Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

11.12.2020 року до суду надійшла позовна заява, представника позивача - адвоката Климчук Вікторії Володимирівни, у якій представник позивача просить усунути перешкоди у здійсненні позивачем [PERSON] , прав співвласника житлового приміщення - квартири [ADDRESS] , по розпорядженню та користуванню належним їй на праві спільної сумісної власності нерухомим майном, визнавши [PERSON] особою, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що співвласниками спірного житлового приміщення квартири [ADDRESS] є позивач [PERSON] , її мати - [PERSON] та її рідна сестра [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.12.2002 року. В даному житловому приміщенні крім вищезазначених осіб, зареєстровані і проживають з нею її троє неповнолітніх дітей, а також її рідний брат [PERSON] . Крім того в даному житловому приміщенні зареєстрований відповідач - [PERSON] , колишній чоловік її матері - [PERSON] , шлюб між ними розірваний рішенням Славутицького міського суду від 13.03.2012 року. Після розірвання шлюбу, відповідач залишив дане житлове приміщення, виїхав з міста. З цього періоду відповідач жодного разу не з`явився до квартири, його речі в квартирі відсутні. Перепон відповідачу у користуванні даним житловим приміщенням ніхто не чинив. Відповідач не проживає у спірному житловому більше семи років, проте його реєстрація у даній квартирі до цього часу створює перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні своєю власністю у повному обсязі та реалізації прав на неї, змушена нести додаткові витрати на комунальні послуги. Тому просила усунути перешкоди у здійсненні прав співвласника у даному житлову приміщенні, по розпорядженню та користуванню належному їй на праві спільної власності нерухомим майном, визнавши відповідача особою, що втратив право користування даним житловим приміщенням. На обгрунтування позовних вимог надано документи (а.с.6,7). Ухвалою Славутицького міського суду, Київської області від 28.12.2020 року було відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.32). Справу було призначено до розгляду на 28.01.2021 року. Оскільки в судове засідання 28.01.2021 року відповідач не з`явився, у суду були відсутні відомості про належне повідомлення відповідача про розгляд справи, то ухвалою Славутицького міського суду від 28.01.2021 року розгляд справи було відкладено на 24.02.2021 року. 24.02.2021 року в судове засідання, позивач не з`явилась, надала письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник позивача - адвокат Климчук В.В., в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в поновму обсязі у суді, дала пояснення аналогічно викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] , у судове засідання не з`явився, відзиву щодо позову та клопотань до суду не направив, про час і місце судового розгляду повідомлявся неодноразово судовими повістками, які направлені рекомендованим листом за місцем його реєстрації, судові повістки повернуті з поштового відділення 22.01.2021 року, 09.02.2021 року з відміткою про неможливість вручення, так як зазначена особа за вказаною адресою відсутня. Крім того судову повістку про виклик до суду відповідача було також опубліковано на офіційному вебсайті судової влади. Тобто відповідно до вимог чинного законодавства, вважається, що особа за таких обставин належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи (а.с.42, 50,59). Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлялись судом про час і місце розгляду справи, їх неявка у судове засідання не перешкоджає розгляду справи. За наявністю умов, передбачених ст.ст. 280 - 282 ЦПК України, зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення у справі і тому в судовому засіданні суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 20.12.2002 року яке видано згідно розпорядження від 11.12.2002 року №380, квартира [ADDRESS] дійсно належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та її членам сім`ї [PERSON] , [PERSON] , загальна площа квартири становить 61,1 кв.м. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до технічних характеристик даного житлового приміщення, квартира складається із трьох кімнат, жила площа квартири становиь 36,0кв.м. (а.с.12,13). В даному житловому приміщенні, за адресою [ADDRESS] , відповідно до Довідки з Управління адміністратвиних послуг від 12.02.2020 року, зареєстровані позивач із непонолітніми дітьми ( [PERSON] [INFO] ; [PERSON] [INFO] ; [PERSON] [INFO] ) її мати [PERSON] , рідна сестра [PERSON] , рідний брат [PERSON] , а також відповідач - [PERSON] [INFO] зареєстрований з 27.06.2003 року (а.с.14). Відповідно до рішення Славутицького міського суду від 13 березня 2012 року, яке набрало законної сили 26.03.2012 року (цивільна справа №2-593/2011), розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , прізвище дружині залишено [PERSON] . Даний шлюб був зареєстрований 20 червня 2003 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження 20.06.2003 року зроблено запис №60 (а.с.12). На підтвердження того, що відповідач за вказаною адресою не проживає, позивачем надано Акти про не проживання відповідача [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] від 17.08.2019 року, 12.05.2020 року, 03.08.2020 року, 10.11.2020 року, більше одного року ( а.с.16-19). Допитані у суді свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили, що відповідач не проживає у зазначеній квартирі більше десяти років, речей відповідача у квартирі не має, перепон у проживанні відповідача в даному житловому приміщенні ніхно не чинив. Проте, що відповідачу не чинили перепон у користуванні та проживанні в спірному житловому приміщенні, свідчить і Довідка №5229 від 17.11.2020 року, яка видана Славутицьким відділенням поліції Броварського відділу поліції Головного Управління в Київській області Національної поліції України, проте, що громадянин [PERSON] з будь-якими заявами, зверненнями, повідомленнями щодо вчинення йому перепон у користуванні житловим приміщенням, яке розташоване за адресою [ADDRESS] до Славутицького відділення поліції не звертався (а.с.15). Вислухавши пояснення представника позивача, показання свідків, дослідивши надані письмові докази, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства») Відповідно до п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 318 цього Кодексу). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 цього Кодексу). Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно правил ч.1 ст.29 цього Кодексу місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зобов`язує громадянина України, а також іноземця чи особи без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Згідно ч.1 ст.7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як убачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з цим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою. Ст.150 ЖК України встановлено право громадян, які мають в приватній власності житлове приміщення, користуватися ним для особистого проживання та проживання членів їх сімей, так само, як і розпоряджатися власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За приписами частині 2 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Згідно зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З аналізу норм чинного законодавства, та докази які надані позивачем, які свідчать про порушення прав позивача як співввласника житлового приміщення, та норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, є правовою підставою для задоволення позовних вимог. Таким чином, аналізуючи викладені норми, суд вважає за можливе усунути для позивача перешкоди шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Оскільки враховуючи встановлені обставини справи, які свідчать про відсутність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем з приводу збереження за ним права користування квартирою позивача на час його відсутності, суд погоджується з наведеними позивачем обґрунтуваннями і вважає правильним позов задовольнити у повному обсязі, визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . СУДОВІ ВИТРАТИ. За правилами ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з того, що позивачем сплачено судовий збір в сумі 840 гривень 80 копійок, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в сумі 840 гривень 80 копійок.

Outcome: approved