Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та витребування майна подружжя з чужого незаконного володіння. Позов обґрунтовано тим, що вона з 14 вересня 1999 року перебуває з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, від якого мають трьох неповнолітніх дітей. Почиваючи з 2012 року сімейне життя між ними поступово погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Відповідач [PERSON] нехтує сімейними цінностями, веде аморальний спосіб життя, зраджує подружній вірності. Через поведінку відповідача вона змушена була забрати дітей і переїхати на тимчасове проживання до своїх батьків в [ADDRESS]. Розірвати шлюб у встановлений законом порядку вона не має можливості, так як їх найменшій дитині ще не виповнилось одного року. Позивачем стверджується, що більшість майна, яке ними було спільно нажито, починаючи з дати реєстрації шлюбу, залишилось в домоволодінні в [ADDRESS], де на даний час проживає відповідач [PERSON], в тому числі й автомобіль марки "Renault Kangoo", 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Вказує, що зазначений транспортний засіб був придбаний ними за спільні кошти в липні місяці 2012 року та 24 липня 2012 року проведено його первинну реєстрацію, про що видано свідоцтво на ім'я відповідача [PERSON] Маючи підозру, що відповідач [PERSON] має намір відчужити вказаний автомобіль, позивач звернулась з заявою до начальника Центру з надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Ковель, про те, що вказаний транспортний засіб є об'єктом спільної сумісної власності та, в разі звернення відповідача [PERSON] до Центру із заявою про зняття його з реєстраційного обліку, повідомити її про такі дії. Проте, в кінці 2013 року позивачу стало відомо, що її чоловік користується належним їм на праві спільної сумісної власності автомобілем марки "Renault Kangoo", 2004 року випуску, але вже з іншим реєстраційним номером ([NUMBER]). В подальшому позивач повторно звернулась з адвокатським запитом по даному питанню в ЦНП м. Ковель, і 12 жовтня 2013 року отримала відповідь, з якої вбачається, згідно бази даних НАІС, РПС ДАІ станом на 10 жовтня 2013 року автомобіль марки "Renault Kangoo", 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який належав [PERSON], знято з реєстраційного обліку для реалізації 08 червня 2013 року на підставі заяви власника. На даний час вказаний автомобіль перебуває на обліку ЦНП м. Ковеля і зареєстрований на [PERSON], [INFO], жительку [ADDRESS], на підставі довідки-рахунку ААВ 363546 від 11 червня 2013 року. Позивач вважає, що відповідач [PERSON] неправомірно, а саме без її згоди та всупереч її волевиявлення, здійснив відчуження цього автомобіля, продавши його своїй матері [PERSON] (відповідачу по справі). Покликаючись на норми чинного законодавства, позивач вважає, що в даному випадку покупець автомобіля - відповідач [PERSON] є недобросовісним набувачем; при продажі автомобіля відповідач [PERSON] вступив у зловмисну домовленість з іншою стороною всупереч її інтересам; договір відчуження автомобіля не був спрямований на настання правових наслідків, обумовлених ним; відчуження автомобіля відбулось без її згоди, як іншого співвласника, а тому такий договір повинен бути визнаний недійсним, а автомобіль слід вилучити з чужого незаконного володіння. Враховуючи викладене, позивач просила постановити рішення, яким: - визнати автомобіль марки "Renault Kangoo", 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]; - визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки "Renault Kangoo", 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], здійснений на підставі довідки-рахунку серії ААВ № 363546 від 11 червня 2013 року, виданої на ім'я [PERSON], та відповідне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу виданого на ім'я [PERSON]; - витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіль марки "Renault Kangoo", 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], що є спільною сумісною власністю; - стягнути з відповідачів на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 1000,00 грн.; - вирішити питання розподілу судових витрат. