Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

У березні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з зазначеним позовом, посилаючись на те, що внаслідок неналежного виконання відповідачем [PERSON] зобов'язань по кредитному договору № SIXRRX15730070 від 28.09.2007 року утворилась заборгованість в сумі 24224,76 грн. з яких: 999,69 грн. - заборгованість за кредитом; 8506,34 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 791,12 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 12297,86 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1129,75 грн. - штраф (процентна складова), яку і просило стягнути з відповідача. Рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 16 квітня 2014 року позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ „ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором в сумі 10999,69 грн. та витрати по сплаті судового збору. В апеляційній скарзі ПАТ КБ „ПриватБанк" просить змінити рішення суду першої інстанції в частині зменшення розміру неустойки з 13927,61 грн. до 702,54 грн., і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення неустойки в розмірі 13927,61 грн., а в іншій частині рішення залишити без змін. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду в частині зменшення розміру неустойки є незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи. Апелянт зазначає, що суд помилково прийшов до висновку про можливість зменшення розміру нарахованих штрафів, необґрунтовано застосував ч. 3 ст. 551 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. Також апелянт вказує, що суд безпідставно дійшов висновку про існування підстав для зменшення розміру неустойки за кредитним договором. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ КБ «ПриватБанк», який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Частково задовольняючи позовні вимоги та зменшуючи розмір неустойки суд першої інстанції виходив з того, що розмір неустойки значно перевищує розмір кредиту і заборгованості по ньому, оскільки заборгованість виникла внаслідок збігу тяжких життєвих обставин відповідачки. Проте повністю погодитись з такими висновками районного суду не може апеляційний суд зважаючи на наступне. Судом по справі встановлено, що відповідно до укладеного договору № SIXRRX15730070 від 28.09.2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 1970,40 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,00 % на рік (1.0 % на місяць) на суму залишку заборгованості по кредиту (а.с. 9-18). ПАТ КБ „ПриватБанк" умови кредитного договору були виконані в повному обсязі та надано позичальнику вказані кредитні кошти, проте позичальник умови кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків не виконувала, в зв'язку з чим утворилась заборгованість. З наданого банком розрахунку, правильність проведення якого відповідачем не оспорюється, вбачається, що станом на 21.01.2014 року [PERSON] має заборгованість перед банком у загальному розмірі 24224,76 грн., з яких: - 999,69 грн. - заборгованість за кредитом; - 8506,34 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 791,12 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; - 12297,86 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; - 500 грн. - штраф (фіксована частина); - 1129,75 грн. - штраф (процентна складова). Частиною 2 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Наслідки порушення договору позичальником передбачені ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, відповідно до яких, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою. Частиною 3 статті 551 ЦК України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про необхідність стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором, однак не погоджується з розміром, який визначений судом першої інстанції до стягнення. Розглядаючи спір, суд першої інстанції ґрунтовно вважав за можливе зменшити розмір неустойки, оскільки її розмір значно перевищує розмір кредиту і заборгованості по ньому та врахував при цьому заяву відповідачки про те, що заборгованість виникла внаслідок збігу тяжких життєвих обставин. Проте колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував вказану норму та безпідставно зменшив розмір пені до 702,54 грн. Враховуючи право суду у відповідності до ч.3 ст. 551 ЦК України зменшити розмір неустойки, який значно перевищує розмір збитків (розмір основного зобов'язання становить 999,69 грн.), апеляційний суд вважає за можливе зменшити розмір пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором з 12297 грн. 86 коп. до 1000 грн. Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню на користь «ПриватБанку» заборгованість за кредитним договором у розмірі 12926 грн. 94 коп., яка складається з: 999,69 грн. - заборгованість за кредитом; 8506,34 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 791,12 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 1000 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1129,75 грн. - штраф (процентна складова). Апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги з приводу відсутності підстав для зменшення розміру неустойки, враховуючи наступне. Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 року по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996 року дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Вимога позивача про стягнення неустойки в розмірі, яка значно перевищує заборгованість [PERSON] за кредитом спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Крім того, [PERSON] було надано заяву, в якій вона борг визнала частково, в розмірі заборгованості по кредиту та просить зменшити решту суми заборгованості, посилаючись на тяжкий матеріальний стан (а.с. 37). Оскільки судом при вирішенні позову у вказаній частині неправильно застосовано норми матеріального права, то відповідно до ст. 309 ЦПК України судове рішення в частині стягнення суми заборгованості за кредитним договором та загальної суми до стягнення підлягає зміні шляхом збільшення розміру стягнутої суми заборгованості за кредитним договором з 10999 грн. 69 коп. до 12926 грн. 94 коп., та загальної суми до стягнення з 11243 грн. 29 коп. до 13170 грн. 54 коп. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Outcome: partial