Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач - [PERSON] , звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] , Приватного підприємства «Українська правда» (далі - ПП «Українська правда»), [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації. З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (зміну предмету позову), поданої представником позивача Ліпіною М.В. у підготовчому судовому засіданні 11 лютого 2020р., позивач просив: - визнати недостовірними та такими, що порочать честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] наступні відомості, поширені [PERSON] під час інтерв`ю [PERSON] , журналісту інтернет-видання «Українська правда»: «[INFO]. Взял деньги. Условие было, что он не должен брать деньги ни с кого было, что он не должен брать деньги ни с кого. У каких-то мэров… Причем одного мы подсунули специально, чтобы проверить на вшивость… Вот такая гниль. Не, ну договорились, пожали руки, все, как говорится… Вот тебе. Сколько ты хочешь за передачу? Столько ? Вот тебе за передачу, пожалуйста. Только ты больше ни с кого не собираешь. [INFO]. Ну все, там с трех мэров взял, два или три раза, с двух или с трех… Там была передача, мэров что-то приглашали, там была какая-то история… не крупных городов, не больших мэров. Да, он слупил по два по 50 тысяч или три по 50 тысяч. Один из них был наш…»; - зобов`язати [PERSON] спростувати інформацію, зазначену у п.1 прохальної частини шляхом запису відео із усним особистим повідомленням наступного змісту: «На веб-сайті [INFO] було опубліковано інтерв`ю [PERSON] журналісту інтернет-видання «Українська правда». Під час цього інтерв`ю я, [PERSON] , оприлюднив недостовірну інформацію про [PERSON] відносно отримання ним від грошей за участь у телевізійній програмі « [INFO] », що виходила в ефірі на каналі «1+1». Дана інформація визнана судом недостовірною», не допускаючи при цьому власних коментарів, після чого відеозапис з таким усним особистим повідомленням на матеріальному носії передати [PERSON] та ПП «Українська правда»; - зобов`язати ПП «Українська правда», фізичну особу [PERSON] у семиденний строк після набуття судовим рішенням законної сили видалити визнану недостовірною інформацію з інтерв`ю [PERSON] з веб-сайту [INFO] та розмістити у розділі «Новини» веб-сайту [INFO] вступну та резолютивну частини винесеного у даній справі судового рішення, не допускаючи при цьому власних коментарів, а також та в семиденний строк з моменту отримання відео з усним особистим повідомленням [PERSON] про спростування розмістити його на головній сторінці веб-сайту [INFO]; - стягнути з [PERSON] 10 000 000,00грн. відшкодування моральної шкоди; - стягнути з відповідачів судові витрати. Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що [INFO] на веб-сайті [INFO], власником якого є [PERSON] , а засновником інтернет-видання «Українська правда» - ПП «Українська правда», було опубліковано інтерв`ю надане [PERSON] - журналісту інтернет-видання «Українська правда», [PERSON] , під час якого останній поширив недостовірну інформацію, яка порушує особисті немайнові права Позивача, принижує його честь, гідність, ділову репутацію. Як вказано у позові, під час в інтерв`ю [PERSON] , зокрема, зазначив: [PERSON] : «А с этим [PERSON] , вы что, не помните, что было?» [PERSON] : «Ой, я кстати... Ситуация там така... Чого він пішов з каналу так?» [PERSON] : «Потому что он нарушил контракт. Потому что он получил от меня предоплату» [PERSON] : «Яку суму?» [PERSON] : «За десять передач вперед» [PERSON]: «Ну, це мільйони., доларів?» [PERSON] :«Ну, не миллионы прямо, а, два миллиона, там, два с половиной миллиона» [PERSON] : «...За десять передач. Він отримав ці гроші...» [PERSON] : «...За десять передач. [INFO]. Взял деньги. Условие было, что он не должен брать деньги ни с кого...» [PERSON] : «У кого взял?» [PERSON] :«У каких-то мэров... Причем одного мы подсунули специально, чтобы проверить на вшивость...» [PERSON] : «Вот так вот вы работаете?» [PERSON] : «.. Вот такая гниль. Не, ну договорились, пожали руки, все, как говорится... Он со своим партнером, [PERSON] ... "Вот тебе. Сколько ты хочешь за передачу? Столько ? Вот тебе за передачу, пожалуйста. Только ты ничего больше ни с кого не собираешь". [INFO]. Ну все, там с трех мэров взял, два или три раза, с двух или с трех... Там была передача, мэров что-то приглашали, там была какая-то история... не крупных городов, не больших мэров. Да, он слупил по два по 50 тысяч или три по 50 тысяч. Один из них был наш.. Была небольшая словесная перепалка, ну и все, и ушли они отдыхать". [PERSON] : « Чекайте , ви взяли та й просто виключили передачу. Ну правильно? Я ж пам`ятаю, що ви просто взяли та й виключили передачу, в той же вечір. Так це ж було?» [PERSON] : « Ну , что-то было подобное, да. Ну все, он ушел с передачи. Разорвали с ним контракт» Відео із вказаним інтерв`ю було розміщено на веб-сторінках сайту інтернет-видання [INFO] , а саме:[INFO] ,[INFO] . Позивач стверджує, що висловлювання [PERSON] щодо [PERSON] подані у формі тверджень, а не оціночних суджень. При цьому, позивача звинувачено у протиправній, неетичній, аморальній поведінці, йому приписується порушення закону, порушення правил журналістської етики, вимагання неправомірної вигоди за участь у телевізійному шоу з метою наживи. Поширені відомості мають виражене негативне забарвлення, яке порушує право позивача на повагу до його честі, гідності та ділової репутації. Діяння, в яких звинувачують позивача, йдуть врозріз як з міжнародними, так і з національними стандартами і принципами журналістської діяльності, принципами добросовісності та справедливості. Також позивач вказує, що з точки зору закону його дії, у вчиненні яких його звинувачує [PERSON] , відповідають об`єктивній стороні злочину, передбаченого ст.212 Кримінального кодексу України, яка передбачає покарання за умисне ухилення від сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), що входять в систему оподаткування. Отже, як вказує позивач, відповідачем - [PERSON], поширено інформацію, яка очевидно порочить ділову репутацію позивача як журналіста. Для журналіста його ділова репутація є в певному сенсі активом, який безпосередньо впливає на його професійну реалізацію та формує його професійне ім`я в медійному просторі, тому шкода, яка нанесена діловій репутації позивача, є для нього суттєвою втратою - в тому числі, в подальшому вона може мати і матеріальні наслідки, які важко точно оцінити на сьогоднішній день, але які можуть бути дуже значними. Крім того, позивач наголошує, що поширена [PERSON] інформація є завідомо неправдивою. Позивач не вимагав та не отримував коштів за участь у телевізійній програмі « [INFO] ». Розірвання Ліцензійного договору №03-09-15/03 від 03 вересня 2015р. між ТОВ «[INFO]» та ТОВ «Телекомпанія «Студія 1+1» не було пов`язано із фактами отримання [PERSON] будь-якої неправомірної вигоди від гостей передачі чи іншими фактами порушення журналістської етики, про що достеменно відомо [PERSON] . Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач вказує, що моральні страждання та шкода діловій репутації були надто значними як для нього особистого, так і для його професійного життя. Характер немайнових втрат, яких зазнав Позивач, зниження його престижу в очах глядачів телебачення є таким, що важко піддаються відновленню навіть при задоволенні позову, оскільки спростована інформація поширюється менш активно. Поширення вказаної у позові інформації тяжким чином відобразилось на виробничих стосунках позивача, що призвело та продовжує призводити до моральних страждань. За таких обставин, позивач оцінює заподіяну йому моральну шкоду у розмірі 10 000 000,00грн., яку просить стягнути саме з [PERSON] . Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Києва [PERSON] за вказаною позовною заявою відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 28 листопада 2019р. до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача - ПП «Українська правда» від 27 листопада 2019р., за підписом директора підприємства - [PERSON]., в якому викладено заперечення щодо позову та прохання відмовити у його задоволенні. Свою позицію обґрунтовував тим, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації; інформація, яку просить визнати недостовірною позивач, не є висновком самого журналіста. Зокрема, зазначив, що інформація може вважатися суспільно необхідною, якщо її поширення сприяє інформуванню про діяльність та поведінку публічних осіб, тобто осіб, які обіймають посади публічної служби та/або користуються публічними ресурсами, а також, у широкому значенні, осіб, які відіграють певну роль у громадському житті - в політиці, економіці, мистецтві, соціальній сфері, спорті чи у будь-якій іншій сфері. З огляду на те, що позивач є публічною особою, яка здатна впливати на думку громадськості у політичній, економічній та/або соціальній сферах, то інформація про нього (його діяльність та поведінку, особливо якщо така діяльність здатна ввести громадськість в оману) є предметом суспільного інтересу, а отже, суспільство має право на отримання такої інформації. Також, у відзиві вказано, що законодавство надає журналістам імунітет від цивільної відповідальності за дослівне відтворення матеріалу. У даному випадку ПП «Українська правда» було наведено у публікації безпосередньо висловлювання [PERSON] (його інтерв`ю) і така інформація повністю відтворює його слова та не є жодним чином спотвореною. 28 листопада 2019р. до Шевченківського районного суду м.Києва представником позивача - адвокатом Ліпіною М.Я., подано клопотання про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, за результатами розгляду якого судом під головуванням судді [PERSON] постановлено ухвалу, згідно з якою розгляд цивільної справи призначено у підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження з повідомленням учасників справи. 14 січня 2020р. у зв`язку із звільненням судді [PERSON] , на підставі розпорядження заступника керівника апарату Шевченківського районного суду м.Києва № 01-08-332, здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 січня 2020р., матеріали даної цивільної справи (№761/38699/19) передані на розгляд судді Саадулаєву А.І 15 січня 2020р. ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу прийнято до провадження судді Саадулаєва А.І. 11 лютого 2020р. представником позивача - адвокатом Ліпіною М.В. у підготовчому судовому засіданні подано заяву про уточнення позовних вимог (зміну предмету позову), підписане адвокатом Романчук Я.В., та клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, підписане адвокатом Ліпіною М.В., а саме: Експертного висновку за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет №251/2019-ЕВ від 27 листопада 2019р., наданого ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» (далі - ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет»), які були прийняті судом. 06 березня 2020р. до Шевченківського районного суду м.Києва надійшов відзив на позов від представника [PERSON] - адвоката Греньо М.М. У відзиві вказано, що посилання позивача на поширення відповідачами недостовірної інформації про нього на веб-сторінці [INFO] не підтверджується жодними доказами, в тому числі і Експертним висновком від 02 серпня 2019р. №110/2019-ЕВ, оскільки ні у відеозаписі, який долучений до вказаного висновку, ні у тій частині інтерв`ю, яка опублікована за згаданій веб-сторінці, немає жодної інформації про позивача. Щодо Експертного висновку від 27 листопада 2019р. №251/2019-ЕВ, наданого стороною позивача на підтвердження поширення відповідачами недостовірної інформації про нього на веб-сторінці [INFO] , то як вказано у відзиві, такий доказ подано представниками позивача до справи лише, 11 лютого 2020р. без обґрунтування поважності причин неподання цього доказу разом з позовною заявою. Вказаний доказ не було долучено і до заяви позивача про уточнення позовних вимог, а було надано представником позивача до матеріалів справи разом з клопотанням про приєднання доказів у підготовчому судовому засіданні 11 лютого 2020р., без заяви про поновлення пропущеного процесуального строку. Отже, вказаний доказ, на думку сторони відповідача - [PERSON] , не повинен прийматися судом до розгляду як такий, що поданий позивачем з порушенням строку, встановленого ч.2 ст.83 та ч.5 ст.177 ЦПК України. Також, представник відповідача зазначив, що згідно вимог діючого законодавства на позивача покладається обов`язок належним чином довести факт того, що поширена інформація є недостовірною, а пояснення позивача та його представника до належних доказів не відносяться. У той же час, у позовній заяві міститься обґрунтування щодо характеру оспорюваної інформації, проте відсутнє обґрунтування та докази недостовірності цієї інформації. При цьому поширену у інтерв`ю інформацію необхідно розглядати у сукупності, не виокремлюючи слова чи частини фраз з цілого діалогу між журналістом інтернет-видання «Українська правда» [PERSON] та [PERSON] . З приводу висловлювання [PERSON] « [INFO] », «[INFO]», то воно є достовірними твердженнями, які стосуються недотримання позивачем домовленостей за ліцензійним договором, укладеним між ТОВ «Телеканал «Студія «1+1» та ТОВ «[INFO]», за яким останнє мало передати виключні права на використання циклу програм « [INFO] ». Наступні висловлювання [PERSON] підлягають розгляду у взаємозв`язку з його попередніми фразами про порушення позивачем умов договору з телерадіокомпанією «Студія «1+1», оскільки в них автор продовжує свою думку стосовно співпраці з позивачем та наявності певних домовленостей про ексклюзивність прав на програму « [INFO] », очікування стосовно її виконання та недотримання їх з боку позивача. Висловлювання [PERSON] не містять негативного забарвлення, тому не порушують особисті немайнові права позивача. Щодо вислову « [INFO] », то вказана інформація про подібну «практику» з`являлася в ЗМІ та на веб-ресурсах протягом останніх років. Зокрема, як вказано у відзиві, така інформація містилась: - на веб-сайті «Генштабь» за гіперпосиланням [INFO] [PERSON] щодо програми « [INFO] »; - у публікації за [INFO] під назвою « [INFO] », розміщеній на веб-сайті «Інститут масової інформації»: [INFO] щодо слів телеведучого [PERSON] про участь у програмі [PERSON] ; - у інтерв`ю [PERSON] під назвою « [INFO]», розміщеному у [INFO] на веб-сайті «Главком»: [INFO] щодо слів [PERSON] про студію [PERSON] . Тобто, як вказує представник відповідача, інформація про отримання коштів позивачем за участь у його програмі була темою суспільного обговорення на просторах Інтернет. При цьому, у відзиві міститься посилання на практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) у справах «Тушалп проти Туреччини» (рішення від 21 лютого 2012р.), «Бодрожич та Вуіїн проти Сербії» рішення від 23 червня 2009р.), «Соколовські проти Польщі» (рішення від 29 червня 2005р.), в яких, зокрема вказано, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли бути визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження; стиль вираження є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом із змістом вираження»; свобода вираження поглядів утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Крім того, оспорювані висловлювання [PERSON] не можуть трактуватися як твердження про вчинення позивачем злочину, передбаченого ст.212 КК України (ухилення від сплати податків), або злочину, передбаченого ст.189 КК України (вимагання), оскільки у фразах [PERSON] мова не йде про вчинення позивачем злочину, а висловлюється власна думка про особисті та професійні якості позивача, а тому, такі висловлювання жодного негативного забарвлення не несуть. Також, у відзиві на позов, вказано, що виходячи з заявлених позовних вимог позивач не просить визнати недостовірною інформацію речення [PERSON] , оголошене у відповідь на питання журналіста з приводу причин за яких позивач пішов з каналу: «Потому что он нарушил контракт…». Враховуючи те, що ця інформація не оспорюється позивачем, тобто ним не оспорюється той факт, що позивачем було порушено умови договору, то всі інші речення [PERSON] , вириваються зі змісту даного інтерв`ю. Позивач просить визнати недостовірною та негативною лише інформацію, яка є похідною від слів [PERSON] про порушення позивачем умов договору. У той же час, позивачем не доведено існування всіх наведених обставин у сукупності, які є складовими правопорушення, пов`язаного з порушенням особистих немайнових прав, що свідчить про необґрунтованість і безпідставність позовних вимог. Щодо відшкодування моральної шкоди, у відзиві зазначено, що: - позивачем не вказано, якої саме шкоди та яким немайновим благам завдано, не зазначено яким чином спірна інформація перешкоджає позивачу повно та своєчасно здійснювати свої немайнові блага; - позивачем не надано доказів, які б свідчили про причинно-наслідковий зв`язок між інтерв`ю [PERSON] від [INFO]. та завданням шкоди діловій репутації позивача. Звернуто увагу на те, що не дивлячись на поширення оспорюваної інформації, у серпні 2019р. [PERSON] підписав контракт з ТРК «Україна» про вихід програми «Свобода слова [PERSON] », яка виходить на телеканалі щоп`ятниці. Від відповідача - [PERSON] , як відзиву на позов, так і будь-яких інших документів, до суду не надходило. 10 березня 2020р. представником відповідача [PERSON] - адвокатом Греньо М.М до суду подано клопотання про витребування доказів, а саме: у ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» належним чином засвідченої копії договору на виготовлення програми «[INFO]» (ліцензійного договору від 03 вересня 2015р. №03-09-15/03), доказів здійснення оплати за вказаним договором, копій актів приймання-передачі програми «[INFO]» за вказаним договором. 31 березня 2020р. до Шевченківського районного суду м.Києва від представника позивача - адвоката Романчук Я.В., надійшла відповідь на відзив відповідача - [PERSON] , в якій викладено заперечення щодо позицій відповідача, зазначених у відзиві на позов, та викладено прохання про задоволення позову у повному обсязі. Так, у відповіді вказано, що фактично у відзиві представника відповідача [PERSON] : - не міститься заперечень щодо факту поширення вказаним відповідачем певної інформації, а лише викладаються міркування з приводу прийняття судом такого доказу, як Експертний висновок від 27 листопада 2019р. №251/2019-ЕВ; - посилання на виключення ч.3 ст.277 ЦК України, не впливає на обов`язок відповідача довести правдивість поширеної ним недостовірної інформації, яка порочить честь і гідність особи, або у разі неможливості цього, спростувати недостовірну інформацію; - посилання на те, що [PERSON] у інтерв`ю висловився відносно недотримання позивачем домовленостей за ліцензійним договором, укладеним між ТОВ «Телеканал «Студія 1+1» та ТОВ «[INFO]», не можуть бути підтверджені копію вказаного договору, оскільки не можуть підтвердити твердження вказаного відповідача про суть порушень позивача; - посилання на те, що речення [PERSON] : «Ну, это ж была практика, приглашать и забирать за это деньги» містить «фактологічне підґрунтя» для спірних висловлювань, оскільки інформація про таку «практику» з`являлась у ЗМІ та Інтернеті, є недоречними, позаяк висловлювання є твердженнями про факти, а не оціночними судженнями, автентичність публікацій з веб-сайтів жодним чином не підтверджена; - посилання на те, що висловлювання на адресу позивача були оціночними судженнями, є безпідставним, оскільки інтерв`ю містило конкретне звинувачення позивача, а також не конкретизовано, які з висловлювань є оціночними судженнями. Також вказано, що поширена [PERSON] інформація про позивача має негативний характер, наділяє позивача якостями та манерою вести професійні справи, які заслуговують презирства, дорікає йому безчесну і ганебну поведінку (протиправне збагачення шляхом вимагання неправомірної вигоди через свою жадібність до грошей), що принижує та порочить його в очах громадськості. У судовому засіданні 05 травня 2020р. судом постановлено ухвалу про витребування у ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» доказів, вказаних у клопотанні представника відповідача [PERSON] , поданому до суду 10 березня 2020р.: копії ліцензійного договору від 03 вересня 2015р., копії доказів здійсненої оплати за договором, копії актів приймання-передачі програми. 12 червня 2020р. представником позивача - адвокатом Ліпіною М.В., до суду подано клопотання про приєднання до матеріалів справи витягу з ЄДРПОУ від 10 червня 2020р. щодо підтвердження місцезнаходження ПП «Українська правда». 23 червня 2020р. до суду, на виконання ухвали від 05 травня 2020р., від ТОВ «Телерадіокопанія «Студія 1+1» надійшли копія ліцензійного договору від 03 вересня 2015р., укладеного між ТОВ «[INFO]» та ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», додаток № 1 до договору, докази оплати за вказаним договором. 24 червня 2020р. Шевченківським районним судом м.Києва винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті у загальному позовному провадженні. 18 листопада 2020р. судом здійснено повторне витребування у ТОВ «Телерадіокопанія «Студдія 1+1» копії доказів, а саме: акта прийому передачі програми, оскільки його не було надіслано до суду. Також, у судовому засіданні судом роз`яснено учасникам справи право на заявлення клопотання про призначення судової лінгвістичної експертизи. У судовому засіданні 14 грудня 2020р. представник позивача - адвокат Ліпіна М.В., позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила позов задовольнити. При цьому, представник позивача просила долучити до матеріалів справи додаткові докази, акти по договору, проте з урахуванням того, що вони не були підписані усіма сторонами, вислухавши думку присутніх у засіданні учасників справи, судом було відмовлено у задоволенні клопотання. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Греньо М.М. проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні. Відповідач ПП «Українська правда» своїх представників у судове засіданні не направило, про дату та час судового засідання повідомлялось у встановленому законом порядку. Відповідач [PERSON] у судові засідання не з`явилась та свого представника не направила, про дату та час судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про можливість проведення судового розгляду справи за відсутності учасників справи, які не з`явились. Вивчивши матеріали справи, встановивши обставини та відповідні їм докази, надавши оцінку кожному доказу окремо, а також доказам в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За змістом частин 1 - 4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.3 ст.13 ЦПК України). Відповідно до частин 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, дослідженими судом доказами, а саме: довідкою від 02 серпня 2019р. №87/2019-Д, наданою ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» за заявою АО «Юридична компанія ЄУКОН» в інтересах [PERSON] , підтверджується, що власником веб-сайту: [INFO] є реєстрант доменного імені [INFO] - [PERSON] . У довідці також вказано, що як встановлено за результатами дослідження інформаційного наповнення веб-сайту: [INFO] , останній позиціонує себе в якості веб-сайту «Українська правда», на якому серед іншого розміщені дані про редактора-засновника - [PERSON] . Власником свідоцтва на знак для товарів і послуг «Українська правда» № [NUMBER] є [PERSON] . Експертним висновком №110/2019-ЕВ від 02 серпня 2019р. та Експертним висновком №251/2019-ЕВ від 27 листопада 2019р., наданими ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» за заявою АО «Юридична компанія ЄУКОН» в інтересах [PERSON] , підтверджується те, що у структурі веб-сторінки [INFO] та веб-сторінки [INFO] міститься відео-програвач, який дозволяє переглядати відеоряд із звуковим супроводом. До вказаних висновків долучено роздруківки файлів фіксації, збереженого в форматі PDF, що містить відображення змісту досліджуваних веб-сторінок, та цифрові носії типу DVD-R, на яких містяться файли фіксації, файли архіву, запис відео. Перевіряючи доводи позивача про те, що [INFO] на веб-сайті [INFO] було опубліковано інтерв`ю [PERSON] журналісту інтернет-видання «Українська правда» [PERSON] , а розміщення інтерв`ю здійснено на веб-сторінках [INFO] , [INFO] , судом здійснено дослідження та надано оцінку змісту роздруківок файлів фіксації, змісту цифрових носіїв, на яких містяться як фото файлів фіксації, так і запис відео з записом дій оператора ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» на екрані монітора під час перегляду відеоряду на досліджуваних веб-сторінках, які долучені до вказаних вище Експертних висновків. Так, з роздруківки файлу фіксації, долученого до Експертного висновку №110/2019-ЕВ від 02 серпня 2019р., вбачається, що на веб-сторінці: [INFO] міститься стаття «[INFO]», [PERSON] , [INFO]. Назва статті розміщена внизу фотозображення особи чоловічої статі, а вгорі вказаного фотозображення міститься напис: «Українська правда». Зі змісту першого абзацу вказаної статті вбачається, що це перше інтерв`ю олігарха [PERSON] після повернення в Україну. У надрукованому тексті інтерв`ю містяться питання журналіста та відповіді [PERSON] з приводу різних тем, в тому числі про ставлення до подій в Україні та про стосунки з певними публічними особами (викладено російською мовою). У вказаному тексті не міститься жодної інформації про позивача. Дослідженим відео, яке зафіксовано на цифровому носії, що долучений до Експертного висновку, підтверджується, що при відтворенні через відео-програвач відео, яке міститься у структурі статті на веб-сторінці, першим з`являється фотозображення особи чоловічої статі, на якому розміщено слова: «ЧІТКО інтерв`ю» (в рамці), нижче: « [PERSON] » (під рамкою), а потім іде відео самого інтерв`ю. У той же час, при перегляді вказаного відео судом не виявлено ні у словах журналіста - [PERSON] , ні у словах [PERSON] , жодної інформації про позивача. Отже, Експертним висновком від 02 серпня 2019р. та долученою до нього роздруківкою файлу фіксації і відео, зафіксованого на цифровому носії, не підтверджується факт поширення відповідачами [INFO] на веб-сторінці [INFO] будь-якої інформації про позивача. Перевіряючи доводи позивача про те, що [INFO] на веб-сторінці [INFO] було опубліковано інтерв`ю [PERSON] , в якому поширено інформацію про позивача, судом проведено дослідження роздруківки файлу фіксації та відео з цифрового носія, долучених до Експертного висновку №251/2019-ЕВ від 27 листопада 2019р. З роздруківки файлу фіксації, долученого до вказаного Експертного висновку від 27 листопада 2019р., вбачається, що на веб-сторінці: [INFO] міститься стаття «[INFO]», [PERSON] , [INFO]. Назва статті розміщена внизу фотозображення особи чоловічої статі, а вгорі вказаного фотозображення міститься напис: «Українська правда». Зі змісту першого абзацу вказаної статті вбачається, що це продовження запису розмови з [PERSON] . У надрукованому тексті інтерв`ю містяться питання журналіста та відповіді [PERSON] з приводу різних тем, в тому числі про стосунки з певними публічними особами, про канал «1+1» (викладено російською мовою). Текст інтерв`ю викладено таким чином щоб читач міг уявити емоції особи, які були під час тих чи інших висловлювань, в дужках зазначено про жести чи міміку (смеется, делает паузу, легко стучит рукой по стол, улыбается). Однак, у вказаному тексті судом не виявлено жодної інформації про позивача. Отже, долученою до Експертного висновку від 27 листопада 2019р. роздруківкою файлу фіксації, який відтворює зміст надрукованого у статті інтерв`ю [PERSON] , не підтверджується факт поширення інформації про позивача. Дослідженим відео, яке зафіксовано на цифровому носії, що долучений до Експертного висновку від 27 листопада 2019р., підтверджується, що при відтворенні через відео-програвач відео, яке міститься у структурі статті на веб-сторінці, першим з`являється фотозображення особи чоловічої статі, на якому розміщено слова: «ЧІТКО інтерв`ю» (в рамці), а нижче: « [PERSON] », «Часть 2» (під рамкою), а потім іде відео самого інтерв`ю. При перегляді вказаного відео судом встановлено, що з 32хв. 31с. між журналістом [PERSON] та [PERSON] починається розмова з приводу показів програм на «1+1», а далі в продовження - розмова про співпрацю з [PERSON] , яка розпочинається з 32хв.51с. та закінчується на 36 хв.42с. При цьому судом встановлено, що розмова між журналістом [PERSON] та [PERSON] щодо [PERSON] була довшою ніж позивач зазначив у позовній заяві, а деякі вислови, зацитовані позивачем у позовній заяві, є неповними і вирваними з контексту. Дослідженим судом відеозаписом підтверджується наступне. [PERSON] : «А с этим [PERSON], вы что, не помните, что было?» [PERSON] :«Ой, я кстати. Ситуация там така. Чого він пішов з каналу, так?» [PERSON] : «Потому что он нарушил контракт. Потому что он получил от меня предоплату» [PERSON] : «Яку суму?» [PERSON]: «За десять передач вперед» [PERSON]: «Ну, це мільйони, доларів?» [PERSON] :«Ну, не миллионы прямо, а, два миллиона, там, два с половиной миллиона» [PERSON] : «За десять передач. Він отримав ці гроші?» [PERSON] :«За десять передач. [INFO]. Взял деньги. Условие было, что он не должен брать деньги ни с кого.» Після наступних запитань журналіста [PERSON] : «У кого взял?», «Вот так вот вы работаете?», подальший текст інтерв`ю частково відрізняється від того, що вказаний позивачем у позові. Так, після запитання [PERSON] : «У кого взял?» [PERSON] : «У каких-то мэров, там два по 50» [PERSON] : «Серйозно?» [PERSON] : « Да , причем одного мы подсунули специально, чтобы проверить на вшивость» [PERSON] : «Вот так вот вы работаете?» Співрозмовники посміхаються. [PERSON] : «Вот такая гниль. Не, ну договорились, пожали руки, все, как говорится. Он со вторым своим, с его партнером, [PERSON] » (жестикулює рукою). Під час цієї відповіді журналіст намагався задати уточнююче запитання і задає його з другої спроби. [PERSON] : «Тобто Ваша умова була, що він.. Тобто умова, що ти не продаєш?» [PERSON] : «То есть. Вот тебе. Сколько ты хочешь за передачу? Столько ? Вот тебе за передачу, пожалуйста. Только ты больше ни с кого не собираешь» (жестикулює рукою). Далі журналіст вставляє репліку. [PERSON] : « Угу! » [PERSON] продовжує: « Ну , это ж у нього была практика, приглашать и забирать за это деньги. Ну все, там с трех мэров взял, два или три раза, с двух или с трех. Там была передача, по моему, мэров что-то приглашали, там была какая-то история» Журналіст вставляє репліку. [PERSON] : «І Ви взяли просто уп» [PERSON] продовжив: « Причем , не крупных городов, не больших мэров. Да, он слупил по два по 50 тысяч или три по 50 тысяч. Один из них был наш. Ну все тут, уже не надо ничего, пусть скажет, очная ставка, доказать. Ну был. Была небольшая словесная перепалка, ну и все, и ушли они отдыхать.» (жестикулює руками, посмішка). [PERSON] : «Так. Чекайте, ви взяли та й просто виключили передачу. Ну правильно? Я ж пам`ятаю, що ви просто взяли та й виключили передачу, в той же вечір. Ну, так це ж було?» [PERSON]: «Ну, что-то было подобное, да. Ну все, он ушел с передачи. Разорвали с ним контракт. Не, ну это … » Далі йде продовження інтерв`ю, де [PERSON] виловлюється про те, що коли програма створюється для телеканалу, то канал несе певні ризики, нагадує ситуацію, як мала місце щодо провокації одній публічній особі в медійному просторі, вказує про свої причини для розірвання контракту, про можливе повернення сплачених грошових коштів (з посмішкою), нагадує ситуацію пов`язану з [PERSON] , згадує про інтерв`ю з [PERSON] в 2015р. Таким чином, долученим до Експертного висновку від 27 листопада 2019р. відео, зафіксованим на цифровому носії, підтверджується факт поширення через відео-програвач, вмонтований у друкованій статті на веб-сторінці [INFO] , інформації про позивача. Отже, суд погоджується з позицією позивача про те, що на вказаній вище веб-сторінці, а саме: у відеоролику, дослідженому судом, який міститься у структурі сторінки, відбулось поширення інформації про позивача. У той же час, судом звернуто увагу на те, що вказана інформація була поширена на сайті [INFO] [INFO]., а [INFO]., як про те зазначено у позовній заяві. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. При цьому, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (ч. 2 ст. 34 Конституції України). Аналогічні положення містяться і в ч. 1ст. 302 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (ч.1 ст.34 Конституції України). Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у п. 6 постанови №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» (далі - постанова Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009р.), позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. За змістом ст.201 ЦК Україничесть, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Нормами статей 297, 299 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом (ч.6 ст.277 ЦК України). І хоча ч.3 ст.277 ЦК України, яка передбачала, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного, була виключена ще у 2014р., проте з огляду на положення ч.2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (п.18 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009р.). Пунктом 15 постанова Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009р. роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 зазначеної постанови Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009р. визначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Отже, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак в цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів з використанням мовно-стилістичних засобів. Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але йтих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» («Карпюк та інші проти України», № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). У рішенні ЄСПЛ від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії» Суд наголосив, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. ЄСПЛ також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Системний аналіз зазначених норм права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію особи, може бути визнана лише інформація, що є фактичним твердженням, а не оціночним судженням. Крім того, у пункті 21 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009р. судам роз`яснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати, зокрема, рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. З пункту 7 Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи вбачається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується. У рішенні ЄСПЛ у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom» від 26 листопада 1991 року суд зазначив, що повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства». З аналізу зазначених рішень вбачається, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням ст. 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року в справі № 742/1159/18. За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка поширюється будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності, з одного боку, а з другого - була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка поширюється щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо поширення цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц (провадження № 61-48302св18). Щодо характеру поширеної інформації, суд виходить з наступного. У позовній заяві позивач, посилаючись на недостовірність поширеної інформації, вказав: « [PERSON] було достеменно відомо, що розірвання Ліцензійного договору №03-09-15/03 від 03 вересня 2015р. між ТОВ «[INFO]» та ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» не було пов`язано із фактами отримання [PERSON] будь-якої неправомірної винагороди від гостей передачі чи іншими фактами порушення журналістської етики. Позивач не вимагав та не отримував коштів за участь у телевізійній програмі « [INFO] »». Тобто позивач вважає, що відповідач [PERSON] під час інтерв`ю говорив саме про вказаний Ліцензійний договір. Аналогічної позиції притримується і сторона відповідача [PERSON] , оскільки у відзиві на позов представник вказаного відповідача сам зазначив: «[INFO]», «[INFO]», є достовірними твердженнями, які ґрунтуються на тому, що [PERSON] висловлювався відносно недотримання позивачем домовленостей за ліцензійним договором, укладеним між ТОВ «Телеканал «Студія «1+1» та ТОВ «[INFO]», за яким ТОВ «[INFO]» мало передати виключні права на використання циклу програм « [INFO] ». Копією Ліцензійного договору №03-09-15/03 від 03 вересня 2015р., укладеного між ТОВ «[INFO]» і ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», отриманою на запит суду, підтверджується, що предметом даного договору були права на використання Програми (на аудіовізуальний твір) під назвою « [INFO] ». У розділі 2 даного договору визначено права та обов`язки сторін. Зокрема, у п.2.1.2. та 2.1.3. певні питання, дотримання яких гарантує ТОВ «[INFO]», а у п.2.3.3. право вказаного товариства отримувати від ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» будь-яку інформацію, необхідну для виконання своїх зобов`язань. Аналогічний обов`язок ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» містився у п. 2.2.4, яке зобов`язувалось забезпечувати ТОВ «[INFO]» усією інформацією, небхідною для виконання його зобов`язань за цим договором, у відповідності до чинного законодавства України. Крім того, у п.2.4.3. Договору визначалось, що ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» у разі допущення у змісті Програми дій, які на думку вказаного Товариства порушують норми чинного законодавства, зокрема Законів України «Про телебачення і радіомовлення», «Про захист суспільної моралі» та «Про рекламу», воно має право перервати трансляцію Програми без будь-якого попереднього повідомлення ТОВ «[INFO]». У розділі 3 Ліцезійного договору містились пункти, які визначали вартість прав та порядок розрахунків. Зокрема, у п.3.1. визначено вартість однієї окремо створеної програми разом з ПДВ, а у п.3.3.1 про те, що вартість прав на використання перших 13 програм ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» сплачує ТОВ «[INFO]» до 05 вересня 2015р. При цьому, у розділі 4 вказаного договору передбачено відповідальність сторін, в тому числі визначено, що сторони не пізніше кінця вересня 2015р. зобов`язувались підписати додаткову угоду до цього договору, в якій передбачити питання відповідальності по договору, а у розділі 8 - строк дії договору та право сторін припинити його дію за взаємною письмовою згодою. Наявність взаємовідносин за вказаним ліцензійним договором між ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» та ТОВ «[INFO]» не заперечувалось у судовому засіданні ні представником позивача, ні представником відповідача [PERSON] , та знайшла своє підтвердження за результатами досліджених судом доказів. Не спростовано стороною позивача і те, що оплата вартості прав на використання перших 13 програм була проведена згідно умов договору. Підтверджується дана інформація і копією платіжного доручення від 04 вересня 2015р. №3699, направленою на запит суду ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1». Не заперечувалась сторонами і та обставина, що фактично передача, яка була предметом договору, не виходила у кількості за яку проведено оплату. Доказів зворотного суду надано не було. Таким чином, суд приходить до висновку, що під час інтерв`ю з журналістом [PERSON] , висловлювання [PERSON] вцілому стосувались його ставлення до укладення умов Ліцензійного договору №03-09-15/03 від 03 вересня 2015р., укладеного між ТОВ «[INFO]» і ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» та його виконання [PERSON] . При цьому, зі змісту інтерв`ю чітко вбачається, що відповідач [PERSON] виражав свій погляд на події, пов`язані з Ліцензійним договором. Висловлювання [PERSON] : «[INFO]», «[INFO]», яке позивач просить спростувати як недостовірне, а представник відповідача визнає як достовірне твердження, фактично знайшло своє підтвердження під час розгляду судової справи, оскільки: сторонами не заперечувалось, що фактична кількість передач, які виходили по ліцензійному договору, була менша ніж оплачено; гроші за 13 передач були перераховані наперед, а Ліцензійний договір містив пункти, які визначали права та обов`язки сторін. При цьому судом враховано у те, що у вказаному виразі відповідачем [PERSON] вжито такі мовно-стилістичні засоби, які притаманні суб`єктивним судженням «Спалился». Слід зазначити, що Верховний Суд у справі №545/3721/15-ц погодився з позицією апеляційного суду про те, що певні висловлювання є вираженням погляду відповідача на події. Зокрема, Верховний Суд погодився з тим, що висловлювання відповідача у справі взяті із контексту його виступів та теми загальних зборів - обговорення нещасного випадку, який стався з дитиною, а тому на відповідача не може бути покладена цивільноправова відповідальність за допущені висловлювання критики щодо позивача у справі на батьківських зборах. Вказані висловлювання не носять характер образ (хоча і висловлені в агресивній формі), а є критичними по відношенню до причетної до даної обставини людини - позивачки у справі, та є вираженнями погляду відповідача на вказані події. Верховний Суд вказав, що аналізуючи відомості, поширені відповідачем на батьківських зборах, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла правильного висновку про те, що такі висловлювання є оціночними судженнями, право на висловлювання якого гарантоване ст.34 Конституції Укарїни. Загальні збори батьків учнів 2-го класу Ковалівської загальноосвітньої школи відбулися саме з приводу завдання тілесних ушкоджень дитині під час навчального процесу, у зв`язку із чим батько дитини висловлював своє бачення обставин та причин цього випадку, своє ставлення до нього та до винних осіб (постанова від 06 березня 2019 року у справі № 545/3721/15-ц (провадження № 61-14641св18) У інтерв`ю відповідач [PERSON] також висловлює своє бачення обставин та причин, пов`язаних з умовами, виконанням і розірвання певного договору, який мав місце в реальності. Як з`ясовано у судовому засіданні, здійснені цим відповідачем висловлювання стосувались Ліцензійного договору від 03 вересня 2015р. При цьому, судом враховано те, що [PERSON] є відомим журналістом та телеведучим, відомим широкому загалу публічним діячем, що відіграє певну роль в суспільному житті. Загальновідомим фактом є те, що в Україні телевізійні програми за його участі транслюються на відомих телеканалах країни, а теми, які обговорюються, відіграють важливу роль в суспільному житті, надають можливість глядачам почути різні точки зору на різні події у суспільному житті, в тому числі в галузі політики, соціальній сфері, що впливає на формування суспільної думки. Таким чином, вцілому висловлювання [PERSON] чи інших осіб щодо особи [PERSON] мають оцінюватись судом через призму практики ЄСПЛ та виходячи з того, що, як вбачається з п.6 Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи особливий статус публічних осіб, який вони мають у суспільстві, у більшості випадків з власної ж волі, автоматично збільшує рівень тиску на їхню приватність. Приватне життя, у тому числі і [PERSON] , як і інших публічних діячів є питаннями, які становлять суспільний інтерес, а тому вони можуть зазнавати гострої критики з приводу того, як вони виконують свої функції. З приводу їх вчинків інші особи мають право висловлювати свої судження, тобто давати свою оцінку, виражати власні думки. Судом прийнято і долучено до матеріалів справи як докази роздруківки статей з сайтів в мережі Інтернет, які долучені представником відповідача [PERSON] до відзиву на позовну заяву. Подання вказаних доказів суду не суперечить положенням ст.76 - ст.78, ч.3 ст.83 ЦПК України. Змістом статей, які були розміщені на певних веб-сторінках в мережі Інтернет, підтверджується, що деякі особи вказували про відому їм інформацію щодо сплати грошових коштів за участь у програмах [PERSON] . Так, у статті «[PERSON] » на веб-сайті «Генштабь», за гіперпосиланням [INFO], містилась інформація про біографічні дані, досвід роботи, журналістку кар`єру [PERSON] , а також згадування про те, що, нібито, позивач отримував гроші з учасників програми «[INFO]». У статті за [INFO] під назвою « [INFO] », розміщеній на веб-сайті «Інститут масової інформації»: [INFO] , згадувалось про заяву редактора газети і телеведучого [PERSON] про те, що ніби-то він заплатив за участь у програмі [PERSON] близько 60 тисяч грн., мова йшла про події 2010р. Тут же у статті згадувалось про заперечення такої події від шеф-редактора «[INFO]» [PERSON] . У статті за жовтень 2018р. щодо інтерв`ю [PERSON] під назвою: « [INFO]», розміщеній на веб-сайті «Главком»: [INFO] , згадувалось про співпрацю з [PERSON] та містилось висловлювання про те, що « Ми за руку нікого не тримали, але люди казали, що за участь в програмі з них вимагали гроші». Отже, дана інформація була темою суспільного обговорення на просторах Інтернет. З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що висловлювання [PERSON] « [INFO]» є оціночним судженням щодо інформації, яка обговорювалась раніше. При цьому, речення чи частини речень, озвучені [PERSON] під час інтерв`ю журналісту [PERSON] мають підґрунтя, яке було в дійсності, а саме: укладення та виконання вказаного вище Ліцензійного договору №03-09-15/03 від 03 вересня 2015р., укладеного між ТОВ «[INFO]» і ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», що було визнано сторонами у судовому засіданні. Отже, вислови [PERSON] з урахуванням вжитих мовно-стилістичних засобів є його особистими суб`єктивними судженнями (зокрема, оцінка дій, ставлення, тлумачення). Інформація, яку просить визнати недостовірною позивач, є лише частиною інтерв`ю [PERSON] і певною мірою вирвана із його контексту. Висловлювання: «Не, ну договорились, пожали руки, все, как говорится… Вот тебе. Сколько ты хочешь за передачу? Столько ? Вот тебе за передачу, пожалуйста. Только ты больше ни с кого не собираешь.» прямо вказує на те, що це оцінка подій щодо укладення і умов договору, тобто суб`єктивне бачення цієї події відповідачем [PERSON] . Суд, також звертає увагу на те, що вираз « Вот такая гниль » має переносне значення і з урахуванням запитання журналіста, яке перед цим звучало, взагалі не стосується особи позивача. Слова «подсунули», «спалился», «вшивость», «слупил» «каких-то», «какая-то», «что-то», «по моему», «был наш» також свідчать про те, вживаючи ці мовно-стилістичні засоби особа, яка дає інтерв`ю не стверджує певні факти, та не вказує на конкретну дію, а лише висловлює своє бачення, свою оцінку подій, які відбувались. Тобто вирази не носять характеру однозначного твердження. У зв`язку з цим речення: «У каких-то мэров… причем одного мы подсунули специально, чтобы проверить на вшивость…», не може бути оцінено як твердження. Щодо частини висловлювань [PERSON] , які позивач просить визнати недостовірними: Ну все, там с трех мэров взял, два или три раза, с двух или с трех. Там была передача, мэров что-то приглашали, там была какая-то история… не крупных городов, не больших мэров. Да, он слупил по два по 50 тысяч или три по 50 тысяч. Один из них был наш…», то позивач не звертає увагу и не цитує деякі слова та речення автора, які є продовженням висловлювання. Так, позивач не зазначає словосполучення «по моему», яке [PERSON] вживає: Там была передача, по моему, мэров что-то приглашали, там была какая-то история. Причем не крупных городов, не больших мэров. Да, он слупил по два по 50 тысяч или три по 50 тысяч. Один из них был наш.». Тобто, автор висловлює своє бачення «по моему», яке відноситься до висловлювання своєї думки. З контексту вбачається, що він згадує певні події і на його переконання («по моему») була якась передача, якась історія, моживо про мерів і далі висловлює своє бачення щодо отримання коштів. Наступним висловом після вказаного вище речення [PERSON] фактично пропонує [PERSON] висловити свою власну позицію щодо події: «Ну все тут, уже не надо ничего, пусть скажет, очная ставка, доказать», тобто дати відповідь та власне бачення певних подій. Проте, це речення, як встановлено судом, позивач, також не наводив у позовній заяві при цитуванні питань журналіста та відповідей [PERSON] . Таким чином, посилання позивача на те, що поширена відповідачем [PERSON] інформація, яку просив спростувати позивач (речення та частини речень з контексту інтерв`ю), є недостовірною та поширена у формі тверджень, а не оціночних суджень, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. З матеріалів справи не вбачається, що поширена інформація ганьбить честь та гідність позивача, завдає шкоди його діловій репутації. Позивачем не доведено, що розповсюджена інформація дискредитує його, перешкоджає здійсненню його особистого немайнового права або призвела до негативних наслідків. При цьому судом приймаються до уваги наявні у матеріалах справи докази того, що на каналі «ТРК Україна» з середини 2019р. щоп`ятниці виходить програма: «Свобода слова [PERSON] ». Будь-яких доказів на підтвердження завдання шкоди діловій репутації позивача в результаті наданого [PERSON] інтерв`ю, суду надано не було. Отже, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що поширена інформація завдала шкоди його особистим немайновим правам і призвела до негативних наслідків. Також, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження поширення відповідачами недостовірної інформації у мережі Інтернет, а також на підтвердження того, що така інформація ганьбить честь та гідність позивача, завдає шкоди його діловій репутації, тому суд приходить до висновку, що такі вимоги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи. У такому випадку не підлягає задоволенню і вимога позивача про зобов`язання [PERSON] спростувати інформацію, зазначену у п.1 прохальної частини позовної заяви, шляхом запису відео із усним особистим повідомленням спростування, про зобов`язання ПП «Українська правда» та [PERSON] у семиденний строк після набуття судовим рішенням законної сили видалити визнану недостовірну інформацію з інтерв`ю [PERSON] з веб-сайту [INFO] та розмістити у розділі «Новини» сайту вступну та резолютивну частини рішення у цій справі, не допускаючи при цьому коментарів, а також та в семиденний строк з моменту отримання відео з усним особистим повідомленням [PERSON] про спростування, розмістити його на головній сторінці сайту. Зазначені вимоги є похідними від первісної вимоги позивача про визнання інформації недостовірною. Не підлягає задоволенню і позовна вимога позивача про стягнення з [PERSON] 10 000 000,00грн. моральної шкоди. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.Моральна шкода полягає, зокрема: у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Згідно зі ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема: в інших випадках, встановлених законом. Виходячи з положень ч.4 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист, права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. З урахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених і оцінених доказів, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження поширення про нього недостовірної інформації у мережі Інтернет, а також на підтвердження того, що така інформація принижує честь та гідність позивача, завдає шкоди його діловій репутації. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1)у разі задоволення позову - на відповідача;2)у разі відмови в позові - на позивача. З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, то відповідно підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат відсутні.

Outcome: dismissed