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Суду додаткового пояснила, що транспортний засіб марки "Renault Kangoo", 2004 року випуску, був придбаний нею та відповідачем [PERSON] за спільні кошти під час їх шлюбу з ініціативи відповідача. Вона особисто не мала великого бажання купляти спірний автомобіль, так як у них були в наявності інші транспортні засоби. Кошти на придбання спірного автомобіля були зібрані від продажу трактора (4000 доларів США) та від продажу мікроавтобуса (1500 доларів США). Вона бажала виручені кошти від продажу трактора і мікроавтобуса витратити на ремонт будинку, однак чоловік вирішив придбати автомобіль, про що поставив її перед фактом уже після купівлі спірного автомобіля. Чоловік повідомив її, що придбав спірний автомобіль за 6000 доларів США. Спірний автомобіль відповідач [PERSON] використовував у власних цілях, позивач особисто ним не користувалась, хоча і має посвідчення водія. Разом з тим, даним автомобілем вони привозили придбане дитяче ліжечко, матраци, тощо. Позивач зазначила, що відносини між нею та чоловіком почали погіршуватись з початку 2012 року, а з червня місяці 2012 року відносини між ними погіршились остаточно. Вони продовжували проживати разом, вели спільне господарство, у них народилась дитина. Однак, в жовтні місяці 2012 року відносини між ними припинились. Позивач не могла розірвати шлюб в судовому порядку, так як їх наймолодшій дитині на той час це не виповнилось одного року. Однак на даний час шлюб між ними розірвано рішенням суду від 20 грудня 2013 року. З 23 жовтня 2012 року вони проживають окремо. Вважаючи, що спірний автомобіль був придбаний нею та відповідачем [PERSON] в період шлюбу, просила позов задовольнити повністю. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні, поділяючи позицію позивача, позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Разом з тим, вказував на те, що, дійсно, позивач сплатила йому 1000 грн. на правову допомогу при розгляді справи, про що він оформив позивачу відповідну розписку. Щодо задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь цієї суми на правову допомогу, покладається на розсуд суду. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю. Заперечуючи проти позову, вказував на те, що дійсно ним 17 липня 2012 року був придбаний автомобіль марки "Renault Kangoo", 2004 року випуску, за 6500 доларів США. Вказав, що цей автомобіль він придбав за власні кошти, оформивши позику в банку. Стверджує, що позивачу було відомо, що він отримав в банку кредит, щоб придбати автомобіль, так як цікавилась цим кредитом в банку. Однак вона не знала скільки грошей він взяв у кредит, не цікавилась цим питанням і попередила його, що вона відношення до цього кредиту немає і щоб він сам особисто виплачував цей кредит. Заявив, що твердження позивача про те, що вони разом за спільні кошти придбали спірний автомобіль, не відповідає дійсності. Зазначив, що він спочатку узгоджував з позивачем покупку автомобіля. Вказав, що у них були спільні кошти в сумі 9500 доларів США. Позивач спочатку не заперечувала проти використання спільних коштів на придбання автомобіля. Однак, на момент придбання автомобіля, категорично заперечила давати спільні гроші, які знаходились у неї на збереженні, щоб розрахуватись за автомобіль. Отриманий від банку кредит на придбання автомобіля від виплачує з пенсії матері [PERSON] (відповідача по справі). І саме через цю обставину він в подальшому перереєстрував вказаний автомобіль на свою матір. Остання, знаючи про його погані відносини з дружиною, поставила таку умову. Крім цього мати подарувала йому гроші в сумі 16000 грн. на розмитнення автомобіля. Він особисто не має можливості сплачувати кредит, так як вся його заробітна плата витрачається на сплату аліментів на утримання дітей. Не заперечив факт продажу трактора, зареєстрованого на позивача, та мікроавтобуса, зареєстрованого на її матір. Однак зазначив, що кошти, виручені від продажу цих транспортних засобів, завжди знаходились у позивача і ці кошти разом зі всім майном позивач забрала з собою, коли переїхала проживати з дітьми до своїх батьків. Визнаючи факт придбання спірного автомобіля під час перебування в шлюбі з позивачем, вважає, що кошти, які він взяв в кредит для придбання автомобіля, були його особистими, в зв'язку з чим не визнає спірний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, в зв'язку з чим просив в задоволенні позову відмовити повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена про час і місце слухання справи. Причин неявки суду не повідомила. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні, поділяючи позицію відповідача [PERSON], повністю заперечував проти задоволення позову, вказуючи при цьому на те, що відповідач [PERSON] придбав спірний автомобіль за власні кошти, позивач участі у придбанні автомобіля не приймала. Вказаний автомобіль використовувався відповідачем [PERSON] виключно у власних цілях, а не в інтересах сім'ї, що підтвердила сама позивач. Вказував на те, що [PERSON], будучи свідком напружених відносин між позивачем та її сином та знаючи про його боргові зобов'язання перед фізичними особами і перед банком, а також те, що її син свої власні кошти майже повністю витрачає на сплату аліментів, запропонувала сину оформити договір купівлі-продажу спірного автомобіля на неї. Відповідач [PERSON] вважає, що спірний автомобіль не був спільною сумісною власністю подружжя, а був власністю її сина, так як він його придбав за особисті кошти. В зв'язку з наведеним, просив суд відмовити в задоволені позову. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача та їх представників, показання свідка, з'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні серед матеріалів справи письмові докази та оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду із захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 вересня 1999 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим 14 вересня 1999 року Білашівською сільською радою Ковельського району Волинської області /а.с. 10/. На даний час шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] розірвано рішенням Ковельського міськрайонного суду від 20 грудня 2013 року. Дана обставина визнається сторонами і не підлягає доказуванню в силу ст. 61 ЦПК України. Пункт 6 ст. 7 Сімейного кодексу України передбачає, що жінка та чоловік мають рівні права та обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї, а п. 9 передбачено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 3 статті 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що автомобіль марки "Renault Kangoo", 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] був придбаний в 17 липня 2012 року. Первинна реєстрація вказаного транспортного засобу була проведена 24 липня 2012 року, про що видано свідоцтво серії [NUMBER] на ім'я [PERSON], [INFO]. Дана обставина визнається сторонами, а також підтверджується повідомленням Ценру з надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Ковель, Ковельського, Турійського, Старовижівського та Маневицького районів, підпорядкованого УДАІ УМВС України у Волинській області від 10.10.2013 року /а.с. 18/. Зазначене дає підстави вважати, що спірний автомобіль був придбаний під час перебування позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю. При цьому суд відхиляє доводи відповідача та його представника про те, що даний автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з таких мотивів. Відповідач визнав, що спірний автомобіль було придбано під час зареєстрованого шлюбу з позивачем. Крім цього відповідач визнав ту обставину, що, станом на червень 2012 року, їх з відповідачем спільний сумісний сімейний бюджет становив 9500 доларів США. Як ствердила позивач, зазначеними грошовими коштами розпоряджався відповідач, а тому в останнього не було жодних підстав позичати гроші для придбання спірного автомобіля, чи отримувати їх в кредит. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив, що продав спірний автомобіль відповідачу за 5000 доларів США. Однак, оскільки на момент купівлі автомобіля в розпорядженні відповідача не було коштів, він передав автомобіль та документи на нього відповідачу, а останній написав боргову розписку від 17.07.2012 року /а.с. 57/. Разом з тим, зазначена боргова розписка жодним чином не підтверджує, що зазначена сума коштів була позичена саме для придбання спірного автомобіля. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що 19.07.2012 року між ним та його матір'ю відбувся договір дарування грошових коштів з метою спрямування подарованих грошових коштів на придбання автомобіля, оскільки договір дарування грошових коштів на суму 16000 грн. не посвідчений нотаріально, як того вимагає чинне цивільне законодавство, а з самого договору не вбачається, хто саме є Дарувальником, а хто - Обдарованим /а.с. 58/. Таким чином суд вважає цей договір фіктивним та таким, що спрямований на введення суду в оману щодо фактичних обставин справи. Як вказував відповідач в судовому засіданні, 18.07.2012 року ним отримано кредит на суму 16480 грн. згідно відповідного договору з ПАТ "КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК" з тією ж метою - придбання спірного автомобіля /а.с. 59-68/. Зазначений кредитний договір, на переконання суду, жодним чином не підтверджує вказаної відповідачем мети, оскільки кредит надано на споживчі потреби (п. 1.2.1 Договору), а тому не є цільовим (для придбання автомобіля). Зважаючи на пояснення відповідача щодо всіх отриманих ним коштів для придбання автомобіля слід прийти до висновку, що загальна сума отриманих ним в борг (кредит) коштів для придбання автомобіля (близько 9000 доларів США) значно перевищує вартість самого автомобіля (6500 доларів США), що, в свою чергу, ставить під сумнів правдивість пояснень відповідача в цій частині. З повідомлення Центру з надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Ковель, Ковельського, Турійського, Старовижівського та Маневицького районів № 5/2096 від 10 жовтня 2013 року, вбачається, що згідно бази даних автомобіль "Renault Kangoo", 2004 року випуску, державний номер [NUMBER], який належав [PERSON], [INFO], жителю [ADDRESS], знято з обліку для реєстрації 08 червня 2013 року на підставі заяви власника. На даний час вищевказаний автомобіль перебуває на обліку ЦНП м. Ковеля і зареєстрований 12 червня 2013 року на гр. [PERSON], [INFO], жительку [ADDRESS], на підставі довідки-рахунок ААВ 363546 від 11 червня 2013 року /а.с. 18-19/. Факт оформлення купівлі-продажу спірного автомобіля між відповідачами підтверджується також довідкою-рахунком від 11.06.2013 року та обліковою карткою № 19505701 від 12.06.2013 року /а.с. 39-40/. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Частина 1 статті 31 ЦК України передбачає, що правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Згідно ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Як вказала в судовому засіданні позивач, відповідач [PERSON] відчужив спірний автомобіль своїй матері [PERSON] без її згоди та всупереч її волевиявлення. В судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечив, що не отримував згоди дружини на відчуження автомобіля, оскільки вважав його своєю приватною власністю. Разом з тим, відповідач визнав, що договір купівлі-продажу автомобіля був фіктивний, оскільки мати йому особисто гроші за автомобіль не платила. Зважаючи на встановлені вище обставини щодо правового статусу спірного автомобіля (спільна власність подружжя), суд вважає, що спірний автомобіль вибув з володіння власника - позивача по справі, поза її волею. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З огляду на зазначені норми, оскільки автомобіль вибув з володіння позивача поза її волею, правочин, вчинений відповідачами, не спрямований на реальне настання правових наслідків, то договір купівлі-продажу спірного автомобіля слід визнати недійсним, що, безумовно, тягне за собою визнання недійсним відповідного свідоцтва про реєстрацію цього автомобіля, виданого на ім'я відповідача [PERSON] Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦПК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч. 3 ст. 388 ЦК України). З огляду на встановлені судом обставини справи та зазначені норми ЦК України, суд визнає підставною вимогу позивач щодо витребування спірного автомобіля з чужого незаконного володіння відповідача [PERSON] Вирішуючи питання розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до такого висновку. Вартість спірного майна, за погодженням сторін, складає 6500 доларів США, що, відповідно до офіційного курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України станом на день розгляду справи, становить 51954,50 грн. Суд, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, стягує з відповідачів в користь позивача судові витрати по сплаті судового збору, понесені останньою при зверненні до суду, в сумі 500 грн. та в дохід держави 19,55 грн. судового збору (51954,50 грн. х 1% = 519,55 грн. - 500 грн. = 19,55 грн.) в рівних долях з кожного. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Проте суд вважає, що витрати позивача на правову допомогу належним чином не підтверджені. Позивач представила суду договір про надання правової допомоги, укладений між нею та адвокатом. Разом з тим, представлений суду додаток №1 до Договору про надання правової допомоги від 08 жовтня 2013 року з розпискою [PERSON] про отримання від позивача гонорару в сумі 1000 грн. не може слугувати підтвердженням оплати витрат позивача на правову допомогу по даній справі, оскільки документи, що свідчать про оплату гонорару інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, мають бути оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки). При цьому суд вважає, що особиста розписка адвоката є недопустимим документом, який не відповідає встановленим вимогам, а тому суд відмовляє позивачу в частині відшкодування судових витрат на правову допомогу.

Outcome: partial