Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-25 00:00:00

У січні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом. Свої вимоги мотивуючи тим, що він є власником земельних ділянок площами 0,2114 га та 0,0114 га відповідно, на яких розташований житловий будинок по [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є суміжними землевласниками з лівої фактичної межі, які самовільно без належних дозволів зводять на своїх земельних ділянках житлові будинки. Вказує, що відповідачі самовільно на відстані 40 см від стіни його житлової будівлі вирили рів шириною близько 0,4 м й глибиною 0,5 , котрий забетонували з вертикальними металевими стовпчиками висотою 3м і звели паркан висотою 4м. Такі конструкції здійснені відповідачами всупереч будівельних норм і правил, що підтверджується висновками будівельно-технічного та земельно-технічного досліджень. Також вказаний паркан перекрив позивачу доступ до зовнішньої стіни його будинку, в тому числі до вікон на цій частині будинку, в результаті чого жилі приміщення повністю затемнені та до них не потрапляє природне світло. Окрім того, зазначає. що відповідачами завдано йому матеріальну шкоду у розмірі 20\~000,00 грн, яка складається із оплати послуг за проведення послуг будівельно-технічного дослідження у розмірі 3000,00 грн та оплати послуг за проведення земельно-технічного дослідження у розмірі 17\~000,00 грн. Окремо зазначає, що винними діями відповідачів з самовільного захоплення земельної ділянки позивача, зняттям верхнього шару ґрунту, риттям та бетонуванням траншеї на його ж ділянці та зведення там 4-х метрового паркану, затіненням у зв`язку із цим житлових приміщень 1-го поверху будинку, перешкоджання в доступі до ремонту та обслуговування будинку, звернення із відповідав ними заява та скаргами до відповідних органів позбавило позивача нормального ритму життя та спричинило низку затяжних хвилювань та переживань, значних втрат матеріального характеру, порушило нормальні життєві зв`язки, призвело до душевних страждань. Отже, позивачу було завдано моральну шкоду, яку оцінює в 9\~000,00 грн. Тому просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача завдану йому майнову шкоду у розмірі 20\~000,00 грн, а також у відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 9\~000,00 грн. Судові витрати покласти на відповідачів в солідарному порядку. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В. від 10.01.2017 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано позивачу строк для виправлення недоліків. 26.01.2017 року до суду надійшла заява від представника позивача з оригіналами квитанцій про доплату судового збору на виконання вимог ухвали від 10.01.2017 року. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В. від 27.01.2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду. 15.02.2017 року до суду надійшли пояснення від Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області по суті спору. На підставі протоколу повторного автоматизованого судової справи між суддями від 19.04.2017 року цивільну справу передано судді Пінкевич Н.С. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н.С. від 21.04.2017 року прийнято цивільну справу до свого провадження. 24.10.2017 року до суду надійшли заперечення на позовну заяву від відповідача [PERSON] , у яких відповідач зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Зазначає. що спірний паркан було побудовано відповідачами ще при попередньому власнику земельної ділянки, якою у подальшому заволодів позивач. Так, позивач придбаваючи земельну ділянку у попереднього власника не міг не встановити факт наявності паркану на суміжних ділянках, його відстань до об`єкту незавершеного будівництва. Звертає увагу суду, що надані позивачем висновки досліджень не є вірними, а висновки є хибними. Крім того, наявність порушення відстані між господарськими будівлями позивача та спорудою відповідача не порушує право власності на належні позивачу будівлі та не тягне за собою істотного порушення прав і наслідків, зазначених у позові. Також, позивачем не надано доказів на підтвердження понесеної матеріальної та моральної шкоди. Тому просив суд відмовити у задоволенні позову. 30.10.2017 року представником позивача подано відзив на заперечення проти позову, поданих [PERSON] . У відзиві представник позивача зазначає, що доводи, наведені відповідачем у запереченнях, повністю спростовуються письмовими матеріалами справи. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.11.2017 року у справі призначено експертизу, на вирішення якої поставлено відповідні питання. 04.10.2018 року до суду надійшов висновок експертів за результатами проведення комплексної судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи №1514/18-41/1687/18-43 від 13.09.2018 року. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.10.2018 відновлено провадження у справі та призначено судове засідання. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Просив суд задовольнити позов у повному обсязі. У судовому засіданні відповідачі [PERSON] та [PERSON] , їх представники заперечували проти позовних вимог у повному обсязі. Просили суд відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] просив вирішити спір відповідно до вимог закону. У судове засідання представники третіх осіб не з`явились. Про час, день та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Гатненська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області направляла до суду листи про розгляд справи у відсутності її представник. Одночасно зазначили, що виконавчий комітет не заперечує проти позову (т.1 а.с.100, т.2 а.с. 186, т.3 а.с.35). Головне управління ДСНС України у Київській області направили до суду лист про розгляд справи у відсутності їх представника (т.4 а.с.75). Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.07.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Рябикіною А.А. та зареєстрованого в реєстрі за №576 [PERSON] придбав у [PERSON] земельну ділянку площею 0,1214 га по [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №40955608, право власності на вищезазначену земельну ділянку [PERSON] зареєстрував 21.07.2015 року. Відповідно до договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва від 21.07.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Рябикіною А.А. та зареєстрованого в реєстрі за №579 [PERSON] придбав у [PERSON] об`єкт незавершеного будівництва площею 1884,50 кв.м., відсоток готовності - 40%, розташований на земельній ділянці площею 0,1214 га по [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №40962308, право власності на вищезазначений об`єкт незавершеного будівництва [PERSON] зареєстрував 21.07.2015 року. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.12.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Рябикіною А.А. та зареєстрованого в реєстрі за №1439 [PERSON] придбав у [PERSON] земельну ділянку площею 0,0114 га по [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №50538144, право власності на вищезазначену земельну ділянку [PERSON] зареєстрував 22.12.2015 року. [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,13 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] Згідно державного акту та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-3209309952017 вбачається, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0714 га, кадастровий номер [NUMBER] , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. З кадастрового плану земельних ділянок вбачається, що земельні ділянки належні на праві власності [PERSON] та [PERSON] є суміжними із земельною ділянкою площею 0,214 га, належною [PERSON] Інститут добросусідства, який безпосередньо закріплений в\~главі 17 ЗК України\~фактично виходить з того, що добросусідські відносини базуються на обов`язках кожної сторони. Якщо такий обов`язок не дотримується одним із суб`єктів, власники та землекористувачі суміжних (сусідніх) земельних ділянок мають право вимагати припинення відповідної діяльності (ст. 104 ЗК України). Тобто право добросусідства встановлює обмеження прав на землю. Згідно Висновку будівельно-технічного дослідження № 16147 від 19.10.2016 р., зробленого судовим експертом Лісниченко С.В. (Свідоцтво № 965 від 24.02.2006 р., видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України ): «Відстань від фактичного паркану сусідів [PERSON] , [PERSON] (ліва фактична межа до конструкції стіни житлового будинку [PERSON] по [ADDRESS] не відповідає вимогам п. 3.25* ДБН 360-92** «Містобудувания. Планування і забудова міських і сільських поселень". За фактом вказана відстань становить від 0,27 м до 0,56 м, згідно вимог п. 3.25* ДБН 360-92** "Містобудування.Планування і забудова міських і сільських поселень" для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. Висота фактичного\~паркану сусідів\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~(ліва\~фактична межі\~не відповідає\~вимогам п.\~5.104.4.\~«Правила забудови\~території Київської\~області» (в\~загальному випадку),\~а саме\~за фактом\~вказана висота\~становить від\~3\~м до\~4\~м,\~згідно вимог\~п.\~5.1\~Правила забудови території Київської області» в загальному випадку дозволяє облаштовувати огорожу висотою до 1,6 м.». Згідно Висновку земельно-технічного дослідження № 2-Д/10/16 від 18.10.2016 р.. зробленого судовим експертом Барановим Ю.Л. (Свідоцтво № 1700 від 07.11.2014 р. видане на підставі Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України): «За результатами співставлення координат меж земельних ділянок (згідно наданих каталогів координат поворотних точок), що перебувають у власності [PERSON] за кадастровими номерами [NUMBER] , [NUMBER] та площами 0.1214 га та 0,0114 га відповідно, з фактичним розташуванням фундаменту для паркана, самого паркана, що знаходяться зі сторони суміжник землекористувачів [PERSON] , [PERSON] та визначені за результатами проведення геодезичних робіт, встановлено наступне: Паркан та\~фундамент,\~на якому\~він знаходиться,\~встановлені землевласником\~ [PERSON] ,\~розташовані в\~ межах\~земельних ділянок,\~що перебувають\~у власності\~ [PERSON] ,\~а саме\~частина паркану\~довжиною 0,64\~м розташована\~в межах\~земельної ділянки\~ [PERSON] \~площею 0,0114\~га,\~кадастровий номер\~ [NUMBER] ,\~цільове призначення:\~для будівництва\~та