Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] про вселення, зобов'язання не чинити перешкоди та визначення порядку користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачка [PERSON] та відповідач перебували в шлюбі з 01.10.1994 року по 24.10.2017 року. Від шлюбу у подружжя народилися двоє дітей - син [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які є позивачами по даній справі. В період перебування у шлюбі позивачкою та відповідачем була придбана квартира [ADDRESS], яка за змістом ч. 1 ст. 60 СК України, є їх спільною сумісною власністю, тобто, кожному з них належить по Ѕ частині квартири. На даний час позивачі зареєстровані та проживають у спірній квартирі. Квартира складається з трьох житлових кімнат, площею 17,1 кв.м., 17,4 кв.м., 12,2 кв.м., відповідно, загальною жилою площею 46,7 кв.м. До загальної площі квартири, яка складає 90,80 кв.м., також відносяться кухня площею 14,2 кв.м., два санвузли, площею 4,7 кв.м. та 4,7 кв.м., коридор - 18,2 кв.м., балкон - 2,3 кв.м. Житлові кімнати є повністю ізольованими, користування ними здійснюється через коридор. Між сторонами постійно виникають суперечки щодо користування квартирою, відповідач неодноразово змінював замки у вхідних дверях, через що позивачі були позбавлені можливості користуватися житлом та були змушені викликати працівників поліції. На пропозицію здійснити спільний продаж квартири з подальшим розподілом коштів відповідач погодився, але у подальшому відмовився та повідомив позивачам, що має намір проживати у спірній квартирі. Як вказують позивачі, між ними та відповідачем постійно виникають конфлікти з приводу користування спільною квартирою, у добровільному порядку досягти домовленості щодо спільного користування квартирою вони не змогли. На підставі викладеного позивачі звертаються до суду з даним позовом, в якому просять вселити їх до квартири [ADDRESS], зобов'язати відповідача [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні квартирою та передати їм ключі від вхідних дверей спірної квартири; визначити порядок користування житловим приміщенням, виділивши у користування позивачам [PERSON] та [PERSON] кімнату № 2 на плані квартири, площею 17, 1 кв.м., позивачці [PERSON] - кімнату № 5 на плані квартири, площею 17, 4 кв.м., відповідачу [PERSON] - кімнату № 4 на плані квартири, площею 12, 2 кв.м., місця загального користування залишити у спільному користуванні сторін. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.07.2018 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.09.2018 року заочне рішення суду від 23.07.2018 року скасовано, справу призначено до розгляду у загальному порядку. 29.10.2018 року до суду надійшов Відзив на позов відповідача, в якому він заперечує проти задоволення позову, зважаючи на те, що жодних перешкод у користуванні жилим приміщенням він позивачам не чинить, вони добровільно виїхали з спірної квартири, а тому підстав для задоволення позову немає. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.03.2019 року прийнято відмову від позову позивача [PERSON], провадження у справі у частині позовних вимог [PERSON] закрито. У судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що він сплатив колишній дружині компенсацію за її частку у спірній квартирі, а тому вона на даний час не має права проживати у цій квартирі. Що стосується сина, то зазначив, що не заперечує проти його проживання у квартирі, але при цьому вказав, що підстав для задоволення позову немає, оскільки жодних перешкод він йому у користуванні житлом не чинить. Представник відповідача у судовому засіданні підтримав пояснення відповідача, просив у задоволенні позову відмовити повністю. Вислухавши пояснення позивачів, відповідача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в шлюбі з 01.10.1994 року по 24.10.2017 року. Від шлюбу у подружжя народилося двоє дітей - син [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], які є позивачами по даній справі. В період перебування у шлюбі позивачкою та відповідачем була придбана квартира [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 10.04.2004 року, яка згідно ч. 1 ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя, тобто, кожному з них належить по Ѕ частині вказаної квартири. Спірна квартира складається з трьох кімнат, площею 17,1 кв.м., 17,4 кв.м., 12,2 кв.м., відповідно, загальною жилою площею 46,7 кв.м. До загальної площі квартири, яка складає 90,80 кв.м., також відносяться кухня площею 14,2 кв.м., два санвузли, площею 4,7 кв.м. та 4,7 кв.м., коридор - 18,2 кв.м., балкон - 2,3 кв.м., що підтверджується планом квартири. На момент подачі позову до суду у спірній квартирі було зареєстровано чотири особи - позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також відповідач [PERSON] Сторони є членами сім'ї, які протягом тривалого часу проживали у спірній квартирі і між ними склався наступний порядок користування жилим приміщенням - позивачка [PERSON] займала кімнату 17,4 кв.м., позивачі [PERSON] та [PERSON] займали кімнату площею 17,1 кв.м., а відповідач - кімнату, площею 12,23 кв.м. 05.02.2019 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений Договір про визначення часток в праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS]. 06.02.2019 року між сторонами [PERSON] та [PERSON] укладений Договір купівлі-продажу частини квартири, відповідно до якого позивачка продала відповідачу Ѕ частину квартири [ADDRESS]. 22.02.2019 року позивачка [PERSON] знялася з реєстраційного обліку у квартирі [ADDRESS], що підтверджується копією її паспорту. У своїх позовних вимогах позивачі просять суд визначити порядок користування житловим приміщенням, виділивши у користування позивачам [PERSON] та [PERSON] кімнату № 2 на плані квартири, площею 17, 1 кв.м., позивачці [PERSON] - кімнату № 5 на плані квартири, площею 17, 4 кв.м., відповідачу [PERSON] - кімнату № 4 на плані квартири, площею 12, 2 кв.м., місця загального користування залишити у спільному користуванні сторін. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 155 ЖК України передбачено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути у них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користуванні майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 року встановлено, що квартира не підлягає поділу в натурі якщо не можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири. Виходячи з положень вимог діючого законодавства, порядок користування жилим приміщенням, що належить на праві часткової власності, може бути встановлений у випадку, якщо такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у жилому приміщенні, а також з урахуванням їх часток у праві власності. Разом з тим, слід зазначити, що на даний час позивачі не є співвласниками спірного жилого приміщення, а тому підстав для задоволення вимог у частині визначення порядку користування жилим приміщенням немає. Судом також встановлено, що через конфліктні стосунки, а також через неодноразову заміну відповідачем замків вхідних дверей позивачі не мають змоги потрапити до спірної квартири та користуватися нею, будь-яких дій щодо вирішення спірного житлового питання іншим шляхом, відповідач не здійснює. Вказані обставини підтверджуються як поясненнями позивачів, так і заявою позивачки [PERSON] від 19.06.2017 року, заявами позивачів [PERSON] від 29.08.2017 року до Деснянського УПГУНП у м. Києві, із чого вбачається, що між сторонами по справі дійсно виник конфлікт з приводу користування спірною квартирою [ADDRESS]. Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом. Частинами 1,2 статті 64 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім"ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім"ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім"ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Як встановлено при розгляді справи, на даний час позивачка [PERSON] не є співвласником спірного жилого приміщення, у квартирі не зареєстрована, а тому підстав для вселення її до спірної квартири немає. При цьому з урахуванням того, що позивач [PERSON] не має можливості на даний час користуватися спірним жилим приміщенням, в якому він зареєстрований, він є членом сім'ї власника спірного приміщення, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про вселення до квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, а позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 704, 80 грн., відповідно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial