Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

У серпні 2013 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] "Про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням", на обґрунтування якої зазначено, що позивач мешкає у квартирі [ADDRESS], - власником якої він є згідно договору купівлі - продажу від 18 жовтня 2005 року. Відповідач [PERSON] була членом його сім'ї. Рішенням суду від 10 грудня 2012 року їх шлюб розірвано, а сама вона виїхала з цієї квартири, зібравши всі свої речі. Зазначив, що перешкод у користуванні житлом він їй не чинить, замки на вхідних дверях не змінював. Оскільки відповідач зараз не є членом його сім'ї, то вона не має права користуватися його квартирою нарівні з ним. Крім того, у квартирі [PERSON] не проживає більше року, не несе витрати з оплати комунальних послуг, не здійснює поточні та капітальні ремонти квартири. Договору найму цієї квартири з нею він не укладав. Комітетом самоорганізації населення «Дружний» 23.08.2013 року у присутності сусідів [PERSON], який проживає в квартирі [ADDRESS], і [PERSON], який проживає в квартирі [ADDRESS], складено акт про не проживання відповідача за спірною адресою з 26 квітня 2012 року. Реєстрація [PERSON] в його квартирі чинить йому перепони у розпорядженні своїм майном в повному обсязі. Просив визнати [PERSON], 1981 року народження, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. 28 листопада 2013 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] "Про усунення перешкод у праві користування жилим приміщенням та про вселення", в якому відповідач за основним позовом зазначила, що 18 жовтня 2005 року за час їх з [PERSON] шлюбу вони на ім'я позивача за основним позовом за спільні кошти придбали згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу [PERSON], квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. 29.11.2005 року цю власність було зареєстровано в КП «Бюро технічної інвентаризації міста Макіївки», реєстровий номер 12400688. На час звернення із позовом до суду у цій спірній квартирі зареєстровані: вона, [PERSON] та [PERSON], [INFO], опікуном якого призначена вона на підставі рішення виконавчого комітету Макіївської міської Ради від 12.12.2012 року. Наприкінці квітня 2012 року вона разом з маленькою дитиною [PERSON] була вимушена виїхати з цієї квартири у зв'язку із тим, що 20 квітня 2012 року [PERSON] завдав їй тілесних ушкоджень, про що нею подано заяву до Центрально-Міського РВ Макіївського МУ ГУМВС України в Донецькій області. Однак, не дивлячись на зазначені обставини, вона здійснює платежі за утримання будинку та прибудинкової території на розрахунковий рахунок КСОН «Дружний». Зазначила, що [PERSON] замінив замки на вхідних дверях у квартиру, тому вона не має вільного доступу для проживання в ній. Також в неї немає доступу й до своїх особистих речей та речей дитини. За цим фактом 21 жовтня 2013 року нею також було подано заяву до Центрально-Міського РВ Макіївського МУ ГУМВС України в Донецькій області. Вважає, що відповідач порушує її права і перешкоджає їй у користуванні житловим приміщенням, у зв'язку з чим просила зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні нею спірною квартирою шляхом вселення її в квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та надав пояснення, аналогічні змісту позовної заяви, тоді як зустрічний позов відповідача [PERSON] не визнав повністю та просив відмовити їй у його задоволенні. Крім того, зазначив, що квартиру [ADDRESS], - він придбав за гроші батька, який продав належну їм обом квартиру на мікрорайоні «Сонячний» міста Макіївки Донецької області та оформив її на своє ім'я. Із цієї квартири [PERSON] виїхала разом зі своїми речами 22 квітня 2012 року, після чого він одразу наступного дня змінив замки, а потім й вхідні двері. Незважаючи на це, вона 26 квітня 2012 року ще раз проникла у житло за своїми речами. Вказав, що цей позов для нього вартий, оскільки він має заборгованість по сплаті за комунальні послуги та квартиру плату близько 2000 гривень. Підтвердив, що на кануні виїзду відповідача із його квартири, він дійсно мав з нею конфлікт на ґрунті перебування той у стані алкогольного сп'яніння, оскільки вона випивала із сусідкою, а їх дитина була голодна та холодна, тому він вдарив їй по обличчі. Зазначив, що ключі від нового замку [PERSON] він не давав. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, вказавши, що підтримує свій зустрічний позов, який й просить задовольнити повністю, відмовивши позивачу за основним позовом у задоволенні його позову у повному обсязі. Підтвердила, що дійсно вони з позивачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який вже розірвано. За час цього шлюбу вони придбали квартиру [ADDRESS]. В цій квартирі вони мешкали разом із маленькою дитиною, опікуном якої був позивач. Напередодні її виїзду із квартири [PERSON] вчинив сварку, побив її на очах дитини, тому вона вимушена була переїхати у інше житло. Потім вона переоформила на себе й опікунство, про що Макіївська міська рада прийняла відповідне рішення, позбавивши цього права позивача. Зазначила, у спірній квартирі досі знаходяться їх із дитиною речі, які