Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом до відповідача про визнання незаконним та скасування наказу від 12.02.2014 року № 158-к про припинення трудового договору з [PERSON] за власним бажанням згідно ч.1 ст. 38 КЗпП України, зобов'язання відповідача до видачі наказу про її звільнення на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, зобов'язання до зміни запису в трудовій книжці про звільнення на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України на звільнення на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, стягнення вихідної допомоги у розмірі 3-х місячного середнього заробітку в сумі 21282 грн. та стягнення моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн. Позов мотивує тим, що з 08.11.2012 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем та працювала на посаді керуючого магазином, розташованим в м. Суми по вул. Кооперативна, 1. За час роботи будь-яких нарікань та зауважень до неї не було. 26.12.2013 року в магазині була проведена інвентаризація, за результатами якої виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей. Працівники служби безпеки товариства висловили їй вимогу погасити заборгованість однак вона відмовилась, оскільки не вважає себе винною у нестачі товару. У зв'язку з виниклою конфліктною ситуацією, 30.12.2013 року по каналах корпоративної пошти вона звернулася з заявою на ім'я директора товариства про звільнення її за власним бажанням та просила звільнити у день подачі заяви, мотивуючи це невиконання законодавства про працю та умов трудового договору з боку роботодавця, зокрема і тому, що її незаконно примушували виплатити виявлену нестачу та власником або уповноваженим органом не було виконано обов'язок щодо створення працівникам умов, необхідних для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого працівникам майна. Однак вона отримала відповідь про те, що їй відмовлено у звільненні на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України та повідомлено, що ТОВ „Трейдшуз" у своїй діяльності дотримується вимог трудового законодавства. Не маючи бажання продовжувати працювати у відповідача, 31.12.2013 року по каналах електронної пошти вона вдруге звернулася до відповідача з заявою про її звільнення за власним бажанням, просила звільнити у день подачі заяви, мотивуючи це вагітністю, додавши копію довідки лікаря про вагітність, однак відповіді на цю заяву не отримала. Оскільки роботодавець не звільнив її за двома першими заявами, вона в цей же день, а саме 31.12.2013 року втретє звернулася до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням та враховуючи святкові дні прохала її звільнити з 08.01.2014 року, до заяви додала оригінал медичної довідки про вагітність. Проте, не зважаючи на подані заяви про звільнення за власним бажанням, 08.01.2014 року вона електронною поштою отримала наказ № 8-к про припинення з нею трудового договору у зв'язку з втратою довір'я, згідно п.2 ст. 41 КЗпП України. 12.02.2014 року відповідач наказом № 158-к скасував попередній наказ № 8-к від 08.01.2014 року про її звільнення та звільнив її з 08.01.2014 року згідно п. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з неможливістю продовжувати роботу через вагітність. Тому вважає, що її звільнення на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України є незаконним, оскільки відповідач не виконував законодавство про працю та умови трудового договору, про що вона зазначала в своїй першій заяві про звільнення від 30.12.2013 року. Також вважає, що в зв'язку з припиненням трудового договору через порушення відповідачем законодавства про працю, згідно ст. 44 КЗпП України має право на вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку. Крім того посилається на те, що в зв'язку з незаконним звільненням та порушенням її трудових прав вона втратила дитину, відбувся зрив вагітності, в зв'язку з чим зазнала душевних страждань, розмір моральної шкоди оцінює в 50000 грн. В судовому засіданні представники позивачки позов підтримали. Представник відповідача позов не визнав, вважає, що позивачка була звільнена на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України відповідно до вимог чинного законодавства згідно поданої нею заяви. Також вважає, що позивачкою не наведено жодних підстав для відшкодування моральної шкоди, не доведено протиправність дій відповідача, наявність вини в заподіянні моральної шкоди та причинного зв'язку між діями відповідача та настанням моральної шкоди. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши докази по справі суд вважає, що заявлений позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 08.11.2012 року позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем та працювала на посаді керуючого магазином, розташованим в м. Суми по вул. Кооперативна, 1 (а.с. 10), мала посадову інструкцію (а.