Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

10.04.2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про позбавлення [PERSON] батьківських прав у відношенні дочки [PERSON] [INFO]. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] [INFO]. Однак сторони у подружніх відносинах не перебувають, проживають окремо. Батько дитини, життям дочки не цікавиться, участі у її вихованні не приймає, взагалі самоусунувся від виконання батьківських обовязків. У судового засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, повідомлявся відповідно до чинного законодавства шляхом розміщення оголошення на офіційному веб- сайті Київського районного суду м.Одеси. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Київської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомили. Представник третьої особи Служба у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області в судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Дослідивши матеріали справи, допитавши свідка та неповнолітню [PERSON], у присутності її законного представника, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] ( [INFO].) та [PERSON] ( [INFO]) є батьками [PERSON] [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER], виданим повторно 07.05.2015 року відділом РАГС м.Сасове Рязанської області, в якому батьком зазначений [PERSON]. Батьківство останнього по відношенню до [PERSON], [INFO] також підтверджено свідоцтвом про встановлення батьківства серії [NUMBER] виданим повторно відділом РАГС м.Сасове Рязанської області 18.04.2003 року, яким [PERSON], громадянин [PERSON] [INFO] уродженець м.Сасове Рязанської області (Росія) визнаний батьком [PERSON], яка народилась [INFO]. у м. Сасове Рязанської області у громадянки України [PERSON],[INFO] та присвоєно дитині прізвище [PERSON], про що 12.03.2003 року складено актовий запис про встановлення батьківства за №07. Батько дитини ухиляється від виконання батьківського обовязку з виховання дитини та з її утримання також ухиляється від виконання батьківських обов'язків відносно фізичного, духовного та морального розвитку неповнолітньої дочки, не проявляє до доньки турботи та уваги, не цікавиться справами дитини та станом її здоров'я. Позивач зазначає, що дитиною піклується тільки вона та її чоловік, займається її духовним та фізичним розвитком, її здоровям. Батько дитини взагалі не цікавиться життям доньки, не відвідує батьківські збори, не приділяє уваги здоровю дитини, на доказ чого позивачем надано довідку №117 від 26.03.2018 року видану директором Одеської загальноосвітньої школи №72 І-ІІ ступенів Одеської міської ради. Суду було надано висновок органу опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації від 04.01.2019 року за №01/01-25/47 про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] по відношенню до неповнолітньої [PERSON] [INFO], відповідно до якого органа опіки дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO]. Також суд звертає увагу на той факт, що в матеріалах суду наданих органом опіки та піклування, що стали підставою для надання висновку про доцільність позбавлення [PERSON] вбачається, що [PERSON], за період навчання доньки до школи не приходив, участі у її вихованні та утриманні не приймав, успіхами не цікавився, батьківські збори не відвідував. Згідно довідки обслуговуючого кооперативу «ДІМ НА ЛЕВІТАНА» від 10.04.2018 року [PERSON], [INFO], дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Неповнолітня проживає з мамою, вітчимом, сестрою та знаходиться на повному утриманні дорослих. Умови проживання відповідають діючим нормам. Батько дитини, [PERSON], за місцем її проживання жодного разу не зявлявся, життям доньки не цікавився. Службою у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації направлено лист запит до служби у справах дітей Одеської міської ради від 17.12.2018 року щодо взяття письмового пояснення батька з приводу позбавлення його батьківських прав. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 серпня 2018 року справа № 509/2793/18 було надано дозвіл на виїзд дитини за кордон до Об'єднаного королівства Англії для навчання без згоди та супроводу [PERSON], так як батько не приймав участі у вихованні дитини, розвитком та навчанням не цікавився, не підтримує стосунки з дитиною, усі матеріальні витрати оплачує мати. Згідно довідки Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби від 18.12.2018 року № 40-26635 на примусовому виконанні відсутній виконавчий лист про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON]. У висновку органу опіки також зазначено, що неповнолітня [PERSON], 16.12.2018 року на дала згоду на позбавлення батьківських прав її батька, [PERSON], так як він більше як 5 років не приймає участі у її вихованні та утриманні, не телефонує, не зустрічається із нею. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], повідомила суду, що батька дитини [PERSON] вона не бачила протягом останніх З років та повідомила, що вихованням дитини займаються виключно мати та її чоловік [PERSON], дівчина повністю знаходиться на їх утриманні та її вихованням займаються виключно [PERSON] та [PERSON] У присутності матері законного представника, неповнолітня [PERSON],[INFO], повідомила суд про згоду на позбавлення [PERSON] відносно неї батьківських прав. Вирішуючи спір виходить з наступного. Одним з головних принципів сімейного права є паритетність у побудові сімейних відносин. Цей принцип навіть знайшов своє відображення в Основному Законі України - Конституції, у статті 51 якої зазначено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до сімейного життя. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»). У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п.2 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пункт 16 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України містить роз'яснення з приводу того, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя. Зокрема, відповідно до положень ст. 12 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. "Про права дитини" (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України). Виходячи із змісту ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитина розлучається з одним із батьків, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченні інтересів дитини. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З матеріалів наданих суду, вбачається, що відповідач ухиляється від участі у вихованні дитини та її повноцінному утриманні, з відповідними заявами про встановлення порядку участі у вихованні дочки не звертався, та беручи до уваги згоду самої дитини на позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неї, враховуючи зазначені обставини суд дійшов висновку, про задоволення позовних вимог, щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] [INFO], відносно дочки [PERSON] [INFO]. Матеріали справи містять достатньо належних доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та свідомого нехтування своїми обов'язками відносно дитини. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі викладеного та

Outcome: approved