вона не може забрати, так як позивач змінив замки на дверях, не надавши їй до цього часу нові ключі. У подальшому [PERSON] в судове засідання не з'явилась, скористалась правом, наданим їй частиною 1 статті 38 Цивільного процесуального кодексу України щодо прийняття участі у цивільній справі через свого представника за довіреністю. Представник відповідача за основним позовом [PERSON], що діяла на підставі довіреності, первісні позовні вимоги не визнала повністю й просила відмовити у їх задоволенні, в той же час зазначила, що зустрічний позов підтримує у повному обсязі й просить його задовольнити. Крім того, представник повністю підтримала всі обставини, викладені у зустрічній позовній заяві, додавши, що виїзд її довірителя із спірної квартири був вимушений, оскільки позивач вчинив бійку та завдав той тілесні ушкодження, що стало приводом до звернення у відповідні органи внутрішніх справ. Вказала, що це житло було придбане за час шлюбу позивача із відповідачем, а тому на законних підставах належить їм у рівних частках як спільне сумісне майно подружжя. Оскільки [PERSON] потребує на цю квартиру, то вона й сплачує відповідні комунальні платежі, хоча позивач цього не робить. Підтвердила, що дійсно після зміни замків [PERSON], ключів від вхідних дверей квартири її довіритель не має. Допитана в якості свідка [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою, теж мешкає у будинку [ADDRESS] та підтримує дружні стосунки із [PERSON]. Знає, що спірна квартира була придбана за час шлюбу на спільні кошти, а ремонт подружжя робило власноручно й на кошти батьків. Вказала, що на власні очі бачила, як відповідач не могла потрапити до квартири зібрати речі, оскільки замки на вхідних дверях було змінено. Зазначила, що позивач дійсно неодноразово застосовував до дружини насилля, внаслідок чого вона одного разу особисто возила її до лікарні. Допитана в якості свідка [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є матір'ю відповідача за основним позовом. У квітні 2012 року їй подзвонила донька та попросила забрати її з дитиною до себе. Вона приїхала на спірну адресу та допомогла [PERSON] зібрати незначну кількість речей у сумку, решта залишилась у квартирі. Оскільки відповідач побив її дитину, вона допомогла їй звернутися до міліції із відповідною заявою. Зазначила, що спірна квартира була придбана подружжям за час шлюбу на спільні гроші. Не заперечувала, що частина грошей на її придбання надійшла від продажу квартири, що знаходилась у власності батька позивача та була розташована на мікрорайоні «Сонячний», однак решта коштів на придбання квартири та ремонт в ній - це гроші, які заробляло подружжя або утримувало у подарунок. Допитаний в якості свідка [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що мешкає по сусідству із позивачем та відповідачем у цій справі. [PERSON] не бачить у їх квартирі близько року, тобто з 2013 року, а мабуть й ще раніше з квітня - травня 2012 року. Напередодні того, як відповідач перестала з'являтись вдома, між подружжям сталася сварка. Зазначив, що підписував акт про те, що відповідач дійсно не мешкає, але до квартири із комісією не ходив, ні з ким нічого не обговорював, просто позивач із відповідними паперами прийшов до нього та попрохав все підписати, що він і зробив, підтвердивши факт дійсного не мешкання у спірній квартирі [PERSON] Повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, що досліджені у судовому засіданні й відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, а саме: вислухавши пояснення сторін у справі, представника відповідача за основним позовом, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, що містять письмові докази, - суд вважає, що у задоволенні первісних позовних вимог [PERSON] слід відмовити, а зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Як убачається з договору купівлі-продажу від 18.10.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], [PERSON] купив у [PERSON] квартиру [ADDRESS] /а. с. 6/. Згідно витягу з Державного реєстру правочинів № 1615605 від 18.10.2005 року, приватний нотаріус [PERSON] о 12 годині 41 хвилину 18.10.2005 року зареєструвала правочин /договір купівлі-продажу/ відповідно до вимог діючого цивільного законодавства /а. с. 11/. З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9107471 від 29.11.2005 року убачається, що КП "БТІ міста Макіївки" 29.11.2005 року під реєстровим № 12400688 в реєстровій книзі № 220 /номер запису 45128/ зареєструвало право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], - на підставі договору купівлі-продажу № 3013 від 18.20.2005 року /а. с. 10/. З відомостей, що містяться у домовій книзі, вбачається, що у житлі, розташованому за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] з 31.01.2006 року та [PERSON] з 07.11.2006 року /а. с. 7 - 8/. Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Макіївки Донецької області від 10.12.2012 року шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON], 13 вересня 2004 року Макіївським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис № 1044, розірвано /а. с. 12/. Згідно акту від 23.08.2013 року, складеного головою КСОН «Дружний» Горягіною З. Ф. у присутності [PERSON] та [PERSON], громадянка [PERSON] не проживає з 26 квітня 2012 року за адресою: [ADDRESS] /а. с. 13/. З довідки ПП «Макринок-Сервіс» № 1365 від 07.11.2013 року убачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], - та має склад сім'ї: особа, що опікується, [PERSON], 2010 року народження, та колишній чоловік [PERSON], 1974 року народження /а. с. 36/. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Макіївської міської Ради від 12.12.2012 року № 1476, [PERSON] звільнено від виконання обов'язків опікуна відносно малолітнього [PERSON] та призначено опікуном [PERSON] /а. с. 38 - 39/. Згідно копій квитанцій, наданих відповідачем [PERSON], остання здійснювала погашення заборгованості за оплату квартирної плати, а також поточні платежі з неї за лютий, квітень, травень, червень, вересень 2013 року шляхом внесення грошових сум на рахунок ПП «Макринок-Сервіс» за особовим рахунком [NUMBER], який відкритий за адресою: [ADDRESS] /а. с. 40 - 42/. З наданих позивачем [PERSON] копій квитанцій убачається, що останній в червні, серпні та в листопаді 2013 року на рахунок ПрАТ «Макіївкагаз» вносив плату за використаний природний газ за особовим рахунком [NUMBER] та у вересні 2012 року - плату за користуванням електроенергію за особовим рахунком [NUMBER], які відкриті за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до постанови дільничного інспектора Центрально-Міського РВ Макіївського МУ старшого лейтенанта міліції Бекалюка О. В. від 03.05.2012 року, у порушенні кримінальної справи за заявою [PERSON] відносно [PERSON] за статтями 296 і 129 Кримінального кодексу України відмовлено /а. с. 43/. Як убачається з висновку за матеріалами, зареєстрованими у журналі єдиної реєстрації заяв та повідомлень про скоєні кримінальні правопорушення та інші події № 7160 від 21.10.2013 року, матеріали перевірки за фактом, зареєстрованим у журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про скоєння кримінальних правопорушень та інших подій Центрально-Міського РВ Макіївського МУ ГУМВС України в Донецькій області під № 7160 від 21.10.2013 року, вважаються розглянутими та підлягають списанню в наряд, у зв'язку із відсутності необхідності відкриття кримінального провадження за заявою [PERSON] відносно [PERSON] /а. с. 44/. З копії розписки [PERSON] від 26.11.2012 року убачається, що остання забрала свій та дитячий одяг у [PERSON], з яким не проживає з 26 квітня, за адресою: [ADDRESS], - де раніше проживала з дитиною та чоловіком [PERSON] Претензій не має. Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України та Цивільного кодексу України. Так, з огляду на положення статті 47 Конституції України кожен громадянин має право на житло. Більш того, нормами права, які містяться у статті 47 Конституції України, гарантовано, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до положень частини четвертої статті 311 Цивільного кодексу України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Виходячи з положень частини першої статті 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. У свою чергу, квартира як об'єкт права власності визнається ізольованим помешканням в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживанні /частина перша статті 382 Цивільного кодексу України/. У ході розгляду справи судом встановлено, що позивач [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] придбав шляхом укладання відповідного договору купівлі - продажу від 18.10.2005 року квартиру [ADDRESS]. Згідно до положень частини першої статті 328 Цивільного кодексу України укладений позивачем [PERSON] договір купівлі - продажу є однією з підстав виникнення у особи права власності. При цьому, суд враховує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом /частина третя статті 368 Цивільного кодексу України/. З положень частини першої статті 70 Сімейного кодексу України убачається, що розмір часток дружина та чоловіка у майні, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, є рівним, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень частини першої статті 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Крім того, норми права, які містяться у частині першій статті 68 Сімейного кодексу України визначають, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, незважаючи на те, що позивач [PERSON] виступив покупцем спірної квартири та на його ім'я було зареєстровано право власності на це нерухоме майно, відповідач [PERSON] має право на частку у ньому та користуванні ним. З огляду на положення частини першої статті 12 та частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Виходячи з положень частини третьої статті 319 Цивільного кодексу України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства /частина третя статті 319 Цивільного кодексу України/. У свою чергу, положення частини другої статті 13 Цивільного кодексу України наголошують на тому, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Крім того, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах /частина третя статті 13 Цивільного кодексу України/. При цьому, вирішуючи спірні правовідносини, суд враховує роз'яснення, наданні надані у пункті 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, про те, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону /особистий сервітут, частина перша статті 405 Цивільного кодексу України/. Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути Житловий кодекс УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 Цивільного кодексу України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до положень цієї норми права /частини першої статті 405 Цивільного кодексу України/ члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Положеннями частини другої статті 405 Цивільного кодексу України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, виходячи з наведених вище положень чинного законодавства України, право користування відповідача [PERSON] житлом у вигляді квартири [ADDRESS] є беззаперечним та таким, що гарантоване їй законом. Крім того, суд враховує, що позивач [PERSON] створював відповідачу [PERSON] перешкоди у користуванні спірним житлом, а саме: змінив замки на вхідних дверях, влаштовував сварки, у зв'язку з чим перебування з ним у одному приміщенні було неможливим. У свою чергу, суд також приймає до уваги, що відповідач [PERSON], незважаючи на те, що забрала у листопаді 2012 року свої особисті речі із спірної квартири не втратила інтересу до цього житла, бо у період з лютого 2013 року по вересень 2013 року продовжувала оплачувати заборгованість з квартирної плати та вносити відповідні поточні платежі. Таким чином, на підставі досліджених доказів та наведених норм права суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] "Про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням" слід відмовити, а позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] "Про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та про вселення" підлягають задоволенню. Ухвалюючи рішення та відмовляючи у задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] "Про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням", задовольняючи повністю зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] "Про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та про вселення", суд вважає за необхідне вирішити згідно підпункту 6 частини першої статті 214 Цивільного процесуального кодексу України питання про розподіл між сторонами по справі судових витрат. Так, відповідно до вимог частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Частини 1 та 2 статті 79 Цивільного процесуального кодексу України роз'яснюють, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року, що набрав чинності з 01.11.2011 року й встановлює правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору. Стаття 1 зазначеного Закону України визначає, що судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Як зазначає абзац 1 частини 1 статті 3 цього ж Закону України судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. Згідно підпункту 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (із змінами та доповненнями) за подання до суду позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у сумі, що дорівнює 0,1 розміру мінімальної заробітної плати. При цьому частина 1 цієї ж статті передбачає, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. Із зазначеним зустрічним позовом [PERSON] звернулась до суду у 2013 році. Як убачається з доданих до матеріалів справи квитанцій, позивачем сплачено судовий збір за подачу позовної заяви немайнового характеру у розмірі 229,40 гривень /а. с. 26/. Мінімальний розмір заробітної плати на 2013 рік встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2013 рік» № 5515-VІ від 06 грудня 2012 року, стаття 8 якого визначає, що з 01.01.2013 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі встановлена в сумі 1147,00 гривень. Тому за подання до суду у 2013 році позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 114,70 гривень. Відтак, ухвалюючи рішення, суд дійшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] "Про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням" та задовольнити повністю зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] "Про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та про вселення". З огляду на наведене на користь відповідача (позивача за зустрічним позовом) з відповідача [PERSON] слід було б стягнути судові витрати в сумі 114,70 гривень, що складаються з судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, однак звертаючись до суду [PERSON] не вимагає відшкодування понесених нею судових витрат, а тому вони не стягує їх на її користь. Таким чином, з огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд доходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача [PERSON] та неможливість задоволення його позову, тоді як зустрічні позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження в ході з'ясування обставин справи та перевірки їх доказами й підлягають задоволенню повністю шляхом зобов'язання [PERSON] усунути перешкоду в користуванні [PERSON] квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS], - і вселення її у неї. На підставі викладеного,

Outcome: approved