Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

06 травня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, в якому просив визнати за ним право постійного користування на земельну ділянку загальною площею 50,0 га, яка складається з трьох земельних ділянок: 27,2 га кадастровий номер 1223284000:01:023:0101; 18,9 га кадастровий номер 1223284000:01:023:0900; 3,9 га кадастровий номер 1223284000:01:037:0611, переданої для ведення селянського (фермерського) господарства, розташованої на території Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що [INFO] помер його батько [PERSON] . Після його смерті залишилось спадкове майно, в тому числі, земельна ділянка загальною площею 50,0га, яка складається з трьох земельних ділянок: 27,2га кадастровий номер 1223284000:01:023:0101; 18,9га кадастровий номер 1223284000:01:023:0900; 3,9га кадастровий номер 1223284000:01:037:0611, для ведення селянського (фермерського) господарства, розташованої на території Миколаївської сільської ради. За життя, батько позивача склав заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, нерухоме майно, рухоме майно, грошові кошти він заповів своєму сину [PERSON] , [INFO] . У встановлений законом шестимісячний строк, позивач звернувся до державного нотаріуса Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини після смерті батька. В подальшому, звернувшись до нотаріуса після спливу шестимісячного строку, позивачу було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на все майно, окрім спірної земельної ділянки загальною площею 50,0 га, оскільки земельна ділянка не належить спадкодавцеві. Між тим, позивач вказує, що право постійного користування землею його батька [PERSON] підтверджується державним актом серії ДП Нв 000110, виданим на підставі рішення Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 20.04.1994 року, відповідно до норм ст. 22, ст. 23 Земельного кодексу України (1990 року) діючого на той час, а тому до нього як спадкоємця за заповітом, відповідно до ст.1216 ЦК України, перейшло таке ж право постійного користування земельною ділянкою, яке набув спадкодавець. Таким чином, позивач зазначає, що позбавлений можливості реалізувати у повному обсязі свої спадкові права, тому звернувся до суду з зазначеним позовом. Ухвалою суду від 06 травня 2019 року відкрито провадження у справі. Відповідною ухвалою суду від 23 травня 2019 року зобов`язано Новомосковську районну державну нотаріальну контору надати копію спадкової справи після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 16 липня 2019 року залучено в якості належного відповідача Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, в якості третьої особи залучено [PERSON] (а.с.85). В судовому засідання представник позивача - адвокат Олійник О.А. позов підтримала. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру Чернікова Л.І. позов не визнала, з підстав, викладених у відзиві на позов (а.с.95-97). Так, зі змісту ч.2 ст. 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена. В силу ст.ст.116,118 ЗК України правовою підставою набуття права власності та права користування на землю є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Позивач не позбавлений можливості звернутися до власника земельної ділянки для оформлення своїх прав на користування нею, однак до ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, як розпорядника земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Дніпропетровської області, позивач з відповідною заявою не звертався. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, звернувшись до суду з письмовим клопотанням, у якому просила проводити судові засідання без її участі, з позовом згодна (а.с.90). Представник третьої особи Новомосковської районної нотаріальної контори надала заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с.113). Представник третьої особи Управління Держземагенства у Новомосковському районі в судове засідання не з`явився, причина неявки не відома, однак його неявка не перешкоджає розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у свій сукупності, з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Суду надане свідоцтво про смерть [PERSON] , у відповідності до якого останній помер [INFO] в с. Миколаївка Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с.9). Після смерті [PERSON] державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Крутько Л.П. заведено спадкову справу №738/208, у відповідності до якої діти померлого [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину після смерті батька [PERSON] , як спадкоємці за заповітом (а.с.45), а в подальшому отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом на певне нерухоме майно (а.с.55,57,58,60). Цим же нотаріусом Петровському Віктору Івановичу надано повідомлення вих. № 358/02/14 від 13.03.2019 року про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 50,0 га, розташовану на території Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, надану для ведення селянського (фермерського) господарства, оскільки земельна ділянка не належить спадкодавцеві (а.с.63). Так, суду подано копію Державного акта на право постійного користування землею серії ДП Нв 000110, виданого 10 серпня 1994 року на ім`я [PERSON] , у відповідності до якого останньому на підставі рішення Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 1994 року передано у постійне користування земельну ділянку площею 50,0 га, розташовану на території Миколаївської сільської ради, переданої для ведення селянського (фермерського) господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування на землю за № 95 (а.с.16). Суду подано витяги з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, з яких вбачається, що спірна земельна ділянка площею 50,0 га складається з трьох земельних ділянок: 27,2 га, кадастровий номер 1223284000:01:023:0101 (а.с.18-20); 18,9 га кадастровий номер 1223284000:01:023:0900(а.с.21-23); 3,9 га, кадастровий номер 1223284000:01:037:0611 (а.с.24-26), цільове призначення яких - для ведення фермерського господарства, розташовані на території Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, форма власності - Державна власність. Вирішуючи позов по суті, суд вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосувати наступні норми права. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що спадкодавець [PERSON] , в силу ст.ст. 22,23 Земельного Кодексу України (1960 р.) діючого на той час набув право постійного користування земельною ділянкою площею 50,0 га, розташованої на території Миколаївської сільської ради, переданої для ведення селянського (фермерського) господарства, отже на момент його смерті до складу спадщини входило його право постійного користування на зазначену земельну ділянку, і яке не припинилося внаслідок його смерті. Так, відповідно до Основного Закону України в Україні визнається й діє принцип верховенства права. Конституція України має вищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй. Із цього приводу Конституційний Суд України зазначив, що "відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Усі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України." (абзац другий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004). Отже, суд вважає, що право позивача, яке перейшло в порядку спадкування від спадкодавця на право користування земельною ділянкою, в даному випадку, не може бути звужено чи обмежено. Посилання представника відповідача у відзиві на те що, відповідно до ч.2 статті 92 ЗК України, діючого на час виникнення спірних правовідносин, передача земельної ділянки у постійне користування громадянам на передбачена, не може бути підставою для позбавлення позивача права на постійне користування спірною земельною ділянкою в порядку спадкування, оскільки згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Частина 3 ст. 22 Конституції України стверджує, що при ухваленні нових законів або внесенні змін в чинні закони не допускається звуження обсягу та змісту існуючих прав і свобод. Ця норма згідно зі ст. 8 Конституції має найвищу юридичну силу і є нормою прямої дії, вона не може ігноруватися з тієї причини, що суперечить міжнародному договору або практиці Європейського суду. Відповідно до п. 6 Перехідних положень ЗК України, громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, не може бути позбавлений права переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Отже, в даному випадку, позивач успадкувавши право на постійне користування земельною ділянкою, відповідно до Перехідних положень ЗК України, повинен переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на земельну ділянку. Основоположні принципи здійснення право володіти своїм майном сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що набрало чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог ст. 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Аналізуючи викладе, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та має бути задоволений, оскільки [PERSON] за життя на законних підставах набув право постійного користування на земельну ділянку, а тому до позивача, відповідно до ст.1216 ЦК України, з перейшло таке ж право постійного користування, у повному обсязі, яке набув спадкодавець. На підставі викладеного,

Outcome: approved