Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-22 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, пояснивши, що сторони проживали у зареєстрованому шлюбі між собою. Від зареєстрованого шлюбу вони мають неповнолітню дитину: доньку - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 15.09.2011 року з [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання їх спільної дитини в розмірі 700 грн. щомісяця з 30.06.2011 року і до досягнення нею повноліття. 4.11.2005 року шлюб між сторонами було розірвано. З 2011 року позивач, отримавши виконавчий лист на стягнення аліментів, не пред`явила його до виконання належному органу державної виконавчої служби, сподіваючись, що відповідач буде добровільно сплачували визначені судом аліменти. Однак відповідач жодного разу кошти на утримання доньки не надавав. На даний час на утримання дитини потрібно не менше 13 000 грн. щомісяця, а саме: оплата додаткових занять для підготовки до ЗНО по біології, українській мові, англійській мові вартістю 3080 грн. щомісяця, індивідуальні заняття з історії України - 2000 грн. щомісяця, фонд школи та класу - 300 грн. щомісяця, їжа, одяг, проїзд - 3920 грн. щомісяця, відпочинок і культура - 500 грн. щомісяця, комунальні послуги - 3000 грн. щомісяця, кабельне телебачення, послуги інтернету - 200 грн. щомісяця. Тому просить стягнути аліменти в розмірі 6500 грн. щомісяця, починаючи з 21.12.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 15.09.2011 року з [PERSON] вже було стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання їх спільної дитини в розмірі 700 грн. щомісяця з 30.06.2011 року і до досягнення нею повноліття. Термін виконання даного рішення триває і до тепер, а саме до 20.09.2019 року - дати досягнення дитиною 18-річного віку. Позивач не ставить питання про збільшення розміру призначених аліментів, а наполягає на стягненні аліментів на утримання дитини. Тому провадження по справі підлягає закриттю, оскільки такий предмет спору вже був розглянутий між тими ж сторонами і тих самих підстав. Заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. У відповідності до ч.1, ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати до досягнення нею повноліття. Як наголошує ч.2, ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як встановлено в судовому засіданні, сторони проживали у зареєстрованому шлюбі між собою. Від зареєстрованого шлюбу вони мають неповнолітню дитину: доньку - [PERSON] , [INFO] (а.с.4). 4.11.2005 року шлюб між сторонами було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.5). За приписами ч.4, ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 15.09.2011 року з [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання їх спільної дитини [PERSON] в розмірі 700 грн. щомісяця з 30.06.2011 року і до досягнення нею повноліття. Виконавчий лист позивач [PERSON] отримала 19.09.2011 року (а.с.6). Але 2011 року позивач, отримавши виконавчий лист на стягнення аліментів, не пред`явила його до виконання належному органу державної виконавчої служби, сподіваючись, що відповідач буде добровільно сплачували визначені судом аліменти. Вказане вона підтвердила у судовому засіданні, а представник відповідача [PERSON] не заперечував, що аліменти у добровільному чи примусовому порядку через органи державної виконавчої служби з відповідача не стягувались. Згідно ч.1, ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Як регламентує ч.2, ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За правилами ч.1-2, ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Підпункт 3, пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснює, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Як вбачається із тексту позову, а також пояснень позивача у судовому засідання, вона просить саме стягнути аліменти з відповідача на утримання їх спільної доньки, а не збільшити розмір вже призначених судом аліментів згідно ст.192 СК України. Крім того, у обґрунтування розміру аліментів вона поклала витрати, які відносяться до додаткових витрат в розумінні ст.185 СК України (оплата додаткових занять для підготовки до ЗНО по біології, українській мові, англійській мові вартістю 3080 грн. щомісяця, індивідуальні заняття з історії України - 2000 грн. щомісяця, фонд школи та класу - 300 грн. щомісяця, відпочинок і культура - 500 грн. щомісяця, кабельне телебачення, послуги інтернету - 200 грн. щомісяця), при цьому, не заявляючи такої позовної вимоги і не надаючи у їх підтвердження належних та допустимих доказів. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд вважає, що оскільки рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 15.09.2011 року з [PERSON] було вже стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання їх спільної дитини [PERSON] в розмірі 700 грн., і термін виконання даного рішення триває до 20.09.2019 року, а сама позивач не ставить вимоги про збільшення розміру вже призначених судом аліментів при розгляді даної цивільної справи та/або стягнення додаткових витрат на утримання дитини, тому при наявності існуючого і не скасованого рішення суду про стягнення аліментів на утримання доньки [PERSON] у задоволенні даного позову необхідно відмовити. Згідно ст.133; 141 ЦПК України оскільки суд відмовляє у задоволенні позову про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, судовий збір, від якого була звільнена позивачка при зверненні до суду, відноситься за рахунок держави.

Outcome: dismissed