Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

08 травня 2019 року [PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] , в якому до теперішнього часу значиться зареєстрованим [PERSON] , [INFO] , який в дійсності, у вказаному житловому приміщенні не проживає, та його речей в будинку немає. За наведених обставин, враховуючи, що відповідач не проживає у вказаному житловому приміщенні, добровільно знятися з реєстрації бажання не виявляє, а його реєстрація в будинку який належить позивачу, створює перешкоди в реалізації ним своїх прав як власником майна, вона вимушена була звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням житлового будинку [ADDRESS] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, до суду подала заяву з проханням розгляд справи провести у її відсутності. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки за останньою відомою адресою місця проживання [PERSON] зареєстрованого у встановленому законом порядку, що підтверджено відповіддю на запит суду, направлений у порядку ст. 187 ЦПК України. Однак відповідач у судове засідання не з`явився, як не з`явився і до поштового відділення для отримання судових повісток. У зв`язку із чим, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідачів був здійснений шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Однак [PERSON] , будучи повідомленим у встановленому законом порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзив, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи за його відсутності від нього до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, оскільки відповідачі, будучи повідомленими належним чином про дату, час і місце судового засідання не з`явилися у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подали відзивів, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди сторони позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів із постановленням заочного рішення. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 27 травня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 10 червня 2019 року задоволено клопотання позивачки [PERSON] та витребувано з КП «БТІ`м. Слов`янська та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відомості щодо права власності на житловий будинок [ADDRESS] . Ухвалою суду від 18 червня 2019 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. Як встановлено у судовому засіданні, позивачці [PERSON] , на підставі договору купівлі продажу від 05 квітня 2002 року, належить буд. по [ADDRESS] . Вказане також підтверджується дослідженою у судовому засіданні копією інвентаризаційної справи на вищевказаний будинок(а.с.7-11). Реєстрація відповідача [PERSON] підтверджується даними із домової книги для реєстрації громадян, які проживають в б. [ADDRESS] , в якій зазначено, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований за вказаною адресою. Згідно із листом КП «БТІ» № 1687-2/0.45/01 від 18 червня 2019 року, наданим на запит суду, право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , за станом на 01 січня 2013 року зареєстрований за [PERSON] Т : 17/25 часток на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Бочко В.А., 05 квітня 2002 року, р/№ 339; 8/25 часток на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Соловар В.І., 26 травня 2009 року р/№ 1666. Згідно із актом складеним керівником мікрорайону Залізничний № 191 від 11 червня 2019 року встановлено, що [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , у вказаному будинку не проживає з серпня 2015 року, про що свідчать сусіди. Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, зробленого на запит суду, будинок [ADDRESS] , належить у формі приватної власності [PERSON] . Відповідно до ч. 1\~ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями\~ст.41\~Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386,\~391 ЦК. Згідно зі ст.ст.379, 382\~ЦК України об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст.\~383\~ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 3 ЗУ « «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місцем проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; Особою визнається - фізична особа; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Відповідно до ст.\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до п.33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення\~ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396\~ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном(речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України та роз`яснень Пленуму ВССУ дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. Як достовірно встановлено у судовому засіданні, відповідач не являється членом сім`ї , або колишнім членом сім`ї власника житлового будинку, між позивачем та відповідачем не укладався договір найму(оренди) житлового приміщення. Відповідач також не являється тимчасовим мешканцем у сенсі ст. 98, 161 ЖК України та 818 ЦК України. З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач вселився у приміщення житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , без достатніх правових підстав, передбачених чинним житловим та цивільним законодавством, оскільки відповідач не є членом сім`ї, або колишнім членом сім`ї власника житлового будинку, не є тимчасовим мешканцем, між позивачем та відповідачем договір найму житла у письмовій формі не укладався. Разом з тим, оскільки відповідач вселився зі згоди позивача, про що свідчить реєстрація останнього у приміщенні будинку, однак останній будь-яких мір до виселення відповідача не вчиняв, суд приходить до висновку про те, що дане приміщення було місцем проживання відповідача, де він мав право проживати. Як достовірно встановлено у судовому засіданні, відповідач не проживає по місцю реєстрації. Відповідач вибув з даного приміщення за власним бажанням, забрав свої речі та не проживає у ньому з серпня 2015 року, крім того із наданих суду доказів будь-яких поважних причин непроживання відповідачем за місцем реєстрації не встановлено. Таким чином, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні встановлений і підтверджений показаннями свідків, актом обстеженням житлового будинку, той факт, що відповідач не проживає у спірному приміщенні більше шести місяців без поважних причин, добровільно виселився із вказаного приміщення. Разом з тим, реєстрація відповідача у будинку, який на праві власності належить позивачці, чинить перешкоди у здійснені права користування та розпорядження позивачем належним на праві власності майном. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. За приписами п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов судом повністю задоволений, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. (а.с. 1). На підставі наведеного,

Outcome: approved