Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

У лютому 2021 року Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізюмської міської ради звернувся до суду в інтересах малолітнього [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] , в якій просив суд відібрати малолітнього [PERSON] , [INFO] , у матері [PERSON] та передати малолітнього [PERSON] органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Ізюмської міської ради для подальшого влаштування. Позовна заява обґрунтована тим, що вихователь дитячого садочку 02.02.2021 року повідомила в телефонному режимі, що малолітній [PERSON] знаходиться в дитячому садочку та має на тілі синці. Дитина пояснила, що його побив дядько [PERSON] . Дядько [PERSON] , це співмешканець [PERSON] . У зв`язку з тим, що дитина була сильно побита і мала синці на голові, животі, грудній клітині, сідницях, а мати на дзвінки служби не відповідала, останніми було складено акт оцінки рівня безпеки дитини та викликано «швидку допомогу». Хлопчика було доставлено до КНП «ЦМЛ Піщанської Богоматері», де він отримав кваліфіковану медичну допомогу. Після чого хлопчика було тимчасово влаштовано до родини гр. [PERSON] . За клопотанням начальника служби у справах дітей до виконавчого комітету Ізюмської міської ради, в інтересах малолітнього [PERSON] , [INFO] , виконавчий комітет Ізюмської міської ради прийняв рішення № 0138 від 10.02.2021 року « Про негайне відібрання дитини». Позивач посилається на те, що відповідачка знехтувала своїми батьківськими правами, не забезпечила належних умов для гарантування безпеки, охорони здоров`я, виховання,фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дитини, його соціально - психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері руху, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності, а тому звернувся до суду з відповідним позовом. 31 березня 2021 року від відповідача до суду надійшов відзив, в якому вона просила суд в задоволенні позовних вимог про відібрання дитини від матері відмовити повністю. В обґрунтування своїх заперечень вказала про те, що побиття сина сталося за її відсутності. Особисто вона не завдавала дитині тілесних ушкоджень та ніколи не ображала свого сина. Відповідачка вказує на те, що їй на праві спільної сумісної власності належить частина квартири [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження умов проживання, затвердженого начальником відділу УСФВ ССД Автозаводської РА 14.02.2021 року, умови проживання дитини [PERSON] , [INFO] , задовільні. У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Відповідач та її представник заперечували щодо задоволення позовних вимог, Вислухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши письмові докази суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.3). Відомості про батька записані у відповідності до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України ( а.с.29). Із копії повідомлення від 02.02.2021 року № 01-39/29 практичного психолога ІДНЗ № 12 на ім`я начальника служби у справах дітей Ізюмської міської ради вбачається, що 02.02.2021 року малолітній [PERSON] має на синці в області голови, спини та сідниць. З дитиною була проведена бесіда, внаслідок якої стало відомо причини отримання тілесних травм від співмешканця матері. Зв`язок з матір`ю хлопчика [PERSON] відсутній ( а.с.10). Рішенням Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області від 10 лютого 2021 року за № 0138 було розглянуто клопотання начальника служби у справах дітей Ізюмської міської ради Мартинової Т.К.,щодо негайного відібрання малолітнього [PERSON] , [INFO] , у матері [PERSON] , [INFO] , яким вирішено негайно відібрати [PERSON] , [INFO] у матері [PERSON] , [INFO] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] . ( а.с.4). Згідно акту проведення оцінки рівня безпеки дитини від 02.02.2021, зі слів дитини, його побив дядя [PERSON] за те, що він не слухався ( а.с.5-9). Із висновку Органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Ізюмської міської ради від 30.03.2021 року № 968 про відібрання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у матері гр. [PERSON] , [INFO] вбачається, що в інтересах малолітньої дитини вважають за доцільне відібрати малолітню дитину у матері без позбавлення батьківських прав, терміном на один рік ( а.с.24). Із копії свідоцтва про право власності на житло від 23 квітня 2004 року позивачці на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.30-31). Згідно копії акту обстеження умов проживання, затвердженого начальником у справах дітей Автозаводської РА 19 лютого 2021 року проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] з метою вирішення питання передачі на виховання малолітнього [PERSON] , [INFO] . Житло розміщене на 4 поверсі 9 поверхового будинку, з усіма комунальними зручностями. Умови проживання задовільні. Квартира мебльована, в наявності шафа та побутова техніка, речі повсякденного вжитку.Для виховання та розвитку дитини передбачена кімната, в якій є місце для сну, за необхідності кімната буде мебльована додатково. В сім`ї добрі стосунки ( а.с.28). Позивачка перебуває на обліку як безробітна в Ізюмського МРЦЗ з 09 квітня 2021 року ( а.с.49). Позивачка влаштовує малолітнього сина [PERSON] , [INFO] до ДНЗ 12 м. УКременчук Полтавської області ( а.с.50,53-54). Представником позивача надано суду витяги з ІТС ІПНП про звернення громадянки [PERSON] ( а.с.71-74). про вчинення громадянином [PERSON] ( який є співмешканцем відповідачки) домашнього насильства. Як пояснила відповідачка в судовому засіданні, вказаний громадянин [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] ., а тому її сину нічого не загрожує. При вирішенні даного спору суд керується як положеннями національного сімейного законодавства, які регулюють питання здійснення батьківських прав та обов`язків, так і відповідними нормами міжнародного законодавства. Відповідно до частини восьмої статті 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї . Відібрання дитини - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Відповідно до ч.1 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.1 ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч.1 ст.152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст.155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.8 Постанови КМУ від 24.09.2008 р. № 866 «Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» визначено, що у разі, якщо виникла безпосередня загроза життю або здоровою дитини, орган опіки та піклування, якому стало відомо про це, приймає рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють. Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. Згідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Також згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини 1959 року проголошує, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Європейський суд з прав людини у п.52 рішення у справі «Савіни проти України» зазначив, що у будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер. Відповідно до частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України» стверджується, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Європейський Суд з прав людини при розгляді конкретних справ неодноразово наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції, якщо воно не відповідає законним цілям і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві". Фактичне розірвання сімейних зв`язків, що означає позбавлення дитини її коріння, може бути виправдане лише за виняткових обставин, має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Оскільки підставою для відібрання дитини є випадки, при яких залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання, то повернення дитини можливе лише при усуненні зазначених обставин (батько, мати вилікувались, змінили поведінку, змінили ставлення до дитини тощо). Довести це слід позивачу, оскільки кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. 12, 81 ЦПК). Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatismutandis, справу «Хазе проти Німеччини», N 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки», N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки», N 23499/06, N 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К. А. проти Фінляндії», N 27751 /95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї.( Рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», 2008 рік ). З аналізу викладених вище норм права слідує, що для відібрання дитини, зокрема від матері, суд в своєму рішенні повинен навести конкретну та підтверджену належними та допустимими доказами по справі підставу для такого відібрання, за усунення якої мати мала б в подальшому змогу повернути дитину та продовжити її виховання в безпечному для неї середовищі. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін по справі, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ізюмської міської ради є безпідставними та такими, що не зайшли свого підтвердження належними та допустимим доказами по справі. Позивачем не доведено реальної небезпеки, що загрожує життю та здоров`ю дитини, а такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, мотиви, наведені на виправдання втручання у права дитини бути із матір`ю не є доречними і достатніми для її відібрання і позбавлення материнського піклування, а відтак, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог позивача, судовий збір відшкодовується за рахунок держави.

Outcome: dismissed