Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

02.01.2014 позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, який обґрунтовує тим, що з 07.07.2010 перебуває в шлюбі з відповідачем [PERSON], від якого сторони мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO] Спільне життя з відповідачем не склалося із-за кардинально різних поглядів на таке життя, виховання дитини. Присутнє раніше почуття взаємоповаги та любові між позивачкою та позивачем втрачено. 10.10.2013 мав факт її побиття відповідачем, внаслідок чого їй було завдано тілесних ушкоджень. З 10.10.2013 вони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних стосунків. Таким чином позивачка вважає, що подальше збереження сім'ї та примирення між сторонами не можливе, шлюб існує формально, а його збереження суперечить її інтересам, у зв'язку з чим просить шлюб зареєстрований з відповідачем розірвати. Крім того, зазначає, що малолітній син [PERSON] проживає з нею та знаходиться на повному її утриманні. Зважаючи на вік дитини, а також те, що позивачка має самостійний заробіток та забезпечена житлом, остання просить визначити місце проживання малолітньої дитини з нею. Водночас відповідач не має постійного заробітку, перебивається разовими доходами, які носять неофіційних характер, а зароблені кошти витрачає винятково на задоволення власних інтересів, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. У зв'язку з цим позивачка просить стягнути з останнього на свою користь аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі у розмірі 1032,00 грн. щомісячно, з урахуванням індексу інфляції, починаючи від дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів заперечував. В частині вимог про визначення місця проживання малолітнього сина з позивачкою позов визнав. Представник третьої особи позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 07.07.2010 сторони [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів 07.07.2010 зроблено відповідний актовий запис за номером 1366, що вбачається із свідоцтва про шлюб виданого Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї серія [NUMBER]. З 10.10.2013 сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних стосунків. Примирення між ними не можливе і подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, оскільки їх шлюб носить формальний характер. Згідно ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Враховуючи обставини наведені вище, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу, оскільки в ході судового розгляду встановлено, що сім'я сторін розпалася повністю, примирення між ними не можливе і подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З огляду на положення вказаної статті, а також те, що суд прийшов до висновку про розірвання шлюбу між сторонами, суд вважає можливим задовольнити вимогу позивачки про відновлення її дошлюбного прізвища «[PERSON]». Судом також встановлено, що від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження від 02.12.2011 року [NUMBER], актовий запис №3536. Згідно ст. 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Такі ж гарантії для батьків, що проживають окремо від дітей, та для самих дітей, встановлені ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства". Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення питання щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частиною 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. В судовому засіданні встановлено, що відповдач офіційно не працевлаштований не має постійного джерела доходу. З вироку Солом'янського районного суду м. Києва від 19.03.2014 року вбачається, що 10.10.2013 мав місце конфлікт між позивачкою та відповідачем, в ході якого останній завдав позивачці легких тілесних пошкоджень. Даним вироком відповідач визнанний винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 125 КК України, та засуджений до 200 годин громадських робіт (а.с. 137-139). Разом з цим, позивачка офіційно працевлаштована, отримує стабільний дохід, забезпечена житлом, позитивно характеризується за місцем роботи, не зловживає спиртними напоями та наркотичними засобами, що підтверджується витягом з трудової книжки позивачки (а.с. 140-141), довідкою про доходи від 25.07.2013 (а.с. 123), характеристикою (а.с. 126), свідоцтвом про право власності на житло (а.с. 127), сертифікатом про проходження профілактичного наркологічного огляду (а.с. 125). Також згідно принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір'ю. Як роз'яснено ст. 161 СК України, суд при вирішенні спору про місце проживання дитини має враховувати те, хто із батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті якості батьків, можливість створення належних умов до виховання дитини. Виходячи обставини викладі вище, враховуючи визнання відповідачем позову в частині вимог про визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги вік дитини, суд приходить до висновку, що місце проживання малолітнього [PERSON] має бути визначено разом із матір`ю [PERSON], оскільки вважає, що це відповідатиме його інтересам та забезпечить його права на належне утримання, виховання, лікування, розвиток, оздоровлення та безпеку. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Водночас відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на час розгляду справи малолітній [PERSON] проживає з позивачкою та знаходиться на повному її утриманні. Відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальну допомогу в грошовій чи натуральній формі не надає. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Таким чином, враховуючи, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання малолітнього [PERSON], всі витрати несе позивачка, а відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття та створювати для неї необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації її життя, суд знаходить обґрунтованими вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача аліментів. При цьому згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи положення, зокрема, ч. 4 ст. 182, ст. 191 СК України, а також те, що відповідач фізично здоровий та має можливість сплачувати аліменти, інших неповнолітніх дітей на утриманні не має, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення вимог позивачки про стягнення на її користь аліментів на утримання малолітнього [PERSON] в розмірі 1032,00 грн., що відповідає прожитковому мінімуму для дитини віком до 6 років встановленому Законом України «Про державний бюджет на 2014 рік», починаючи з 02.01.2014 року і до досягнення [PERSON] повноліття. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про задоволення позову в частині вимог про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесенні нею судові витрати на оплату судового збору у розмірі 487,20 грн. З урахуванням того, що позивачка звільнена від сплати судового збору за подачу позову про стягнення аліментів і суд прийшов до висновку про задоволення позову в цій частині, з відповідача відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved