Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до ПрАТ «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що працювала на ПрАТ «Рівнеазот» з 04.01.2012 по 30.03.2018 року, була звільнена з роботи з посади головного фахівця з виробничо-диспетчерської служби Представництва ПрАТ «Рівнеазот» 30.03.2018 за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, однак після звільнення відповідач не провів повний розрахунок з позивачем. Судовим наказом Дарницького районного суду м. Києва від 16.11.2018 стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість зі сплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з лютого 2017 року по червень 2017 року у розмірі 65 527, 48 грн. Проте відповідач сплатив заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі лише 29.07.2019. Оскільки фактичний розрахунок із позивачем проведено 29.07.2019 просить суд стягнути на її користь з ПрАТ «Рівнеазот» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.03.2018 по 29.07.2019 у розмірі 360 930,49 грн. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Даниленка В.В. від 05.02.2020 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 30.07.2020 відповідач через свого представника надав відзив, у якому просив зменшити заявлену до стягнення з ПрАТ «Рівнеазот» суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 3000 грн., з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів. Вказує про необхідність застосування при вирішенні спірних правовідносин висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 26.06.2019 в цивільній справі 761/9584/15-ц. Так, виходячи із конкретних обставин, які мають юридичне значення, а також з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Відступаючи від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16, Велика Палата Верховного Суду визначила певні чинники, які необхідно враховувати при зменшенні розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні. На переконання ПрАТ "Рівнеазот", заявлені вимоги в даній справі є очевидно неспіврозмірними зі самим розміром заборгованості, її характером, не відповідають обставинам справи. Також вказує, що у відповідача наявні поважні причини та об`єктивні обставини, які мають істотне значення та підтверджують відсутність вини щодо несвоєчасного виконання своїх зобов`язань по виплаті заробітної плати перед позивачем, зокрема зазначає, що ПАТ "Рівнеазот" не отримало всіх належних сум за надані послуги від РОВКП «Рівнеобводоканал». Наказом №293 від 10.04.2017 було повністю припинено виробничу діяльність структурних підрозділів підприємства та оголошено вимушений простій з нарахування працівникам двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Окрім того, у зв`язку з великою кількістю звернень працівників про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, сума виконавчого провадження зростає і становить 61 280 194,00 грн., що підтверджується новою постановою про арешт коштів боржника від 13.09.2019, а тому такий майновий тягар зі сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обтяжливим та непосильним для ПАТ "Рівнеазот". 10.09.2020 автоматизованою системою розподілу справа розподілена для розгляду судді Мицик Ю.С. у зв`язку із звільненням з посади судді [PERSON] . Ухвалою від 11.09.2020 вказану справу прийнято до провадження суддею Мицик Ю.С. та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, відзиві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Як вбачається з копії трудової книжки [PERSON] , відповідно до наказу ПрАТ «Рівнеазот» № 7-а-Вр від 04.01.2012 прийнято на роботу на посаду головного фахівця з виробничо-диспетчерської служби Представництва ПрАТ «Рівнеазот» (а.с. 4-14). Наказом ПрАТ «Рівнеазот» № 540 -ВК від 30.03.2018 позивач була звільнена з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін (а.с. 15). При звільненні з роботи позивачу не була виплачена вчасно заробітна плата. Судовим наказом Дарницького районного суду м. Києва від 16.11.2018 стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на користь [PERSON] заборгованість зі сплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з лютого 2017 року по червень 2017 року у розмірі 65 527,48 грн. Відповідач сплатив заборгованість по нарахованій, але не виплаченій позивачу заробітній платі лише 29.07.2019, що підтверджується копією виписки з рахунку АТ «Сбербанк» від 09.10.2019 (а.с. 24). Відповідно до довідки ПрАТ «Рівнеазот» про середню заробітну плату від 22.07.2020 № 818 [PERSON] нараховано заробітної плати за січень 2018 року у розмірі 22489,59 грн., за лютий 2018 року у розмірі 22489,59 грн., середньогодинна заробітна плата складає 137,0481 грн (а.с. 44). Таким чином, середньоденна заробітна плата при восьмигодинному робочому дні становить 137,0481 грн. * 8 = 1096,38 грн. Відтак, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 360 709, 02 грн (329 робочих днів * 1096,38 грн.) Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Між тим, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Тобто, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тому цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. За таких обставин невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, до уваги необхідно брати таке. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. Через це, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Наведене узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), де касаційний суд, зокрема, зазначив, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. За правилами ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Сума середнього заробітку, яку просить стягнути позивач в розмірі 360 930,49 грн. є більш ніж у п"ять разів більшою ніж сума заборгованості по заробітній платі (65 527, 48 грн.). Тому з огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі, яка вже була стягнута, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, зменшити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат до суми 65 527, 48 грн., тобто до розміру невиплаченої заробітної плати при звільненні. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 65 527, 48 грн. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору підлягають покладенню на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пільг щодо сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу Закон України «Про судовий збір» не визначає. Схожі правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18). Таким чином при зверненні з указаним позовом судовий збір підлягав оплаті позивачем. Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до підпункту першого пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, судовий збір, що підлягав сплаті позивачем при зверненні з цим позовом, становив 3609,30 грн. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які підлягали оплаті судовим збором у розмірі 3609,30 грн, позивачем оплачені не були, тому з огляду на часткове задоволення судом цих позовних вимог (65 527, 48 грн, тобто на 18,15%) з відповідача на користь держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, підлягає стягненню судовий збір у розмірі 655, 12 грн. (3609,49 х 18,15 /100). Судовий збір за іншу частину позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які не були задоволені судом, підлягає стягненню з позивача на користь держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у розмірі 2954,18 грн

Outcome: partial