Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

02.11.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив: визнати недійсним укладений 21.03.2013 року договір дарування житлового приміщення у виді квартири за адресою: [ADDRESS], між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Трубніковою В.В. (реєстр №480) та скасувати запис про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за [PERSON]. В обґрунтування позовної заяви [PERSON] зазначив, що про існування саме договору дарування квартири він дізнався лише влітку 2016 року після того, як виявив у своїй квартирі зазначений договір та, через юридичну необізнаність, звернувся за допомогою до свого знайомого [PERSON], який після ознайомлення зі змістом договору роз'яснив йому, що 21.03.2013 року свою квартиру своєму онукові [PERSON] Це стало для нього новиною, оскільки намірів дарувати свою квартиру будь-кому і будь-коли він не мав. Метою укладення договору могло бути лише забезпечення з боку онука допомоги, оскільки останній постійно вказував на те, що має наміри доглядати його до смерті. Відповідач жодного дня в квартирі не проживав, фактично не було передано дарунок. Його онук не вчиняв дій по утриманню квартири, не зареєстрував своє місце проживання у ній, не оплачував комунальні платежі, не переоформив на своє ім'я особові рахунки. Також, позивач [PERSON] вказав, що не міг подарувати онукові квартиру, оскільки іншого житла він не має, за станом здоров'я потребував та потребує постійного стороннього догляду, а відповідач жодного разу в квартирі не був, з 2013 року він його взагалі не бачив. Під час укладання договору він помилявся щодо правової природи правочину, бо вважав, що укладає договір довічного утримання, а можливо і не міг розуміти значення своїх дій. Просив врахувати, що під час укладення спірного договору він мав похилий вік та поганий стан здоров'я, через що потребував стороннього догляду. Квартира, щодо якої укладено спірний договір дарування, є для нього єдиним житлом, у якому він продовжує постійно проживати. Фактична передача квартири обдарованому не здійснювалася. Під час судового розгляду представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] підтримав зазначені позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві. Належним чином повідомлений відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи, заперечень проти позову, зокрема і щодо строків позовної давності, не подавав. Відповідно до ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, повторна неявка належним чином повідомленого відповідача, від якого не надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю, стала підставою для заочного розгляду справи, проти чого не заперечував представник позивача. Вислухавши представника позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Спірним є договір дарування, посвідчений 21.03.2013 року приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Трубніковою В.В., зареєстрований в реєстрі за №480, згідно з яким [PERSON] (дарувальник) передав безоплатно, а [PERSON] (обдаровуваний) прийняв у власність квартиру [ADDRESS]. (а. с. 11). З копії витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №1454274 від 21.03.2013 року вбачається, що на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 1032978 від 21.03.2013 року 10:48:09, зроблено запис про право власності 405647 щодо реєстрації права власності на вказану квартиру за [PERSON] (а. с. 12). У технічному паспорті на квартиру [ADDRESS] було внесено зміни відомостей про власника з [PERSON] на самойленка І.І. (а. с. 13-14). Водночас, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта №79163391 від 30.01.2017 року вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, 3-658, 23.09.2011 року, виданого Зміївською державною нотаріальною конторою. Відомості про інші об'єкти нерухомості відсутні. (а. с. 87). З копії акту, складеного 24.10.2016 року депутатом Зміївської міської ради Воронько А.Н. в присутності свідків [PERSON] та [PERSON], вбачається, що [PERSON] постійно проживає за адресою: [ADDRESS]. З 2012 року [PERSON] потребував стороннього догляду у зв'язку з престарілим віком. [PERSON] у спірній квартирі ніколи не проживав, у тому числі і після укладення договору. (а. с. 15). [PERSON], [INFO], є людиною похилого віку, має хронічні захворювання, періодично проходить медичне обстеження та лікування в медичних закладах, що підтверджується даними медичної документації, копії яких залучені до матеріалів справи. (а. с. 18- 26,54-59 ). З копій квитанцій про оплату комунальних послуг, які надано за адресою: [ADDRESS], вбачається, що особові рахунки на підприємствах, які надають ці послуги, відкрито на ім'я [PERSON] (а. с. 60, 61, 62). Допитаний у судовому засідання свідок [PERSON] показав, що проживає з [PERSON] по сусідству, має з ним дружні стосунки. Останні роки у [PERSON] погіршився стан здоровя, тому він іноді допомагав йому виходити на прогулянку, возив до лікарні, оскільки через похилий вік та стан здоров'я він потребує такої допомоги вже тривалий час. Влітку 2006 року року [PERSON] черговий раз запросив його до себе додому, показав йому договір і попросив роз'яснити, на яку допомогу від онука він має право за цим договором, оскільки вважав, що уклав договір довічного утримання. Ознайомившись зі змістом договору він роз'яснив [PERSON], що це договір дарування, за яким право власності на квартиру перейшло до онука, який йому за цим договором нічого не винен. Свідок [PERSON] показала, що тривалий час знайома з [PERSON], здійснює догляд за ним, допомагає йому по господарству. [PERSON] має ряд захворювань, потребує сторонньої допомоги (погано пересувається) та матеріальної підтримки. Його онук не цікавиться дідом, не піклується про нього. Коли [PERSON] дізнався, що він подарував квартиру онукові, а не уклав договір довічного утримання, він дуже засмутився. Крім того, свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що на прохання [PERSON] неодноразово намагалися зв'язатися з його онуком [PERSON] по телефону та соціальних мережах з метою передати, що [PERSON] не може обійтися без сторонньої допомоги, яку він очікував від свого онука. Однак [PERSON] ухилявся від спілкування. Таким чином, позивачем [PERSON] надано докази, якими підтверджується, що на час укладення спірного договору дарування він через престарілий вік та низку захворювань мав потребу у догляді й сторонній допомозі; спірне житло є для нього єдиним; фактична передача спірної квартири, ключів від неї та правовстановлюючих документів на квартиру не відбулася; позивач продовжує проживати у спірній квартирі після укладення договору дарування, на нього відкриті особові рахунки на оплату комунальних послуг, яку здійснює він особисто, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта №79163391 від 30.01.2017 року [PERSON] продовжує залишатися власником вказаної квартири. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідністю зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз'яснено в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою визнання правочину недійсним. Верховний Суд України в постанові Судової палати у цивільних справах від 21.10.2015 року у справі № 6-202цс15 висловив таку правову позицію. Виходячи зі змісту статей 203, 717 Цивільного кодексу України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Верховний Суд України в постанові Судової палати у цивільних справах від 11.11.2015 року у справі № 6-1124цс15 висловив таку правову позицію. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. При вирішенні справи судам необхідно встановити чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивачка особисто оплату комунальних послуг. З'ясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мала на меті безоплатну передачу відповідачу свого будинку у власність на противагу її тверджень про те, що спірний будинок є її єдиним місцем проживання. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст .717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України. (правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18.06.2014 року у справі 6-69ЦС14, від 19.03.2014 року у справі 6-9цс14). Позивачем [PERSON] доведено, що внаслідок престарілого віку та стану здоров'я, у зв'язку з якими він потребував стороннього договору, під час укладання спірного договору дарування 21.03.2013 року він помилявся щодо правової природи правочину, оскільки розраховував на отримання від свого онука [PERSON] матеріальної та фізичної підтримки. Тобто за спірним договором позивач [PERSON] передбачав, що ним встановлюється обов'язок відповідача [PERSON] вчинити на його користь дії майнового або немайнового характеру, внаслідок чого спірний договір не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Таким чином, є підстави для визнання договору дарування, посвідченого 21.03.2013 року приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Трубніковою В.В., зареєстровано в реєстрі за №480, за яким [PERSON] (дарувальник) передав безоплатно, а [PERSON] (обдаровуваний) прийняв у власність квартиру [ADDRESS], недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. За таких обставин, позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири та скасування запису про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за [PERSON] є обґрунтованою і підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved