Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із даним позовом, в подальшому під час розгляду справи в суді збільшили позовні вимоги, про усунення перешкод в користуванні приміщенням житловою кімнатою №24 в гуртожитку №7 по вул.Довбуша, 5 в м.Дубляни, [PERSON] та [PERSON] з дітьми - [PERSON] та [PERSON], [PERSON], ЛНАУ, виселити їх з самовільно займаної кімнати №24, привести кімнату №24 до попереднього стану шляхом замурування дверного отвору між кімнатами №24 та №26 та зобовязати Головне управління ДМС у Львівській області зареєструвати місце проживання [PERSON] в кімнаті №24. Мотивуючи позовні вимоги тим, що згідно з виписки з протоколу № 12 спільного засідання профкому і дирекції учгоспу «Дублянський» Львівського СГІ від 29.04.1985 року [PERSON] надано житлову кімнату в гуртожитку учгоспу № 7 по вул. Довбуша, 5, м. Дубляни (надалі рішення №12 від 29.04.1985). Відповідно до запису в паспорті [PERSON] (стор. 11) вона вселилась та зареєструвалась в кімнаті №24 27.05.1985 року, разом з нею в кімнату вселились та були зареєстровані чоловік [PERSON] з 27.05.1985 року та діти: син [PERSON], [INFO] з 18.04.2000 року, дочка [PERSON] [INFO] з 31.10.2010 року , дочка [PERSON] [INFO] з 31.10.2010 року. Як вбачається з паспортних документів дітей, кімната №24 є єдиним місце реєстрації місця проживання. [PERSON] працює прибиральницею лекційного корпусу Львівського національного аграрного університету по даний час. Відповідно до довідки управління праці та соціального захисту населення Жовківської РДА від 03.09.2012 №5372 [PERSON] з 18.06.2004 по 10.10.2006 отримувала допомогу по догляду за особою похилого віку. Згідно з Актом обстеження комісії ЛНАУ від 03.12.2012 сімя [PERSON] у кімнаті №24 не проживає з 2009 року. Сімя Позивачів тимчасово переїхала проживати до підопічної особи в 2004 році. Доглядачем підопічної, [PERSON] фактично була з 1993 року, до якої й переїхала проживати після народження доньок у 1993 році за адресою вул.Коцюбинського, 93 у м.Дубляни. Для збереження сімї, пізніше до дружини з доньками переїхав і чоловік зі старшими дітьми. Після смерті підопічної особи, [PERSON] знову поновилась на роботі в Львівському національному аграрному університеті на посаді прибиральник та повинна була звільнити помешкання підопічної. Однак, в згадану кімнату №24 сімя Позивачів [PERSON] не змогла вселитись так, як без належних на це підстав її заселили сусіди родина [PERSON], добровільно звільнити кімната відмовлялись. На всі звернення до ЛНАУ останній ніяк не відреаговував. В судовому засіданні представник позивачів за первісним позовом та Позивачі позов підтримали та надали суду аналогічні пояснення як і в позовній заяві . Просили суд такий позов задовольнити. Представник Відповідача за первісним позовом та третіх осіб за зустрічним позовом та Відповідач [PERSON], Відповідачі [PERSON], [PERSON] за первісним позовом та третіх осіб за зустрічним позовом проти позову заперечили, посилаючись на законність їхнього вселення в спірну кімнату №24. Вважають, що даний позов предявлено до неналежного відповідача ЛНАУ. Стверджують, що кімнату № 24 в 1993 році було надано [PERSON], який пропрацював в учгості з червня 1985 року по листопад 2001 року. Однак, документи, які б це підтверджували з архіву ЛНАУ зникли. Представник Львівського національного аграрного університету заперечив проти позову з таких підстав. Позивачі не проживають у спірній кімнаті більше шести місяців без поважних причин, а тому згідно ст.71 ЖК України втратили право на користування приміщенням. Таке підтверджує Актами від 28.09.12, 03.12.12, 05.02.13 де зазначають, що позивачі не проживають у кімнаті з 2009 року. До початку розгляду справи по суті ЛНАУ заявлено зустрічний позов до Позивачів про визнання їх такими, що втратили право на користування кімнатою №24 в гуртожитку №7 м.Дубляни, зняття їх з реєстрації. Ухвалою суду від 15.07.2014 року зустрічний позов прийнято до розгляду та обєднано в одне провадження з первинним позовом для спільного розгляду. Щодо зустрічного позову Позивачі за первісним позовом та відповідачі за зустрічним позовом заперечили з підстав, що причина відсутності понад 6 місяців була поважною, а саме народження шести дітей та догляд за особою похилого віку. Однак, весь цей час Позивачі не втрачали інтерес до приміщення. Представник Львівського національного аграрного університету зустрічний позов підтримав та просив суд такий задоволити у зв"язку із наведених підстав . Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі,приходить до наступних висновків . Як встановлено в судовому засіданні, що згідно з виписки з протоколу № 12 спільного засідання профкому і дирекції учгоспу «Дублянський» Львівського СГІ від 29.04.1985 року [PERSON] надано житлову кімнату в гуртожитку учгоспу № 7 по вул. Довбуша, 5, м. Дубляни (надалі рішення №12 від 29.04.1985). Відповідно до запису в паспорті [PERSON], остання вселилась та зареєструвалась в кімнаті №24 27.05.1985 року, разом з нею в кімнату вселились та були зареєстровані чоловік [PERSON] з 27.05.1985 року та діти: син [PERSON], [INFO] з 18.04.2000 року, дочка [PERSON], [INFO] з 31.10.2010 року, дочка [PERSON], [INFO] з 31.10.2010 року. Як вбачається з паспортних документів дітей кімната №24 є єдиним місцем реєстрації місця проживання. [PERSON] працює прибиральницею лекційного корпусу Львівського національного аграрного університету по даний час. Відповідно до довідки управління праці та соціального захисту населення Жовківської РДА від 03.09.2012 №5372 [PERSON] з 18.06.2004 по 10.10.2006 отримувала допомогу по догляду за особою похилого віку. Згідно з Актом обстеження комісії ЛНАУ від 03.12.2012 сімя [PERSON] у кімнаті №24 не проживає з 2009 року. [PERSON] працював у ЛНАУ на посаді водія з 07.08.2003 року по 31.12.2003 рік та з 01.08.2008року по 20.04.2010 рік, згідно з архівною довідкою від 24.04.2014 року №89 арх. Відповідно до довідки ЛНАУ від 21.10.2013 року №298 [PERSON] мешкає та прописаний (зареєстрований) в кімнаті №26 гуртожитку №7 по вуд.Довбуша, 5 у м.Дубляни з 15.01.2002 року з дружиною [PERSON] зареєстрована 04.09.2008 року, син [PERSON] з 09.09.2008 року та донька [PERSON] з 06.08.2010 року. Кімнату №24 займають без належних документів. [PERSON] працював в учгоспі на посаді водія з 11.06.85 по 12.11.2001, згідно з архівною довідкою від 24.04.2014року №88, архівною довідкою до виписки з Протоколу Нестеровського райкому профспілки працівників агропромислового комплексу, профком учгосту «Дублянський» №18 від 21.09.1987 було вирішено «просити дирекцію учгоспу виділити шоферу [PERSON] кімнату №26 в гуртожитку учгоспу №7». Відповідно до листа ЛНАУ від 24.04.2014 №87 арх. відомості про вселення [PERSON] в кімнату № 24, а також про надання ордерів на житло [PERSON] і [PERSON] відсутні. Дані чи був зареєстровий в кімнаті №26 Відповідач [PERSON] відсутні. Відповідно до ст.41 Основи житлового законодавства Союзу РСР і Союзних Республік від 24.06.1981 №5150-Х, особи, які працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також інші працівники, які поселились в гуртожиток у звязку з роботою, може бути виселено без надання іншого приміщення в разі звільнення з роботи у звязку з припинення строкового трудового договору та за власним бажанням без поважних причин. Як вбачається з трудової книжки [PERSON] у 2003 році такий був звільнений на підставі п.2 ст. 36 КЗпПУ (закінчення терміну трудової угоди) та у 2010 році на підставі ст.38 КЗпПУ (за власним бажанням). Аналогічні норми передбачені в Примірному Положенні про гуртожитки, затвердженого постановою [PERSON] Міністрів УРСР від 03.06.1986 р. № 208. Жодних документів, які б підтверджували надання кімнати №24 чи навіть кімнати №26 Відповідачам [PERSON] не має та таких вони не надали. Відповідно до ст.128 ЖК Української СРСР, жила площа в гуртожитках надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Твердження [PERSON] про те, що кімнату №24 в 1993 році було надано його батькові [PERSON], який пропрацював в учгості з червня 1985 року по листопад 2001 року не знайшло свого підтвердження. Оглянувши виписку з протоколу № 18 від 221 вересня 1987 року засідання профкому учгоспу «Дублянський» ЛСГІ, в якій вирішили: «Просити дирекцію учгоспу виділити шоферу [PERSON] кімнату № 26 в гуртожитку № 7 учгоспу». Самого ж рішення дирекції учгоспу про надання (виділення) вищезгаданої кімнати [PERSON], - не має. Отже, й кімната № 26 в гуртожику № 7 учгоспу по вул. Довбуша, 5, зайнята [PERSON] самовільно, оскільки дирекція учгоспу, рішення про надання кімнати № 26 в гуртожитку по вул. Довбуша, [PERSON] не надавала. Відсутнє таке рішення й щодо надання кімнати №26 й [PERSON] В матеріалах справи міститься Договір №94 від 11.09.2009 року про надання послуг з утримання будинку і споруд прибудинкової території без строку дії будинку №5 по вул. Довбуша, укладений зі [PERSON] Останній проживає та зареєстрований за адресою [INFO] А в м. Дубляни, з огляду спірних правовідносин такий є нікчемним. Відповідно до рішення виконавчого комітету Дублянської міської ради від 28.02.2008 №1 введено в експлуатацію та оформлено право власності на житловий будинок в м.Дубляни по вул..Парковій, 13 [PERSON]. Зважаючи на теке, сімя [PERSON] є забезпеченою житлом. З такого випливає, що Відповідачі [PERSON] самовільно вселились (зайняли) кімнату №26, а потім і кімнату №24. Відсутність рішення учгоспу в 80-х роках чи спільного рішення профкому та дирекції працедавця у 90-2000 роках про надання кімнат у гуртожитку [PERSON] ставить під сумнів законність реєстрації місця проживання останніх в кімнаті №26 гуртожитку. Відповідно до Актів обстеження житлового приміщення від 28.01.2014 року кімнат №24 та №26 встановлено таке. Сімя [PERSON] фактично проживає в двох кімтатах №26 та №24, причому вхід в загальний коридор здійснюється через кімнату № 24. Відповідно до поверхневих планів гуртожитку №7 в м.Дубляни за 1965-1966 роки прохід між кімнатами №24 та №26 було замуровано, а з обох кімнат є вихід в загальний коридор.. Інших поверхневих планів, які б підтверджували зміни в плануванні кімнат, влаштуванні входів, виходів не має. З чого виплаває, що Відповідачі [PERSON] самовільно здійснили перебудову в кімнатах №24 та №26 замурувавши вихід в загальний коридор з кімтани №26 та здійснивши дверний отвір між кімнатами №24 та №26. Відповідно до Протоколу №38 від 09.03.1989 спільного засідання дирекції і профкому учгоспу «Дублянський» [PERSON] зарахована на квартирний облік для одержання житла. Доказів про, те що таку знято з квартирного обліку Відповідачами за первісним позовом не надано. Вирішуючи питання чи на законних підставах особи мешкають або зареєстровані у гуртожитку, застосовуються загальні норми матеріального права, які регулюють питання вселення у гуртожиток та набуття права користування жилою площею. Так, набуття права на користування кімнатою виникає в осіб на підставі спільного рішення організації та профкому, які перебували у трудових відносинах з підприємством, зареєстровані відповідно до закону та не мають іншого житла. Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов від 26.07.2013 року №258 виконавчого комітету Дублянської міської ради сімя Позивачів проживає у цокольному приміщенні, яке складається з 1-єї кімнати непридатній для проживання, стіни не штукатурені, відсутнє опалення та підлога. Іншого приміщення сімя Позивачів для проживання не має. Відповідно до п.11 Правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право) Верховного Суду України від 26.05.2011, право на жиле приміщення виникає з часу його надання. Судова практика визнає правильною позицію судів, які вважають достатнім доказом щодо виникнення права у особи на вселення у кімнату в гуртожитку наявність спільного рішення профкому та дирекції організації, де працює така особа. Отримання спеціального ордера є формалізованим підтвердженням наявності такого рішення, а недобросовісне виконання адміністрацією підприємства покладених обовязків щодо видачі ордеру не може бути підставою для визнання особою такою, що не має права на користування наданою кімнатою. Оскільки, реєстрація місця проживання прямо залежить від права на користування житловим приміщенням, то за наявності правових підстав на користування такими приміщеннями не може бути відмовлено в проведення реєстрації місця проживання. Відповідно до ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 109 Житлового кодексу України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Відповідно до матеріалів цивільної справи №1308/2960/2012 за позовом [PERSON] про визнання права на житло в порядку приватизації встановлено таке. В судовому рішенні від 18.02.2013 встановлено: рішення про надання кімнати № 24 позивачу чи будь-кому з членів його сімї сторонами суду не надано. В кімнаті зареєстровані інші особи. Сам же відповідач по справі ЛНАУ в запереченнях зазначає, що спірна кімната не могла надаватись Позивачу, так як не є вільною. Відповідно до норм ЖК України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщення, лише з однієї підстави вказаної в ст. 71 ЖК України. Статтею 72 Житлового кодексу України, передбачено порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до пункту 4 статті 71 Житлового кодексу України, якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім»ї понад шість місяців у випадках: 4) виїзду у звязку з виконанням обовязків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу протягом усього часу виконання таких обовязків. Відповідно до ст.41 Основи житлового