Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просить визнати протиправними дії Національної поліції України (далі - НПУ), вчинені шляхом повідомлення його листом Департаменту кадрового забезпечення НПУ від 01.10.2020р. № 4-1416/12/3/01-2020 про відсутність правових підстав для видачі засвідчених копій документів. В обґрунтування позову зазначив, що 24.09.2020 року звернувся до відповідача із письмовим запитом про отримання засвідчених належним чином копій висновку комісії НПУ, який був складений 29.11.2019 року за результатами розгляду його звернень (як працівника державної установи НПУ) та опису документів проведеної перевірки, складеного 02.01.2020 року, що міститься у сформованій справі №12/5-121m29, яка зберігається в Департаменті НПУ. Зазначає, що ці документи потрібні йому для подальшого судового розгляду і захисту його інтересів, та мають подаватись до суду саме у вигляді належним чином засвідчених копій. Разом з тим, відповідачем, в особі Департаменту кадрового забезпечення надано копії запитуваних документів у вигляді звичайних копій із зазначенням, що засвідчення належним чином копій документів, не передбачено нормативно-правовими актами, які регулюють діяльність центральних органів виконавчої влади. Зауважує, що відсутність засвідчених належним чином вказаних копій документів звужує його права та перешкоджає в реалізації його законних прав на захист, в т.ч. судовий. Посилаючись на норми законодавства, зокрема: Указ Президії Верховної Ради СРСР від 04.09.1983 року «Про порядок передачі та засвідчення підприємствами, установами, організаціями копій документів, що стосуються прав громадян» з урахуванням приписів ст. 3 Закону України «Про правонаступництво України», п.п. 3, 10 Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 року №1000/5, а також на Національний стандарт України «Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003», просить позов задовольнити. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.12.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву. Відповідач своїм правом надати відзив на позов не скористався, проте надіслав до суду заяву про закриття провадження у справі, вважаючи, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (вх.№45512 від 24.03.2021 р). Позивач у своїх запереченнях від 01.04.2021 р. на заяву відповідача зазначив, що даний спір має розглядатись саме в порядку цивільного судочинства, оскільки він перебував з відповідачем у трудових відносинах, а не публічній службі і звернувся до останнього про отримання копій документів, які стосуються його трудової діяльності, а не за публічною інформацію, з метою надати докази у іншій цивільній справі. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 24.09.2020 року [PERSON] звернувся до Департаменту кадрового забезпечення НПУ з письмовим запитом про отримання засвідчених належним чином копій висновку комісії НПУ, який був складений 29.11.2019 року за результатами розгляду його звернень та опису документів проведеної перевірки, складений 02.01.2020 року. Відповіддю від 01.10.2020 року за підписом начальника Департаменту кадрового забезпечення НПУ Хоменко О. позивачу було направлено копії запитуваних ним документів на 12 аркушах в 1 примірнику, а також роз`яснено, що нормативно-правовими актами, що регулюють діяльність центральних органів виконавчої влади, засвідчення копій документів не передбачено. За ч. 1 ст. 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Як видно із довідки Державної установи «Академія патрульної поліції» від 30.10.2020 року №120-20, [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДУ «АПП» з 03.05.2018 по 27.10.2020 р.р. Наказом ДУ «АПП» №95 о/с від 26.10.2020 р. звільнений на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП. Із інформації з офіційного сайту «Судова влада» вбачається, що в провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа №760/26235/20 за позовом [PERSON] до НПУ, ДУ «АПП» про поновлення на роботі. Як зазначає позивач у позові, витребовувані ним у відповідача копії документів потрібні йому для захисту своїх прав в судовому порядку. Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Порядок оформлення засвідчених належним чином копій документів визначений Національним стандартом України «Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003», затверджений наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 р. №55, який наразі є чинним. За Правилами організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5, зокрема розділом 10 п.п.1, 2, 5, 6, 8 визначено: 1. Порядок виготовлення, засвідчення та видавання копій документів визначається інструкцією з діловодства установи. 2. Установа має право засвідчувати копії документів, що створюються в ній, за винятком копій документів, які відповідно до законодавства потребують засвідчення в нотаріальному порядку. Копії документів виготовляються і видаються на вимогу інших установ або громадян з дозволу керівника установи, його заступників або керівника структурного підрозділу установи. 6. Копія документа повинна відповідати оригіналу, тобто повністю відтворювати інформацію оригіналу і всі його зовнішні ознаки або їх частину. 8. Копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку. Напис про засвідчення копії складається зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії. Напис про засвідчення копії скріплюється відбитком печатки відповідного структурного підрозділу установи або печатки «Для копій». У випадках, визначених законодавством, копії документів засвідчуються відбитком печатки установи. На лицьовому боці у верхньому правому куті першого аркуша документа проставляється відмітка «Копія». Отже з вищенаведеного випливає, що позивач, як (колишній) співробітник відповідача, звернувшись до останнього про отримання засвідчених належним чином документів, які стосуються безпосередньо нього і які мав право отримати в порядку, який передбачений чинним законодавством. Відмова відповідача надати засвідчені належним чином копії запитуваних позивачем документів, із посиланням на загальні поняття регулювання діяльності центральних органів виконавчої влади є безпідставною і немотивованою, а відтак протиправною. Таким чином, позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, і підлягають задоволенню. Що стосується твердження відповідача (викладеного ним у заяві про закриття провадження у справі з посиланням на норми КАС України) суд зазначає таке. За приписами частини першої статті 55, частини третьої статті 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції. Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За нормами ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом;6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про оборонні закупівлі", крім спорів, пов`язаних із укладенням державного контракту (договору) про закупівлю з переможцем спрощених торгів із застосуванням електронної системи закупівель та спрощеного відбору без застосування електронної системи закупівель, а також зміною, розірванням і виконанням державних контрактів (договорів) про закупівлю;12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень";13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 14) спорах із суб`єктами владних повноважень з приводу проведення аналізу ефективності здійснення державно-приватного партнерства;15) спорах, що виникають у зв`язку з оголошенням, проведенням та/або визначенням результатів конкурсу з визначення приватного партнера та концесійного конкурсу. Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду. Таким чином, вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин. Така правова позиція Верховного Суду, висловлена в постанові від 13.01.2021 року у справі № 756/9153/18-ц. Зі змісту позовних вимог видно, що позов дійсно заявлений до суб`єкта владних повноважень, проте не пов`язаний з вимогою вирішити публічно-правовий спір і не пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а тому даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved