Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

У поданій в суд позовній заяві позивач [PERSON] просить визнати порушеним його право як споживача фінансових послуг та недійсним кредитний договір №1701/0708/88-077 від 01 липня 2008 року із змінами та доповненнями від 26 лютого 2009 року. В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що відповідачем ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», навмисно не дотримано імперативних норм діючого законодавства України, а саме: Закону України «Про захист прав споживачів», постанови НБУ №168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які визначені та встановлені як істотні та є необхідними для цього виду договорів. Зокрема, кредитор навмисно приховав та не відобразив належним способом фактичне значення (величину) реальної процентної ставки, фактичне значення розміру суми подорожчання кредиту, які не відповідають тій величіні реальної процентної ставки за кредитом та того розміру суми подорожчання кредиту, які були узгоджені сторонами правочину в його умовах, що є підставою для визнання його недійсним. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та з аналогічних мотивів. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» позовні вимоги не визнав, обґрунтовуючи тим, що при укладенні кредитного договору позивачу як споживачу була надана уся передбачена законодавством інформація. Просить у задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог, подавши письмову заяву про застосування строків позовної давності. Представники відповідачів ПАТ "Сведбанк", ПАТ «Омега Банк» та відповідачі [PERSON], [PERSON] у судове засідання повторно не зявилися з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися завчасно та належним чином відповідно до вимог ст.74 ЦПК України, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Згідно поданих заяв відповідачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги визнають повністю та просять справу розглянути без їх участі. Така сукупність обставин, на думку суду, не є перешкодою для розгляду справи у їх відсутність, оскільки у матеріалах справи достатньо доказів про правовідносини сторін і немає необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору. Заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Установлено, що 01 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та [PERSON] укладений кредитний договір №1701/0708/88-077, за яким останній отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 35000 доларів США на строк до 01 липня 2018 року за сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,9% річних за весь строк фактичного користування кредитом та комісії у розмірі 1% від розміру кредиту без ПДВ шляхом сплати в день фактичної видачі кредиту (пункти 1.1, 1.3, 3.11 договору). Банк свої зобовязання виконав, видавши [PERSON] кошти у розмірі 35000 доларів США, що останнім не заперечується. Згідно п.3.1 кредитного договору позичальник зобовязувався погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення на позичковий рахунок банку коштів щомісяця згідно Додатку №1, що є невідємною частиною даного договору, відповідно до якого щомісячна сума тіла кредиту становить 292 долара США, починаючи з 10 серпня 2008 року, а останній платіж в сумі 252 долара США. Проценти за користування кредитом нараховуються виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом, починаючи з дати видачі кредиту до моменту його повернення, які підлягають сплаті щомісяця до 10 числа включно за попередній місяць (п.3.2, п.3.3 кредитного договору). Згідно Графіку погашення кредиту загальна сума процентів, що підлягала сплаті за весь період користування кредитними коштами становить 21284,65 доларів США, яка може відрізнятися від зазначеної у графіку суми у звязку з перерахуванням процентів відповідно до п.3.2, п.3.3 кредитного договору у залежності від дотримання позичальником даного графіку погашення кредиту. Частиною 1 ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України), Згідно ч.1 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Позивач [PERSON] добровільно виявив бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір, отримав кредитні кошти, якими розпорядився на власний розсуд, вільно прийняв рішення про вибір контрагента та про вступ з ним у договірні відносини, сплачував кредит, а отже, визнавав у повному обсязі умови договору. 26 лютого 2009 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладений договір про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору №1701/0708/88-077 від 01 липня 2008 року, за яким пункт 3.1 кредитного договору викладений в новій редакції, за яким позичальник зобовязувався погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів на позичковий рахунок банку щомісяця згідно Додатку №2, що є невідємною частиною даного договору Відповідно до вказаного Додатку №2 до кредитного договору сплату кредиту з березня 2009 року по вересень 2009 року не передбачено, проте щомісячна сума тіла кредиту починаючи з 10 вересня 2009 року становить 308 долара США, при цьому залишок кредиту, з якого нараховуються проценти за користування кредитом станом на цю дату є більшим у порівнянні з Додатком №1. Згідно висновку судово-економічної експертизи від 25 жовтня 2016 року №7075, 7188, вбачається, що надати відповідь на питання в частині реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту на момент укладення