Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» 10 грудня 2013 року. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 13 березня 2014 року позовні вимоги задоволені частково і зазначене рішення ухвалою судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2014 року залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи позивач уточнив свої вимоги заявою від 17.11.2014 року, зменшивши їх. В своїх остаточних позовних вимогах позивач просив суд стягнути з Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» на свою користь середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні в сумі 12555 гривень 35 коп. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, пояснивши що відповідач не провів з позивачем остаточного розрахунку по заробітній платі при звільненні, допустив затримку виплати остаточного розрахунку по заробітній платі, тому просив суд позов повністю задовольнити. Представник відповідача заперечував проти позову в повному обсязі, просив суд обов'язково застосувати правові висновки, викладені у постанові Верхового Суду України від 21 листопада 2011 року в справі № 6-60цс11 і врахувати неспівмірність суми заборгованості та суми середнього заробітку, що просить стягнути позивач, а також заперечував сам факт наявності підстав для такого роду стягнення. Вислухавши в судовому засіданні пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані суду докази, суд встановив наступне. Згідно запису в трудовій книжці на ім'я [PERSON], останній працював на Державному підприємстві "Завод імені В.О. Малишева" з 24 жовтня 2011 року по 02 вересня 2013 року на посаді майстра дільниці (570), звільнений згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Як вбачається з розрахункового листка за серпень 2013 року 22 серпня 2013 року позивач отримав 837,90 гривень, борг за підприємством на кінець місяця складає 6458,43 гривні, будь-які докази отримання позивачем після цього належних йому сум, у тому числі 02 вересня 2013 року, відсутні. Згідно відомості на виплату грошей за березень 2013 року № ДП-0016244 ДП "Завод ім.. В.О. Малишева" 05 листопада 2013 року позивач отримав гроші у сумі 438,57 гривень, що не спростовано у судовому засіданні представником позивача. Згідно відомості на виплату грошей за червень 2013 року, липень 2013 року, серпень 2013 року, вересень 2013 року № ДП-0017019, ДП-0017020, ДП-0017021, ДП-00170226244 ДП "Завод ім.. В.О. Малишева" 30 грудня 2013 року позивач отримав гроші у сумі 6019,86 гривень, що не спростовано у судовому засіданні. Вищезазначені виплати у сумі складають 6458,43 гривні, що відповідає сумі заборгованості належних позивачу виплат, зазначених в розрахунковому листку за серпень 2013 року, а тому суд погоджується з доводами позивача про розмір заборгованості з заробітної плати на момент звільнення 6458,43 гривні та визнає, що розмір заборгованості на дату звільнення позивача, зазначений у наданій відповідачем довідці від 12 березня 2014 року - 6019,86 гривень записано помилково. Таким чином, суд прийшов до висновку, що остаточний розрахунок при звільненні був проведений з позивачем у повному обсязі 30 грудня 2013 року. Згідно ст. ст. 10,11,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено наявність порушення з боку відповідача строків виплати належних звільненому працівнику сум, як зазначено вище днем фактичного розрахунку суд вважає 30 грудня 2013 року. Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів відсутності вини у затримці проведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні. Доводи відповідача про те, що останній робочий день був для позивача вихідним днем, після звільнення позивач не звертався до відповідача з вимогою проведення остаточного розрахунку, суд вважає безпідставними, оскільки, хоча день звільнення припадає на вихідний для позивача день, в цей день позивач був присутній на підприємстві та отримав трудову книжку, що не спростовано відповідачем, доказів того, що позивачу було повідомлено про можливість отримання остаточного розрахунку ані в день звільнення, ані після цього, відповідачем не надано. Крім того, як вбачається з наданої відомості на виплату грошей 05 листопада 2013 року, тобто вже після звільнення, позивачу було частково виплачена заборгованість з заробітної плати у сумі 438,57 гривень, поважності причин не проведення остаточного розрахунку у повному обсязі в цей день відповідачем не зазначено. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, а саме до 30 грудня 2013 року. При визначенні середньої заробітної плати суд враховує ті фактичні дані, що містяться в розрахункових листках позивача за червень 2013 року, липень 2013 року, серпень 2013 року, та керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії. В силу абз. 3 п.2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати. затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 08.02.95 року №100 (надалі Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Тобто, нормами чинного законодавства чітко врегульовано, що для проведення розрахунку беруться два останні календарні місяці. В даному випадку це липень та серпень 2013 року. Згідно п.4 розділу III Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Отже, середній заробіток [PERSON] складає: заробітна плата за липень 2013 року - нараховані 3105,06 гривень, з них для розрахунку не приймається компенсація невиплаченої заробітної плати у розмірі 3,15 гривень, тобто сума для розрахунку складає 3101,91 гривень, у червні місяці позивач відпрацював 157,50 годин, що дорівнює 21 робочому дню; заробітна плата за серпень 2013 року - нараховані відпускні 2499,56 гривень, які до розрахунку середнього заробітку в силу положень п."б" п.4 розділу III Порядку не включаються. Таким чином, до розрахунку середнього заробітку за липень - серпень 2013 року приймається оплата за 157,50 годин, відпрацьованих позивачем у цих місяцях - 3101,50 гривень, а відповідно середньоденна заробітна плата позивача складає 147,71 гривень (3101,91:21). Виходячи з вищенаведеного, суд зазначає, що зазначена відповідачем в довідці від 12 березня 2014 року середньоденна заробітна плата [PERSON] у розмірі 158,71 гривень не відповідає вимогам закону, порядок розрахунку середньої заробітної плати позивача відповідачем не наданий. У періоді з 03 вересня 2013 року по 30 грудня 2013 року було 85 робочих днів, отже, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача, складає 12555,35 гривень. Доводи відповідача про те, що відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України правові висновки, викладені у постанові Верхового Суду України від 21 листопада 2011 року в справі № 6-60цс11, є підставою для відмови в задоволені позовних вимог суд вважає помилковими, оскільки зміст зазначеного рішення суду містить правові висновки, які стосуються різних випадків застосування закону, зокрема щодо порядку застосування вимог ст. ст. 116, 117 КЗпП України. В цій справі дійсно підставою для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції в основному стало неврахування зазначених правових висновків. Зокрема, ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року, суд касаційної інстанції правильно зазначив, що судами першої та апеляційної інстанції не було враховано, що при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Але, при новому розгляді, з урахуванням зміни позовних вимог було встановлено, що між сторонами відсутній спір про розмір виплати остаточного розрахунку, затримка виплати остаточного розрахунку виникла не з підстав наявності спору між сторонами про розмір виплати, а виключно з вини відповідача. Отже, відповідач в даному випадку помиляється щодо оцінки фактичних обставин справи та суті правовідносин, що виникли між сторонами. На думку суду, в даному випадку на підставі ст. 360-7 ЦПК України правові висновки, викладені у постанові Верхового Суду України від 21 листопада 2011 року в справі № 6-60цс11 суд зобов'язаний застосувати як підставу для задоволення позову в повному обсязі, оскільки це рішення чітко зазначає, що згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Саме такі обставини у судовому засіданні і були встановлені і відповідач не довів, що затримка остаточного розрахунку виникла з причин наявності спору про розмір виплати, а тому інші правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України в даному випадку не застосовуються з причин відсутності підстав для часткового задоволення позову та відсутності правовідносин, пов'язаних із наявністю спору про суму, що підлягає виплаті при остаточному розрахунку. Таким чином, суд повністю задовольняє позовні вимоги, а питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір суд стягує з відповідача в дохід держави у розмірі 1% від задоволених вимог за позовом, але не менше 243,60 гривень.

Outcome: approved