Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-09 00:00:00

11 січня 2016 року публічне акціонерне товариство «[PERSON] [PERSON]» (далі ПАТ «[PERSON] [PERSON]») звернулося до суду з вказаним позовом до [PERSON] та [PERSON], обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 06 березня 2008 року між банком та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір, згідно якого йому надано кредит в розмірі 36000 доларів США строком до 06 лютого 2028 року, зі сплатою 13% річних за користування кредитними коштами. З метою забезпечення виконання позичальником зобовязань за кредитним договором 07 березня 2008 року між банком з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з другої сторони, укладено договір іпотеки, згідно з яким [PERSON] передав в іпотеку банку належну йому двокімнатну квартиру за № 2, що розташована в будинку №29/1 по вул. 60 років СРСР в м.Очакові Миколаївської області, [PERSON] передала в іпотеку належну їй двокімнатну квартиру за № 25, що розташована в будинку № 1 по вул. Дегтярьова в м.Очакові Миколаївської області. Відповідно до рішення Очаківського міськрайного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2015 року з [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] [PERSON]» стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 34909,44 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 550734 грн. 64 коп., однак ця заборгованість відповідачем не сплачена. Посилаючись на те, що [PERSON], зобов'язання за кредитним договором не виконує, позивач просив про звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно, належне [PERSON] та [PERSON], шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною, визначеною на підставі незалежної оцінки субєкта оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, для погашення за рахунок коштів, одержаних від продажу, заборгованості [PERSON] за кредитом. 09 лютого 2016 року представник відповідачів [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом в інтересах останніх до ПАТ «[PERSON] [PERSON]», в якому зазначив, що при укладанні договору іпотеки нотаріус не врахував, що в квартирі №25, що розташована в будинку № 1 по вул. Дегтярьова в м.Очакові Миколаївської області, яка є предметом іпотеки, разом з відповідачкою проживала малолітня дитина та не вимагав надання дозволу органу опіки та піклування на передачу квартири в іпотеку, чим порушено права малолітньої дитини. З урахуванням уточнених зустрічних позовних вимог, просив визнати недійсним договір іпотеки від 07 березня 2008 року в частині передачі в іпотеку зазначеної вище квартири. Ухвалою суду від 23 лютого 2016 року зустрічний позов був прийнятий до сумісного розгляду з первісним позовом ПАТ "[PERSON] [PERSON]". Представник позивача - ПАТ «[PERSON] [PERSON]» в судове засідання не зявився, надавши заяву, в якій просить розглядати справу без його участі та позовні вимоги підтримує у повному обсязі. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] та представник відповідачів [PERSON], підтримавши свій зустрічний позов, позовні вимоги ПАТ «[PERSON] [PERSON]» визнали частково. Підтвердили факт отримання [PERSON] кредиту у розмірі 36 000 доларів США за вищевказаним кредитним договором та пояснили, що сума заборгованості за кредитом, стягнута за рішенням Очаківського міськррайонного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2015 року, на теперішній час не сплачена. Не заперечують проти задоволення позову в частині звернення стягнення на квартиру №2, що розташована в будинку №29/1 по вул. 60 років СРСР в м.Очакові Миколаївської області, яка належить [PERSON] Також [PERSON] пояснила, що при укладенні договору іпотеки ними були надані нотаріусу довідки про склад сімї, реєстрацію і проживання в належних їм квартирах. На той час вони мали одну малолітню дитину, яка не була зазначена у вказаних довідках, на що вона не звернула увагу. Іншого житла, крім квартири № 25, розташованої в будинку № 1 по вул. Дегтярьова в м.Очакові Миколаївської області, вона не має. На теперішній час вона з чоловіком та двоє їх малолітніх дітей проживають в будинку по вул. Гладкова, 18 в м.Очакові, що належить на праві власності [PERSON] Приватний нотаріус Очаківського міського нотаріального округу [PERSON], залучена судом до участі у справі у якості третьої особи, в судове засідання не зявилася, надавши заяву про розгляд справу без її участі. Також повідомила, що для іпотечного договору, укладеного між ВАТ «[PERSON] [PERSON]» та [PERSON] і [PERSON], останніми серед необхідних для посвідчення цього іпотечного договору документів, були надані три довідки про склад сімї іпотекодавців та реєстрацію і проживання осіб в квартирах, що були передані в іпотеку. Крім іпотекодавців [PERSON] та [PERSON], інших осіб та малолітніх або неповнолітніх дітей в указаних довідках вказано не було. При посвідченні іпотечного договору іпотекодавцями були надані іпотекодержателю гарантії, серед яких було зазначено про те, що ніхто не має права користуватися площею предмета іпотеки (квартир), що цей договір не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Іпотекодавцями не було доведено до відома нотаріуса та іпотекодержателя про наявність у них малолітніх дітей. Заслухавши пояснення відповідачки та представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. 06 березня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «[PERSON] [PERSON]», правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] [PERSON]», укладено кредитний договір №014/08-112/76580, за умовами якого банк надав відповідачеві кредит в розмірі 36000 доларів США зі сплатою 13 % відсотків, з кінцевим терміном повернення 06 лютого 2028 року. Позичальник зобовязався повернути основну суму кредиту шляхом здійснення щомісячних платежів відповідно до графіку, сплатити проценти за користування кредитом, та виконати інші зобовязання, визначені даним Договором (а.с.21-37). Окрім того, згідно п.16.3 договору, за прострочення виконання будь-яких грошових зобовязань за цим договором позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 1% від простроченої до оплати суми за кожен календарний день прострочення. В забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором 07 березня 2008 року між ВАТ «[PERSON] [PERSON]» з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з другої сторони був укладений договір іпотеки, за яким [PERSON] передав в іпотеку банку належну йому двокімнатну квартиру за №2, що розташована в будинку №29/1 по вул. 60 років СРСР в м.Очакові Миколаївської області, [PERSON] передала в іпотеку належну їй двокімнатну квартиру за №25 що розташована в будинку № 1 по вул. Дегтярьова в м.Очакові Миколаївської області (а.с.38-42). Згідно рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили 30 жовтня 2015 року, з [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] [PERSON]» стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 34909,44 доларів США, що еквівалентно по екрсу НБУ 550734 грн. 64 коп., з яких: заборгованість по кредиту 33879 доларів США 28 центів, що еквівалентно 534482 грн. 74 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами 818 доларів США 75 центів, що еквівалентно 12916 грн. 68 коп.; пеня 211 доларів США 41 цент, що еквівалентно 3335 грн. 22 коп.(а.с.44-50). Вказаним рішенням також встановлено, що 05 лютого 2009 року до кредитного договору було укладено додаткову угоду №1, якою відсоткову ставку по кредиту тимчасово (до 05 лютого 2010 року) зменшено до 10% річних. Додатковою угодою №2 до кредитного договору, укладеною 26 лютого 2010 року, дію кредитного договору пролонговано до 06 квітня 2038 року та тимчасово зменшено розмір щомісячного платежу. В силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені вищевказаним судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи, оскільки в ній беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини. Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2015 року не було виконано [PERSON] і розмір заборгованості на час розгляду даної справи не змінився. Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином і в строк, встановлений в договорі, одностороння відмова від зобовязання, якщо інше не встановлено договором, не допускається. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 572 ЦК України та ст. 33 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року №898-ІV (далі Закон №898-ІV), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, й за рішенням суду. Заперечення проти позову та зустрічний позов відповідачі та їх представник обгрунтовують тим, що нотаріусом не було прийнято до уваги, що на час укладення договору іпотеки на квартиру № 25, що розташована в будинку № 1 по вул. Дегтярьова в м. Очакові Миколаївської області, в ній проживала малолітня дитина, на підтвердження чого надали копію свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], копію акту обстеження квартири від 08 лютого 2016 року та довідку ОСББ «Ера» без зазначенння дати її видачі (а.с.80-82). Однак, з довідки виконавчого комітету Очаківської міської ради від 07 березня 2008 року № 1956 та довідок комунального підприємства «Очаківський міський житлово-експлуатаційний комбінат» від 07 березня 2008 року № 155 та № 156, які були надані іпотекодавцями нотаріусу при укладенні договору іпотеки, вбачається, що неповнолітня дитина не була включена до складу сімї останніх та відсутні відомості про проживання та реєстрацію дитини в квартирах, що є предметом іпотеки, зокрема і в квартирі № 25, що розташована в будинку № 1 по вул. Дегтярьова в м. Очакові Миколаївської області (а.с.129-131). Таким чином, батьки малолітньої дитини, укладаючи оспорюваний іпотечний договір, особисто надали нотаріусу відомості про те, що в квартирах, які передаються в іпотеку, ніхто інший, крім них не проживає, в тому числі не проживають і малолітні діти. Крім того, в пункті 2.1.1 договору іпотеки зазначено, що іпотекодавці [PERSON] та [PERSON] гарантують непорушення прав малолітніх та неповнолітніх дітей у зв'язку з укладенням цього договору (а.с. 38). Відповідно до частин першої - третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Проте сам по собі факт вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Ввласник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, що впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15, від 20 січня 2016 року у справі 6-2940цс15, від 22 червня 2016 року у справі №6-1024цс16, які відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковими для суду. Крім того, як вбачається з пояснень відповідачки [PERSON] в судовому засіданні, фактичним місцем проживання сімї, в тому числі малолітніх дітей, є житловий будинок по вул. Гладкова, 18 в м.Очакові Миколаївської області, який належить на праві приватної власності [PERSON], а тому звернення стягнення на спірну квартиру не вплине на права дітей на користування житлом. З огляду на зазначене, суд, врахувуючи недобросовісність дій відповідачів під час укладення іпотечного договору та відсутність обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя (банку) та нотаріуса, який посвідчував договір, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання іпотечного договору недійсним. 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII, згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак, установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Аналогічний виснвок міститься в постанові Верховного суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-969цс16. З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] порушив умови кредитного договору, а тому вимоги про звернення стягнення на предмети іпотеки, належні йому та іпотекодавцю [PERSON], є обґрунтованими і підлягають задоволенню. У задоволенні зустрічного позову про визнання договору іпотеки чатково недійсним слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Позивачем в рахунок судового збору за звернення до суду із цим позовом сплачено 1218 грн. 70 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 469103 від 22 грудня 2015 року, а тому з відповідачів слід стягнути на користь позивача в рахунок відшкодування судових витрат по 609 грн. 00 коп. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved