Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

02.06.2020 позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати житловий будинок [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та просить поділити його, визнавши за нею право власності на Ѕ частину вказаного будинку. В обґрунтування позову вказує на те, що 04 вересня 2004 року уклала з відповідачем - [PERSON] шлюб. Під час спільного проживання у них народились діти: син - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] і які проживають разом з нею. В подальшому, 06 квітня 2020 року заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області шлюб між ними було розірвано. Разом з цим, під час перебування з відповідачем у шлюбі ними, за спільні кошти, на відведеній для цієї цілі земельній ділянці площею 0,12га (кадастровий номер: 4621284900:01:001:0386 ) був побудований житловий будинок [ADDRESS] , який зареєстрований за колишнім чоловіком - [PERSON] . На даний час відповідач не визнає її права на вищевказаний будинок, вважає, що такий належить тільки йому, а тому змушена звернутись до суду з даним позовом. 12.08.2021 від відповідача надійшов відзив на позов. Позову не визнає. Вказує на те, що весь період подружнього життя з позивачкою працював та забезпечував її та двох дітей. У позовній заяві позивачкою зазначено, що спірний будинок побудовано нею із відповідачем за спільні кошти сторін та є спільною сумісною власністю подружжя, однак, вказане не відповідає дійсності, що, зокрема, але не виключно, підтверджується наступним. Земельну ділянку, на якій закінчено будівництвом житловий будинок, передано самою ж позивачкою йому для того, щоб виключно він мав право за свої кошти здійснити будівництво будинку. При цьому, з моменту реєстрації відповідного права (суперфіцію) за ним, у позивачки таке право (право забудови) відсутнє. В підтвердження вказаного, в матеріалах справи міститься долучена до позовної заяви копія інформаційної довідки №201343448 від 21.02.2020р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, в якій відображено інформацію про здійснену 29.06.2016р. реєстрацію речового права (суперфіцію) відповідача, що виникло на підставі укладеного 27.06.2016р. з позивачкою договору. Також вважає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Так, на спростування презумпції спільності майна подружжя, повідомляє, що позивачка, уклавши 27.06.2016р. з відповідачем договір про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (надалі по тексту - «договір суперфіцію»), передала йому право забудови земельної ділянки, а саме надала згоду на будівництво за його власні кошти житлового будинку, поділ якого є предметом спору у цій справі. Більше того, в тексті договору суперфіцію, а саме в п.8. такого, позивач погодила, що він, як землекористувач, зобов`язується ввести збудовані ним об`єкти в експлуатацію та оформити права власності на них. Вказаний договір є дійсним, ніким не оспорений та не скасований, він набув право безстрокового користування земельною ділянкою для особистого будівництва ним житлового будинку, разом з тим, позивачка підтвердила, що цей житловий будинок будуватиметься виключно ним та виключно за його кошти, право власності на такий підлягатиме реєстрації виключно за ним, а отже, такий житловий будинок є виключно його особистою власністю та не підлягає визнанню та поділу між подружжям як об`єкт спільної сумісної власності (подібна позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладена в постанові від 29.07.2020р. у справі №728/2080/18). Вважає поведінку позивачки недобросовісною, оскільки остання спочатку уклала з ним договір суперфіцію, в якому підтверджується його особисте право на спірний будинок, а згодом звернулася до суду із позовом про визнання вказаного майна спільною сумісною власністю подружжя (подібна позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладена в постанові від 29.07.2020р. у справі №728/2080/18). Позивачка та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, позов просили задоволити з підстав, викладених у позові. Позивачка додатково пояснила, що спірний будинок будувався за спільні кошти подружжя, великий вклад у будівництво здійснив її батько, вона займалась введенням будинку в експлуатацію. Відповідач позову не визнав, просив у такому відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов. Суд, вислухавши вступне слово сторін, учасників судового процесу, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов слід задоволити. Відповідно до ст.ст. 15.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також ч.1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, що з 04.09.2004 по 06.04.2020 [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі (копія свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] ). Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06.04.2020 шлюб між сторонами розірвано. Згідно Свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] , [PERSON] 18.07.2020 уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] . Згідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Також положення ч.2 ст. 60 СК України гарантує подружжю, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Така норма закону встановлює презумпцією права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 лютого 2020 року за [PERSON] 02.05.2018 зареєстровано на праві власності житловий будинок на [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці кадастровий номер: 4621284900:01:001:0386, власником якої є [PERSON] . Підстава виникнення іншого речового права: договір про право забудови земельної ділянки (договір суперфіцію) серія та номер: б/н, виданий 27.06.2016, видавник: Кіт Мар`яна Миколаївна, [PERSON] . Згідно з договором про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови від 27.06.2016 року, [PERSON] як власник земельної ділянки кадастровий номер: 4621284900:01:001:0386, розташованої в [ADDRESS] надала в користування [PERSON] вищевказану земельну ділянку з метою будівництва житлового будинку та господарських споруд (п.1), а після закінчення будівництва землекористувач ( [PERSON] ) зобов`язується ввести збудовані ним об`єкти в експлуатацію та оформити право власності на них ( п.8). Посилання відповідача на те, що спірний будинок є його особистою власністю згідно договору про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (договору суперфіцію), не може братись судом до уваги, оскільки останнім не передбачено право особистої власності відповідача на збудоване на ньому майно, а лише встановлюється право користування земельною ділянкою, призначеною для будівництва житлового будинку. Частиною 1 ст.57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Як зазначає Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15). Свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дали показання суду про те, що спірний будинок будувався батьком [PERSON] [PERSON] , а сам [PERSON] , допитаний як свідок, повідомив суду, що займався будівництвом вказаного будинку, вкладав у нього свої кошти, щоб допомогти своїй доньці [PERSON] . Остання також працювала, витрачала свої кошти, зокрема з оформлення документів на здачу будинку в експлуатацію. Останній будувався для сім`ї та спільного проживання. Таким чином, позивач підтвердив належними та допустимими доказами, що спірний будинок був збудований в період шлюбу та за спільні кошти подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України , у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідач, заперечуючи належність спірного будинку сторонам на праві спільної сумісної власності, не надав суду належних, допустимих та достовірних письмових доказів про те, що будинок є його особистою власністю, тобто презумпцію права спільної сумісної власності майна колишнього подружжя відповідачем не спростовано, що є його процесуальним обов`язком. Відтак, суд дійшов висновку, що спірний будинок є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , а сам по собі факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя (відповідача) не означає, що воно належить лише цій особі. Майно і в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. На підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 4069,13 грн.

Outcome: approved