Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-10 00:00:00

13 серпня 2014 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. В обґрунтування своєї вимоги вказував наступне. У його власності знаходиться зазначений житловий будинок, в якому він проживає та зареєстрований по теперішній час. Крім того, в будинку також зареєстрована, хоча і не проживає з 2013 року [PERSON]. Самостійно відповідачка відмовляється знятися з реєстрації. Дана обставина заважає позивачу в повній мірі користуватися та розпоряджатися власним будинком, також йому доводиться самостійно сплачувати по рахункам по оплаті комунальних платежів. Посилаючись на те, що відповідачка добровільно не проживає в належному йому на праві власності будинку, не несе витрат на його утримання, тому на підставі ст.405 ЦК України просив позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням даного будинку. В судове засідання позивач не з`явився надіслав на адресу суду заяву, в якій просив позов задовольнити, та справу розглянути без його участі. Відповідачка до суду не з'явилась, про час та місце слухання справи судом була повідомлена належним чином. Суд, вважаючи за можливе здійснити заочний розгляд справи за відсутності сторін, оскільки наявних в ній матеріалів достатньо для її вирішення по суті, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Житловий будинок [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності. В той же час, в будинку зареєстрована, але не проживає з 2003 року [PERSON]. Наявність такої реєстрації позбавляє позивача як власника будинку належним чином ним володіти та розпоряджатися. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також, згідно з вимогами ст. ст. 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На час виникнення спірних правовідносин діяли норми Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України 2003 року, Житлового кодексу України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Проте відповідачка в будинку добровільно не мешкає більше року і не є членом сім'ї власника, тому позовні вимоги останнього законні та обґрунтовані і підлягають задоволенню. З відповідачки підлягають стягненню на користь позивача судові витрати, понесені ним при поданні позову до суду в сумі 243 грн. 60 коп. Враховуючи викладене,

Outcome: approved