Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-11 00:00:00

У травні 2011 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна. Свої вимоги мотивував тим, що перебував з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з 26 липня 1989 року по 31 березня 1999 року. Після розірвання шлюбу, вони не припинили шлюбних стосунків та продовжували проживати однією сім'єю, вели спільне господарство, спільно розпоряджались та користувались коштами, транспортними засобами, засобами зв'язку, укладали кредитні договори, здійснювали спільні права та обов'язки до липня 2007 року. За час спільного проживання в 2001 році ними було придбано земельну ділянку та недобудований житловий будинок площею 112,6 кв.м по [ADDRESS]. Даний будинок вони добудували та проживали там до липня 2007 року, тобто до припинення шлюбних відносин. Він повністю матеріально забезпечував сім'ю, кредити погашались за його рахунок. Оскільки вони проживали однією сім'єю, тому спільно прийняли рішення про реєстрацію за [PERSON] право власності на даний будинок. Просив суд встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без шлюбу з 31 березня 1999 року по 01 липня 2007 року; визнати за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку, що розташований у [ADDRESS] та зареєстрований на праві власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 16 листопада 2001 року державним нотаріусом Вишневої міської держаної нотаріальної контори; визнати за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,141га, що знаходиться у [ADDRESS]. При розглядів справи позивач уточнив позовні вимоги. Вимоги обґрунтовували тим, що за час спільного проживання з [PERSON] ними було придбано майно: у 2007 році домоволодіння та земельна ділянка по [ADDRESS]; у 2006 році житловий будинок та дві земельні ділянки по вул. Жулянська, 31 в с.Гатне Києво-Святошинського району Київської області; автомобіль Hundai Gets, 2004 року випуску. Дане майно було відчужено [PERSON], коштів від його реалізації він не отримував. При поділі майна, просив врахувати принцип рівності часток майна подружжя, вартість реалізованого майна та вартість частки [PERSON] в житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS]. Просив встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без шлюбу з 31 березня 1999 року по 01 липня 2007 року; визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок, що розташований у [ADDRESS] та зареєстрований на праві власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 16 листопада 2001 року державним нотаріусом Вишневої міської держаної нотаріальної контори. Відповідачка [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON]. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належить житловий будинок та земельна ділянка по [ADDRESS]. У 2008 році під тиском погроз з боку [PERSON] вона змушена була зареєструвати його в даному будинку. Натомість [PERSON] обіцяв надавати щомісячну грошову допомогу як аліменти на утримання їхнього неповнолітнього сина [PERSON] та у разі необхідності на першу вимогу зніметься з реєстраційного обліку. В даному будинку [PERSON] почав проживати з [PERSON], хоча згоди на проживання вона не надавала. Їй як власниці останні чинять перешкоди у вселенні та користуванні своєю власністю. Тому вона вимушена орендувати житло в м.Києві, що є додатковими матеріальними затратами. На її вимогу [PERSON] та [PERSON] не звільняють житловий будинок. Просила суд виселити [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку по [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] знятись впродовж 15 днів з реєстрації за адресою: [ADDRESS], а у разі ухилення [PERSON] - зобов'язати ВГІРФО Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області зняти [PERSON] з реєстраційного обліку. При розгляд справи [PERSON] неодноразово уточнювала позовні вимоги. Вказала, що через неможливість проживання в будинку, вона вимушена була винаймати житло з січня 2009 року по листопад 2012 року. Крім того, при розгляді справи відповідач захопив її сарай та чинить перешкоди в його користуванні. Тому через неправомірні дії відповідача за зустрічним позовом їй було заподіяно матеріальної шкоди в розмірі 177 902 грн., моральної шкоди - 45 000 грн. Через звернення до юристів за захистом порушених прав, нею витрачено 20 000 грн. - витрати на правову допомогу. Просила суд виселити [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку по [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] знятись впродовж 15 днів з реєстрації за адресою: [ADDRESS], а у разі ухилення [PERSON] - зобов'язати ВГІРФО Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області зняти [PERSON] з реєстраційного обліку; стягнути з [PERSON] на її користь на відшкодування матеріальної шкоди 177 902 грн., на відшкодування моральної шкоди 45 000 грн.; судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу в розмірі 20 000 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали, проти зустрічного позову заперечували, як з підстав необґрунтованості, так через пропуск строку позовної давності. Просили задоволити позов [PERSON] та відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] У судовому засіданні відповідачка [PERSON] та її представники проти позову заперечували, зустрічний позов підтримали. Просили відмовити в задоволенні позову [PERSON] як через необґрунтованість та недоведеність, так і через пропуску строку позовної давності, та задоволити в повному обсязі вимоги за зустрічним позовом. У судовому засіданні представник ПАТ «Імексбанк» проти позову заперечувала. Суду пояснила, що при укладенні кредитного договору була лише [PERSON], жодного відношення [PERSON] не мав до укладеного договору іпотеки. Просила суд розглянути спір відповідно до вимог закону. У судовому засіданні [PERSON] позов [PERSON] підтримала, проти зустрічного позову [PERSON] заперечувала. Суду пояснила, що з [PERSON] перебувала у шлюбі, мають спільну доньку. Після їх розлучення [PERSON] одружився з відповідачкою, з якою проживав однією сім'єю до липня 2007 року. Просила суду задоволити позов [PERSON] та відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] У судове засідання представник Києво-Святошинський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, зустрічний позов [PERSON] слід задоволити частково, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що з 26 липня 1989 року по 31 березня 1999 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання сторони мають сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім'ї має одинока особа. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] суду показали, що після розлучення сторони проживали разом в одному помешканні. Разом з тим, покази свідків суд оцінює критично, оскільки вони містять виклад суб'єктивних думок, та не містять об'єктивних фактів продовження існування між колишнім подружжям відносин, притаманних подружжю з розподілом прав та обов'язків. Подані [PERSON] квитанції про сплату кредиту не підтверджують проживання однією сім'єю. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не надано допустимих та належних доказів на підтвердження своїх вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 31 березня 1999 року по 01 липня 2007 року. Сам по собі факт проживання в одному помешканні, подані суду фото та пояснення щодо спільного проводження часу, святкування подій не підтверджують факту ведення спільного господарства, виникнення усталених відносин, притаманних подружжю. При ухваленні рішенні суд враховує також те, що у судовому засіданні позивач просив суд встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з березня 1999 року та поділити придбане майно. Разом з тим можливість встановлення даного юридичного факту передбачена Цивільним процесуальним кодексом України, який набрав чинності з 1 січня 2005 року. Положення ст. 273 ЦПК України 1963 року передбачали можливість встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті одного з подружжя. В інших випадках заяви про встановлення такого факту судовому розгляду не підлягали. Відповідно до ст. 74 СК України визначено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Крім того, положення ст. 74 СК України, які передбачають, що майно, набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, набрали чинності з 1 січня 2004 року. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 16 листопада 2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу житлового будинку житловою площею 112,6 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На підставі договору купівлі-продажу 26 грудня 2002 року [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,141 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 25 липня 2008 року між ПАТ «Імексбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір, за яким остання отримала кредит в розмірі 300 000 дол. США. 28 липня 2008 року між ПАТ «Імексбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір, за яким в іпотеку передано житловий будинок загальною площею 277,5 кв.м, житловою 100,6 кв.м, та земельну ділянку площею 0,141га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Рішенням колегії суддів Апеляційного суду Київської області від 02 листопада 2011 року позов ПАТ «Імексбанк» задоволено частково. Звернено стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок загальною площею 277,5 кв.м, житловою 100,6 кв.м, та земельну ділянку площею 0,141га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, вв тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. За п.25 вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Як вказувалось вище, згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно. Отже, якщо сторони й перебували у фактичних шлюбних відносинах, але не проживали разом на період придбання спірного майна, незалежно від причин, положення статті 74 СК України на ці правовідносини не поширюється. З матеріалів справи встановлено, що спірний житловий будинок та земельна ділянка були придбані [PERSON] в 2001 році, тобто на час його придбання, будівництва сторони спільно не проживали, в зареєстрованому шлюбі не перебували, позивач не надав доказів на підтвердження вкладання коштів у його придбання, будівництво, тому у задоволенні позовних вимоги про визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок, суд відмовляє, оскільки даний будинок є особистою власністю [PERSON] Дана обставина підтверджується і укладеним кредитним договором, договором іпотеки, тобто як власник майна на свій розсуд ним розпоряджалася. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. За правилом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Встановлено, що шлюб між сторонами розірвано в 1999 році. Позивач просив суд встановити факт проживання однією сім'єю до липня 2007 року та поділити майно. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту. У судовому засіданні відповідачка [PERSON] заявила про застосування строків позовної давності, про що подала суду відповідну заяву. За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Оскільки позивач просив суд встановити факт проживання з 1999 року по липень 2007 року та поділити спільне майно, з позовом до суду звернувся лише в травні 2011 року, позивачкем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності або неможливості звернення до суду раніш, причини пропуску є неповажними, відповідач подав суду заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, тому у задоволенні позову [PERSON] суд відмовляє також і з підстав пропуску строку позовної давності. Відповідно до ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Захист права власності встановлений ст. 321 ЦК України, а саме право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку Згідно положень ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до ст. 156 ЦПК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 157 ЖУ України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Стаття 158 ЖК України визначає, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. У відповідності до ст. 161 ЖК України наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. З пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що з 12 листопада 2008 року [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS]. За даною адресою проживає також [PERSON] як дружина позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області. При цьому, [PERSON] та [PERSON] не надали суду доказів на підтвердження згоди власника на вселення [PERSON] в житловий будинок. За ст. 167, 168 ЖК України наймач жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. Укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача. Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги. Відповідно до ст. 169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Оскільки між сторонами виникли неприязні стосунки, [PERSON] як власник житлового будинку має право там проживати та вимагати усунення перешкод в користуванні власністю, [PERSON] вселилась до будинку без згоди власника, тому позовні вимоги за зустрічним позовом про виселення підлягають задоволенню. Разом з тим, суд критично оцінює пояснення [PERSON] щодо введення її в оману та здійснення реєстрації [PERSON] у житловому будинку під тиском, оскільки доказів цим обставинам суду подано не було. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, враховуючи, що між сторонами виник спір щодо права власності на житловий будинок, позовні вимоги про зобов'язання відділу зняти з реєстрації [PERSON] є передчасними та не підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст.1166 ЦК України, яка регулює спірні правовідносини, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, дією, бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" роз'яснено, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. В силу ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Оцінюючи всі докази в їх сукупності суд вважає не доведеною ту, обставину, що через неправомірні дії [PERSON] позивачу за зустрічним позовом [PERSON] було заподіяно матеріальної шкоди в розмірі 177 902 грн., оскільки належних та допустимих доказів цим обставинам суду не подано. За ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пунктом 9 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної( немайнової) шкоди" передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Також позивачка [PERSON] не подала належних та допустимих доказів, що їй спричинені й моральні страждання, а саме внаслідок неправомірних дій відповідача, вона пережила моральні страждання та хвилювання, змушена була витрачати час та кошти на лікування, призвело до змін упорядкованого життєвого ритму позивача. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] та відмови в задоволенні позову [PERSON] Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. До судових витрат у відповідності до ст. 79 ЦПК України відноситься судовий збір, витрати на правову допомогу, витрати за проведення дослідження. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, в частині стягнення коштів з відповідача відмовлено, та належних та допустимих доказів щодо витрат на правову допомогу суду не подано, тому суд відмовляє у стягненні з [PERSON] судових витрат, пов'язаних зі сплатою витрат на правову допомогу.

Outcome: dismissed