обслуговування\~житлового будинку,\~господарських будівель\~і споруд,\~що« розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~чим порушує\~межі вищевказаної\~земельної ділянки\~ [PERSON] та його права як суміжного землекористувача. Частина паркану та фундаменту, на якому він знаходиться. встановлені землевласником [PERSON] . довжиною 17,90 м. та на відстані 0,51 - 0,52 м від житлової будівлі [PERSON] , знаходяться на відстані 0,16 - 0,37 м від межі земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] й розташовані в межах земельної ділянки [PERSON] площею 0.1214 га, кадастровий номер [NUMBER] [NUMBER] , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] , чим порушує межі вищевказаної земельної ділянки [PERSON] та його права як суміщеного землекористувача. Паркан та\~фундамент,\~на якому\~він знаходиться,\~встановлені землевласником\~ [PERSON] ,\~частково розташовані в\~межах земельної\~ділянки,\~що перебуває\~у власності\~ [PERSON] , а саме: довжиною 31,86\~м та\~на відстані\~0,35\~-\~0,51\~м від\~житлової будівлі\~ [PERSON] ,\~заходяться на\~відстані 0,16\~-\~0,23\~м від\~межі земельних\~ділянок [PERSON] та [PERSON] \~й розташовані\~в межах\~земельної ділянки\~ [PERSON] площею 0,1214\~га,\~кадастровий номер\~ [NUMBER] ,\~цільове призначення:\~для будівництва\~та обслуговування\~житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] , чим порушує межі вищевказаної земельної ділянки [PERSON] та його права як суміжного землекористувача». Згідно висновку експертів №151\\18-41/1687/18-43 від 13.09.2018 року, за результатами судової будівельно - технічної та земельно-технічної експертизи встановлено, що Фактичний порядок користування (місцерозташування фактичних меж земельної ділянки [PERSON] (кадастровий номер [NUMBER] площею 0,0714 га не відповідає межам та площі, вказаним в дані Держгеокадастру (каталог координат поворотних точок - Том 3, а.с. 204 даним кадастрового плану земельної ділянки (Том 3, а.с. 133, 205), схєіу прив`язки до геодезичних пунктів Державної геодезичної мережі (Том а.с. 134, 202). Невідповідність полягає в наступному: а) \~ \~ \~ \~в зміщенні фактичної межі на південь від 0,39 до 0,45 м віднось північної межі (згідно координат), тобто у внутрішній бік земельної ділянки; б) \~ \~ \~ \~в зміщенні фактичної межі на схід від 0,04 до 0,30 м відносно східної межі (згідно координат), тобто у зовнішній бік у напрямок суміжної земельної ділянки; в) \~ \~ \~ \~в частковому зміщенні фактичної межі довжиною 12,80 м на північ 0,04 до 0,12 м відносно південної межі (згідно координат), тобто у внутрішні бік земельної ділянки та на південь від 0,10 до 0,31 м відносно південної меч (згідно координат), тобто у зовнішній бік земельної ділянки у напрямку земельної ділянки [PERSON] (кадастровий номер [NUMBER] ) г) \~ \~ \~ \~в частковому зміщенні фактичної межі довжиною 21,72 м на захід від 0,06 до 0,11 м відносно західної межі (згідно координат), тобто у зовнішній бік земельної ділянки у напрямку земельної ділянки Поповича (кадастровий номер [NUMBER] ), внаслідок чого виникло накладання площею0,0002 га, або 2 кв. м. Вищезазначене свідчить про те, що частина паркану, що межує з житловим будинком [PERSON] , довжиною 21,72 м, розташована в межах земельної ділянки яка належить [PERSON] (кадастровий номер [NUMBER] ). Фактичні межі земельної ділянки [PERSON] не відповідають межам згідно правовстановлюючих документів та даним Держгеокадастру, а саме: -фактична межа зміщена на захід від 0,12 до 0,53 м відносно західної межі (згідно координат), тобто у зовнішній бік земельної ділянки у напрямку земельних ділянок [PERSON] , внаслідок чого виникли наступні накладання: на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] - площею 0,0005 га, або 5 кв. м.; на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] - площею 0,0002 га, або 2 кв. м, які в Додатку №1 до висновку позначені заштрихованими під кутом лініями рожевого кольору та відповідно позначені. Даний факт свідчить про наступне: -частина паркану, що межує з житловим будинком [PERSON] , довжиною 16,14 м, розташована в межах земельної ділянки яка належить [PERSON] (кадастровий номер [NUMBER] ). -частина паркану довжиною 10,61 м розташована в межах земельної ділянки яка належить [PERSON] (кадастровий номер [NUMBER] ). Паркан, який встановлений між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] ), представляє собою постійну непрозору огорожу і є фактичною межею між цими земельними ділянками Висота паркану відповідачів становить близько 4,25 м, що суперечить вимогам п. 6.7 ДБН Б.2.2-5:2011»Благоустрій терниторій згідно якого висота паркану має бути не більше ніж 2,0 м на межі із сусідніми земельними ділянками. Статтею 41 Конституції України\~та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.