законодавства Союзу РСР і Союзних Республік від 24.06.1981 №5150-Х, особи, які працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також інші працівники, які поселились в гуртожиток у звязку з роботою, може бути виселено без надання іншого приміщення в разі звільнення з роботи у звязку з припинення строкового трудового договору та за власним бажанням без поважних причин. Аналогічні норми передбачені в Примірному Положенні про гуртожитки, затвердженого постановою [PERSON] Міністрів УРСР від 03.06.1986 р. № 208. Статтею 8 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~\~від 04.11.1950 року № ETS N 005, ратифікованою\~Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», закріплено право на житло. Право на житло гарантоване людині статтями 47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Конституції проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. Правові позиції Європейського Суду з прав людини Пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання з боку держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї ж статті, є виправданим. Таке втручання повинно бути передбачене законом і необхідне у демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Зазначений перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. При вирішенні справ про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, слід застосовувати вимоги ст. 8 Конвенції, яка відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України Про міжнародні договори України має пріоритет порівняно зі ст. 72 ЖК УРСР. В справі, що розглядається судом, не надало доказів, за якими в разі, якщо б Відповідачі за зустрічним позовом дійсно не проживали у займаній ними кімнаті, була б заподіяна шкода цілям і суспільним інтересам, зазначеним у п. 2 ст. 8 Конвенції. Таке свідчить, що подання ЛНАУ позову про визнання сімї Гавриляк такими, що втратили право користування жилим приміщенням кімнатою №24 в гуртожитку, не було викликано нагальною суспільною потребою, втручання у право даної сімї (рішення у справі Olsson v. Sweden (№1) (24.03.1988), (рішення у справі Handyside v. the U.K. (07.12.1976), (рішення у справі Dudgeon v. the U.К. (22.10.1981). Відповідно до абз. 1 п. 10\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України"\~у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв'язку з чим, указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до п.11 Правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право) Верховного Суду України від 26.05.2011, право на жиле приміщення виникає з часу його надання. Однак, [PERSON] та її сімї не було забезпечено право на безперешкодне вселення у надане житлове приміщення. Не видано позивачем спеціального ордеру на житлову площу та не визначено конкретного приміщення (певної кімнати) в гуртожитку для реалізаціє можливості вселення в житлове приміщення. ЛНАУ не дотримався приписів\~статті 129 ЖК України\~та [PERSON] Міністрів Української РСР № 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» від 11.12.1984 року, та п. 10\~[PERSON] Міністрів УРСР від 03.06.1986 року № 208 «Про затвердження Примірного положення про гуртожитки», якими передбачено, що на підставі прийнятого рішення про надання жилої площі видається спеціальний ордер. На адміністрацію підприємства покладається обов'язок ведення обліку ордерів, що видаються громадянам на зайняття жилої площі. Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності. Натомість відповідачі не втратили свого інтересу до житлового приміщення №24 в гуртожитку №7, чого не заперечують сторони спору. Також позивачем не доведено, що відповідачі, у разі свого не проживання у гуртожитку, проживали за іншою адресою саме за власним бажанням і без поважних причин. За таких обставин причини відсутності відповідачів понад встановлені строки у житловому приміщенні гуртожитку №7 по вул.Довбуша, 5 у м.Дубляни є поважними. Крім того, порядок виселення з гуртожитків визначено\~статтею 132 ЖК України, згідно якої сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у\~статті 125 ЖК Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. [PERSON] не припинила трудових відносин з позивачем. Правомірність вселення у спірну кімнату №24 відповідачів сторонами не оспорюється. Відповідно до [PERSON] ВРУ від 12.09.1991 «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України. А тому зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що первісний позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити .

Outcome: approved