Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до приватного підприємства «Енергоресурс» про припинення трудових відносин та зобов`язання вчинення реєстраційних дій, третя особа Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради. В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду [PERSON] вказував, що з 04 січня 2015 року рішенням №1 засновника приватного підприємства «Енергоресурс» [PERSON] його було призначено на посаду директора підприємства. Відомості про нього як керівника містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У червні 2015 року стало відомо про смерть [PERSON] . Утім, відповідно до статуту приватного підприємства «Енергоресурс», зокрема, звільнення директора підприємства є виключним правом засновника підприємства. У зв`язку із позбавлення можливості звільнитися із займаної посади [PERSON] звернувся із позовом до суду, у якому просив: 1) визнати припиненими трудові відносини між приватного підприємства «Енергоресурс» та директором [PERSON] , на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з 01 жовтня 2020 року з внесенням відповідних даних у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; 2) зобов`язати Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради внести відповідні зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань шляхом виключення з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців запис про [PERSON] у графі "ПІБ керівника юридичної особи" та у графі "ПІБ осіб, які мають право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи приватного підприємства «Енергоресурс». Відповідач правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався, від представника приватного підприємства «Енергоресурс» відзив на позовну заяву не надходив. \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явився, але від представника особи надійшла заява про розгляд справи у відсутність сторони у порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Інші учасники справи у відкрите судове засідання не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, причини неявки осіб суду не відомі. Згідно із ст. 280 ч. 1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на неявку відповідача у даній цивільній справі, урахувавши позицію сторони позивача, суд вважає можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, взявши до уваги пояснення позивача за суттю спору і підставами звернення до суду, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд доходить наступного висновку. Під час судового розгляду справи було встановлено, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 01 лютого 2021 року засновником приватного підприємства «Енергоресурс» є [PERSON] , директором [PERSON] . У матеріалах справи знаходяться заяви [PERSON] до відповідача, а також до [PERSON] спадкоємиці померлого [PERSON] про звільнення за ст. 38 КЗпП Країни, а також повідомлення про скликання загальних зборів через необхідність його звільнення. Утім, як зазначає сторона позивача, [PERSON] не здійснила усіх реєстраційних дій щодо її реєстрації як засновника підприємства, після успадкування спадкових прав після [PERSON] , загальні збори проведені не були, [PERSON] позбавлений можливості звільнитися з посади. Згідно із ст. 22 КЗпП України не допускається будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору. За змістом положень норм ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Із вищенаведеного суд слід дійти висновку, що позивачем вчинено необхідний обсяг дій, спрямованих на припинення трудових відносин із відповідачем. Натомість, згідно із п. 7.2 статуту приватного підприємства «Енергоресурс» призначення та звільнення директора підприємства належить до виключної компетенції його засновника. З вищенаведеного вбачається, що право позивача, як працівника, звільнитись за власним бажанням шляхом попередження власника про це письмовою заявою нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Ст. 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положення ст. 5 ЦПК України передбачає, що суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Відповідно до ч. 4 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, у тому числі змін до установчих документів юридичної особи, подається примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про зміни, що вносяться до Єдиного державного реєстру. Велика Палата Верховного Суду у постанові 08 квітня 2020 року у справі №200/26696/15-а (провадження № 11-877апп19) у близьких за змістом правовідносинах, зробила висновок, що для внесення змін до Єдиного державного реєстру в частині відомостей про керівника юридичної особи має подаватися рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про призначення або поновлення на роботі керівника. Судове рішення про поновлення на роботі керівника замінює собою відповідне рішення уповноваженого органу управління юридичної особи. Отже, в разі ухвалення судового рішення про поновлення на роботі керівника таке судове рішення є підставою для внесення запису про керівника до Єдиного державного реєстру. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 2 ст. 43 Конституції України державою гарантується, зокрема, створення умов для повного здійснення громадянами права на працю. Ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується . Отже, з огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що за встановлених обставин та на підставі представлених доказів суд вважає вимоги позивача законними й обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки обраний позивачем спосіб захисту є ефективним та таким, що призведе до поновлення порушених прав. Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 141 ч. 1, 6 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь держави суму несплаченого судового збору у розмірі 908,00 гривень.

Outcome: approved