\~316,\~317,\~319,\~321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. За змістом\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 2\~ст. 16 ЦК України). На підставі ч. 1 ст.316ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст.317ЦК України\~передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 7\~ст. 376 ЦК України\~житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобовязати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню. У відповідності до ст.4\~Закону України «Про власність»\~власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Згідно з ст.48\~Закону України «Про власність»\~власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права. Згідно з ч.5\~ст.23 Закону України «Про планування і забудову територій»\~планування окремої земельної ділянки, будівництво на ній будівель та споруд власниками або користувачами здійснюється з урахуванням інтересів інших власників або користувачів земельних ділянок, будівель і споруд. Частиною 3\~ст.375 ЦК\~передбачено, що право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Згідно з п.г) та п.е) ч.1\~ст.91 ЗК України\~власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства. Згідно з ч. 1 ст.321ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст.386ЦК України\~держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно з ч. 2 ст.386 ЦК України\~власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. На підставі ст.391ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власниками своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Підставою для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю. Таким чином,відповідачем за негаторним позовом є лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю, а підставою мають слугувати посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Відповідно ч. 1\~ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані забезпечувати використання їх за цільовим призначенням, додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Як передбачено частинами 1, 2\~ст. 103 ЗК України\~Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Відповідно до п. 7\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~практику застосування\~судами земельного\~законодавства при\~розгляді цивільних\~справ» №\~7\~від 16.04.2004\~року власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою\~статті 152 ЗК\~шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту. Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (ч. 3\~ст. 386 ЦК). До того ж у п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами\~статті 376 Цивільного кодексу України\~(про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30.03.2012 року роз`яснено, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями\~391,\~396 ЦК України. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до вказаної статті Конвенції слід оцінювати три критерії на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу. Принцип «пропорційності» передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Судовим розглядом встановлено, що факти, викладені позивачем в позовній заяві, в обґрунтування позовних вимог, підтверджені письмовими та іншими доказами, з досліджених судом матеріалів вбачається, що споруджений відповідачами паркан з бетонним фундаментом вздовж лівої стіни житлового будинку позивача дійсно перешкоджає позивачу у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, та ці права підлягають захисту в судовому порядку з метою невчинення в подальшому перешкод у користуванні та розпорядженні майном та дотримання правил добросусідства. Доводи відповідачів щодо неправильності проведеної судової експертизи суд до уваги не бере, оскільки вони ґрунтуються на можливих припущеннях, даний висновок підтриманий експертом при їх допиті в судовому засіданні. Посилання на інструкції, листи, статті, думки спеціалістів не спростовують висновку експертів. На підставі вищевикладеного, з огляду на фактичні обставини справи та норми закону, якими вони врегульовані, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині, і необхідність відновлення порушених прав позивача шляхом зобов`язання відповідачів усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом знесення самочинно побудованого паркану. З приводу позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди слід зазначити наступне. Звертаючись до суду із позовом [PERSON] просить суд стягнути із відповідачів матеріальну шкоду у розмірі 20\~000,00 грн., яка складається із оплати послуг за проведення послуг будівельно-технічного дослідження у розмірі 3000,00 грн. та оплати послуг за проведення земельно-технічного дослідження у розмірі 17\~000,00 грн. Відповідно\~ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте в ході розгляду справи позивачем не надано доказів понесених витрат, які підлягають стягненню з відповідачів в розумінні ст.. 1166 ЦК України. Окрім того, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не знайшли свого відображення в ході розгляду справи з огляду на нижченаведене. Згідно з вимогами\~статті 23ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами\~статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду слід встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Перевіряючи обставини, на які позивач [PERSON] посилається в обґрунтування позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, суд приходить до висновку про їх недоведеність. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed