ADDRESS] . Під час перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON] зареєстрував дружину - [PERSON] у зазначеній квартирі. З 12.04.2000 і по теперішній час [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 20.04.2020, актовий запис № 4100. У зв`язку зі смертю, [PERSON] знятий з реєстрації 19.05.2020, що підтверджується довідкою про зняття з реєстрації місця проживання особи. Не проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] позивач підтверджує фотографіями квартири, які підтверджують її стан, непридатний для проживання. Вирішуючи спір суд виходив з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] була членом сім`ї [PERSON] (який є батьком позивача). Під час перебування у шлюбі [PERSON] зареєстрував дружину - [PERSON] , яка проживала у цій квартирі з ним. 15.10.2010 шлюб було розірвано, проте з реєстрації у спірній квартирі [PERSON] не була знята. [INFO] батько помер та, відповідно, був знятий з реєстрації місця проживання у квартирі. Тобто, [PERSON] не є членом сім`ї позивача, а є колишнім членом сім`ї його батька. Позивач надав докази про належність йому на праві власності часток у спірній квартирі [ADDRESS] . Тобто, набуваючи власність позивач знав про проживання в спірній квартирі [PERSON] - члена сім`ї одного з колишніх власників цього житла. На думку суду, є підстави застосувати по аналогії закону ч. 2 ст.405 ЦК України і до особи, яка не є членом сім`ї власника житла, за змістом якої член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" Суд у рішенні від 02.12.2010 установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21.08.2019 у справі №569/4373/16-ц зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах "Дакус проти України"; "Кривіцька та Кривіцький проти України"; "Садов`як проти України". Крім того, суд враховує й те, що будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частинами 1 статті 16 ЦК України, частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Позивачем надано докази, що містяться в матеріалах справи, тому суд розглядає її за наявними матеріалами. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Фактично головним аргументом позивача, як підстави для визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , є надані ним фото приміщень квартири, які, на переконання заявника, свідчать проте, що в квартирі ніхто не проживає та й не може проживати, зважаючи на непридатний для життя стан квартири. Однак суд ці докази вважає непереконливими та вважає, такими, що не підтверджують даний факт. По-перше, неможливо ідентифікувати, що це фотографії саме спірної квартири [ADDRESS] , а не іншого житлового приміщення. Позивач інших доказів не надав, а бажання приймати участь у судових засіданнях з метою підтвердження своєї позиції позивач не виявив. По-друге, позивачем не надано доказів того, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин більше одного року, втратила інтерес до спірного житла. А її відмова, на пропозицію позивача, добровільно знятись з реєстрації (зазначено у тексті позову), розцінюється судом як наявність у неї підстав для збереження місця реєстрації (проживання). По-третє, позивачем не надано будь-яких інших доказів, що підтверджують не проживання відповідача у квартирі понад встановлений строк, як-от, акт обстеження житла про не проживання, показання свідків, докази несення ним витрат на утримання квартири, сплати комунальних послуг. Не надано й доказів чи є у відповідача будь-яке інше житло. У такому разі позбавлення особи права користування житлом, до якого вона можливо не втратила інтерес не відповідатиме легітимній меті здійснення власником своїх прав, та буде непропорційним втручанням у право на житло. За таких обставин, суд приходить до висновку, що фотографії як єдиний наданий письмовий доказ на підтвердження заявлених вимог, не є достатньою та безумовною підставою для визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним житлом. Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити через його недоведеність. Судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: dismissed