Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

У серпні 2019 року позивач [PERSON] , в особі представника - адвоката Молявчика О.В., звернулась в Дарницький районний суд м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання їх втратившими право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Мотивувала свої вимоги тим, що позивач є єдиним власником зазначеної квартири, відповідачі зареєстровані у спірній квартирі, однак не проживає в ній більше десяти років. Від спільних знайомих позивачу відомо, що вони проживають за кордоном і наміру повертатися до України не мають. З реєстрації відповідачі в добровільному порядку не знялись, зв"язок з ними відсутні. Даний факт суттєво порушує право власності позивача та створює їй перешкоди в користуванні власністю, оскільки вона несе додаткові витрати по його утриманню, так як плата за користування житлом нараховується виходячи з кількості проживаючих осіб згідно реєстрації, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 17.09.2019 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні з проведенням підготовчого засідання. У підготовче судове засідання позивач не прибула, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у їхню відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачі також не прибули у підготовче судове засідання, направили до суду заяви про розгляд справи у їхню відсутність, заявлені позовні вимоги визнали та пояснили, що постійно проживають в Сполучених Штатах Америки та не мають наміру приїздити до України. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи те, що відповідач визнав заявлені позовні вимоги, суд вважає за можливе розглянути справи та ухвалити рішення на підготовчому судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України,власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування вказаної квартири (а. с. 6). Відповідно до інформації електронного реєстру територіальної громади м. Києва "ГІОЦ/КМДА", в зазнаеній квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а. с. 20). Статтею 206 ЦПК України передбачено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, подані відповідачами заяви про визнання позовних вимог,

Outcome: approved