с. 51-57). 26.12.2013 року в магазині була проведена інвентаризація, за результатами якої виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей (а.с. 59-122). Між сторонами був укладений договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність (а.с.40-50). Після виявлення недостачі ТОВ „Трейдшуз" звернулося до суду з позовом про стягнення завданих збитків з [PERSON] Згідно пояснень представника позивачки вина [PERSON] у виникненні недостачі відсутня. Тобто між сторонами виник спір з приводу відшкодування збитків, пов'язаних з виниклою недостачею майна. За вказаних обставин пред'явлення вимоги відповідачем до [PERSON] слід вважати не порушенням її трудових прав, а способом захисту ТОВ „Тейдшуз" своїх майнових прав. У зв'язку з виниклою конфліктною ситуацією, 30.12.2013 року по каналах корпоративної пошти [PERSON] звернулася з заявою на ім'я директора товариства про звільнення її за власним бажанням та просила звільнити у день подачі заяви, мотивуючи це невиконання законодавства про працю та умов трудового договору з боку роботодавця (а.с. 11). В заяві зовсім не було зазначено, які саме трудові права були порушені. Також в судовому засіданні позивачкою не надано ніяких доказів порушення її трудових прав станом на 30.12.2013 року чи умов трудового договору відповідачем. Вказані обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Листом від 30.12.2013 року (а.с. 12) відповідач відмовив [PERSON] у звільненні на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України та повідомив, що ТОВ „Трейдшуз" у своїй діяльності дотримується вимог трудового законодавства. За вказаних обставин суд вважає, що відмова у звільненні [PERSON] на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України станом на 30.12.2013 року була обґрунтованою а тому підстави для задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача до видачі наказу про звільнення [PERSON] на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, зобов'язання до зміни запису в трудовій книжці про звільнення на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України на звільнення на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України та стягнення вихідної допомоги у розмірі 3-х місячного середнього заробітку в сумі 21282 грн. відсутні. 31.12.2013 року по каналах електронної пошти вона вдруге звернулася до відповідача з заявою про її звільнення за власним бажанням, просила звільнити у день подачі заяви, мотивуючи це вагітністю, додавши копію довідки лікаря про вагітність (а.с.13-16). В цей же день, а саме 31.12.2013 року, [PERSON] втретє звернулася до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням та враховуючи святкові дні прохала її звільнити з 08.01.2014 року, до заяви додала оригінал медичної довідки про вагітність. Вказана обставина визнається сторонами по справі. Однак відповідачем [PERSON] не була звільнена за власним бажанням, а 08.01.2014 року позивачка згідно наказу № 8-к про була звільнена з 08.01.2014 року згідно п.2 ст. 41 КЗпП України за втратою довір'я (а.с. 9). 12.02.2014 року відповідач наказом № 158-к скасував попередній наказ № 8-к від 08.01.2014 року про звільнення [PERSON] та звільнив її з 08.01.2014 року згідно п. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з неможливістю продовжувати роботу через вагітність (а.с. 132). Суд вважає, що відповідачем було обґрунтовано звільнено позивачку з 08.01.2014 року згідно п. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з неможливістю продовжувати роботу через вагітність, оскільки вона надала останню заяву про її звільнення саме з цієї дати та надала відповідачу довідку про перебування в стані вагітності. При обґрунтуванні позову позивачка посилається на лист-довідку КУ „Сумський пологовий будинок № 1" (а.с. 142), згідно якого вона звернулась в жіночу консультацію 31.12.2013 року, де був встановлений діагноз „вагітність, 5 тижнів", 03.01.2014 їй був встановлений діагноз „загрозливий аборт", 09.01.2014 року [PERSON] звернулася до лікаря, де їй був встановлений діагноз „повний спонтанний аборт". Як вбачається з дослідженї довідки, переривання вагітності сталося зі слів позивачки 08.01.2013 року, однак інші докази, зокрема медичні документи, відносно цього відсутні. За змістом ч.1 ст. 23 та ч.1 ст. 1167 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як відшкодування моральної шкоди необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та моральною шкодою, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Будь-яких доказів того, що переривання вагітності [PERSON] знаходиться в причинному зв'язку з неправомірними діями відповідача та порушенням ТОВ „Трейдшуз" трудових прав позивачки, останньою не подано. Враховуючи викладене в задоволенні позовних вимог слід відмовити за необгрунтованістю.

Outcome: dismissed