кредитного договору №1701/0708/88-077 від 01 липня 2008 року із змінами та доповнення від 26 лютого 2009 року експерт немає можливості через відсутність у матеріалах справи документів, що підтверджують оплату позичальником витрат, повязаних з оформленням та супроводом кредитного договору (іпотека, страхування, комісія тощо), та відсутності детального розпису сукупної вартості кредиту. При цьому сторони клопотань про призначення додаткової чи повторної експертизи клопотань, незважаючи на розяснення судом у передбаченому ч.4 ст.10 ЦПК України порядку їх прав та обовязків, не заявляли. Також, у межах поданих на дослідження документів указаною вище судово-економічною експертизою підтверджено орієнтовну сукупну вартість кредиту в процентному значенні (реальна відсоткова ставка) у розмірі 14,78% та у грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором (абсолютне значення подорожчання кредиту) у сумі 23770,84 доларів США, що відрізняється від передбачених умовами кредитного договору. Разом з тим, висновок експерта відповідно вимог ст.212 ЦПК України не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й обєктивному дослідженні всіх обставин справи у їх сукупності. З матеріалів експертизи (дослідної її частини та додатків до неї) вбачається, що експерт до висновку про орієнтовну сукупну вартість кредиту (реальну відсоткову ставку та абсолютне значення подорожчання кредиту) дійшов виходячи з умов кредитного договору про суму кредиту, процентної ставки, методу нарахування процентів, терміну кредиту, разової комісії, а також з орієнтовних нотаріальних витратах в сумі 502,34 доларів США та суми щорічного страхового платежу 150,80 доларів США на загальну суму 1507 доларів США, які потребують підтвердження (уточненню), тобто є його припущеннями. За таких розрахунків експерта (додаток №1 до експертизи) щомісячна сума тіла кредиту становить 295 долара США, а не 292 долара США як передбачено умовами кредитного договору, загальна сума процентів, що підлягала сплаті за весь період користування кредитними коштами становить 21410,84 доларів США, а не 21284,65 доларів США, та відповідно реальна процентна ставка становить 14,78%, абсолютне значення подорожчання кредиту в сумі 23770,84 доларів США. Крім того, забезпеченням виконання зобовязань по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, пені за несвоєчасну сплату процентів і заборгованості за кредитом тощо згідно пунктів 2.1, 2,4 кредитного договору виступає іпотека двокімнатної квартири по вул.Б.Хмельницького, 29/18 у м.Здолбунів, що належить на праві приватної власності [PERSON], а також фінансова порука [PERSON] Умови передачі майна в іпотеку, звернення стягнення на предмет іпотеки, регулюються чинним законодавством України та іпотечним договором №1701/0708/88-077-Z-1 від 01 липня 2008 року, що укладений між кредитором ВАТ «Сведбанк» та іпотекодавцем [PERSON] (п.2.2 кредитного договору), на яку покладено обовязок страхування іпотечного майна за свій рахунок (9.3 іпотечного договору). А тому, з такими висновками експерта суд погодитися не може, оскільки такі супутні послуги, як страхування іпотечного майна та послуги нотаріуса, які враховані у подорожчання кредиту, передбачені іншим договором, що вказує на невірність розрахунків, а правильність нарахування передбаченої кредитним договором відсоткової ставки за умови дотримання позичальником Графіку погашення кредиту висновком не спростовано. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України: зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. З розяснень, які містяться в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. А відповідно до положень ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Факт обману зі сторони банку, наявність умислу в його діях, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману позивачем у справі не доведено. А не розуміння позичальником запропонованих банком умов кредитного договору, на які він погодився та виконував або неможливість їх оцінити в сукупності в момент укладення не є обманом зі сторони банку. Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які розроблені у відповідності до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Згідно п.10.12 кредитного договору підписанням цього договору позичальник підтверджує, що перед укладенням кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладенні кредитного договору йому була надана необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, в повному обсязі. Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору та мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, а відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки. У додатках до кредитного договору, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування, а тому правові підстави для визнання недійсним такого договору відсутні. Аналогічний висновок висловлений у правовій позиції Верховного Суду України по справі №6-1341цс15 від 2 грудня 2015 року. З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що позивачем факт обману та наявність умислу в діях відповідача, які впливають на вчинення правочину, не доведено, а тому в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити. Крім того, не підлягає до задоволення клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності у звязку з тим, що позовні вимоги є безпідставними. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed