Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

У серпні 2015 позивач [PERSON] акціонерне товариство «[PERSON] Аваль» звернулося до суду в порядку цивільного судочинства, з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про д стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 11.01.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль» та відповідачем [PERSON] Тимофієвною був укладений кредитний договір № 014/9408/174/51307, відповідно до умов якого, кредитор - позивач надав позичальнику - відповідачу [PERSON] кредит у сумі 56\~000, 00 дол. США строком до 11.01.2017 року із сплатою 15,25% річних, а позичальник зобов'язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначенні договором. Надання кредитних коштів проводилося згідно вимог ст. 3.2 Кредитного договору шляхом -страхування коштів на поточний рахунок Позичальника. З метою зменшення фінансового навантаження на Позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, 13 липня 2007 року була укладена Додаткова угода №96-05/13/140, з укладанням даної Додаткової угоди сторони домовились змінити процентну ставку по кредиту, яка складає 14 відсотків річних. Графік погашення кредиту та сплати інших платежів було викладено в новій редакції в Додатку №1,2, який є невідємною частиною Додаткової угоди. 04 серпня 2010 року була укладена Додаткова угода №96-05/13/1123, з укладанням даної додаткової угоди Сторони домовились збільшити строк надання кредиту на 1 календарний місяць. Графік погашення кредиту та сплати інших платежів було викладено в новій редакції в Додатку 1,2 який є невід'ємною частиною Додаткової угоди. Отже, з укладенням Кредитного договору у Позичальника виник обовязок повернути кредит та відсотки за Кредитним договором у строки та розмірах чітко встановлених графіком погашення, у разі прострочення якого Кредитор має право дострокового стягнути заборгованість за кредитом, відсотками та пеню. Однак, відповідачем [PERSON] не виконуються вищезазначені умови, а саме не здійснюється помісячна сплата кредиту, в звязку з чим станом на 08.07.2015 р. заборгованість по кредиту становить 19 275,05 дол. США що в еквіваленті до курсу НБУ становить (418 275,95 гривень), у тому числі прострочена заборгованість за кредитом 3 290,34 дол. США що в еквіваленті до курсустановить (71 401,63 гривень). Відповідачем не виконуються умови щодо сплати відсотків та станом на 08.07.2015 р. заборгованість по сплаті відсотків становить 2 857,74 дол. США, що в еквіваленті до курсу НБУ становить (62 014,05 гривень). Відповідно до п. 9.1 за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами, у визначені цим Договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення, починаючи з наступного дня після закінчення строку виконання цтов'язання, зазначеного в Кредитному договорі. Таким чином, станом на 08.07.2015 р. пеня за невчасну сплату кредиту та погашення відсотків, становить 4 181,41 США що в еквіваленті до курсу НБУ становить (90 738,19 гривень), про що свідчить розрахунок заборгованості від 08.07.2015 року. В забезпечення належного виконання [PERSON], умов кредитного договору було укладено Договір поруки від 11 січня 2007 року згідно якого [PERSON], виступив поручителем відповідача - [PERSON] і взяв на себе зобовязання перед банком АТ РБ Аваль відповідати по зобовязанням відповідача [PERSON], що виникають з умов кредитного договору, в повному обсязі цих зобов'язань. Отже, з укладенням Договору поруки у Кредитора виникло право у разі невиконання Позичальником своїх зобов'язань за Кредитним договором стягнути з позичальника та поручителів як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо, суму основного боргу за Кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та пеню. Згідно п. 5.5,6.5 Кредитного договору Позивач має право вимагати від відповідача [PERSON] достроково здійснити повернення кредиту, відсотків та інших платежів у випадку невиконання умов кредитного договору, тобто зазначена стаття договору містить норму про відповідальність відповідача у вигляді дострокового повернення кредиту, в тому числі й при порушені зобов'язань по щомісячній сплаті кредиту та відсотків. Враховуючи вищевикладене, а також те, шо на теперішній час відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх зобов'язань перед позивачем, а також не вживає жодних заходів щодо погашення боргу, чим спричиняє Банку матеріальну шкоду, погіршує матеріальний стан кредитора, тому просили стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача достроково заборгованість за Кредитним договором №014/9408/74/51307 від 11.01.2007 року у сумі 26 314,20 дол. США що в еквіваленті до курсу НБУ становить (571 028,19 гривень), у тому числі - заборгованість за кредитом - 19 275,05 дол. США що в еквіваленті до курсу НБУ становить (418 275,95 гривень); заборгованість по сплаті відсотків - 2 857,74 дол. США що в еквіваленті до курсу НБУ становить (62 014,05 гривень); пеню за невчасну сплату кредиту та відсотків - 4 181,41 дол. США що в еквіваленті до курсу НБУ становить (90 738,19 гривень) та судові витрати. У ході розгляду спарви представник позивача уточнив позовні вимоги просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором у 22132, 79 дол. США, що становить: заборгованість за кредитним договором 19275,05 дол. США, що еквівалентно до курсу НБУ становить 418275,95 гривень, заборгованість по сплаті відсотків -2857,74 дол. США, що еквівалентно до курсу НБУ 62014,05 гривень, та пеню за несвоєчасну сплату кредиту та відстоків у розмірі 90738,19 гривень. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. У судовому засіданні відповідачі та їх представники проти позову заперечували. Просили у позові відмовити у повному обсязі. Не погоджуючись з позовом відповідачі звернулися із зустрічним позовом про про визнання договору поруки припиненим. Вказаний зустрічний позов обґрунтували тим,\~ що 11.01.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль» та відповідачем [PERSON] Тимофієвною був укладений кредитний договір № 014/9408/174/51307. 11.01.2007 року між Банком та [PERSON] був укладений Договір поруки. У відповідності до п.1.2. Договору поруки, сторони договору встановлюють, шо поручитель на добровільних засадах бере на себе зобовязання перед кредитором відповідати по зобовязанням боржника [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]), які виникають з умов кредитного договору №014/9408/74/51307 від 11.01.2007 року. У відповідності до положень п.4.1. Договору поруки, встановлено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою чинність з моменту закінчення забезпеченого ним зобовязання. Згідно положень ч.1 ст.251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Враховуючи те, що у відповідності до ч.1 ст.251 та ч.1 ст.252 ЦК України, строк дії договору повинен конкретно визначатися роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, пункт 4.1 Договору поруки від 11.01.2007 року суперечить вимогам вказаних положень законодавства та не містить строку дії договору. Договір поруки від 11.01.2007 року суперечить вимогам вказаних положень законодавства та містить строку дії договору. Таким чином, є підстави вважати, що строк дії Договору поруки не встановлений. Згідно вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Строк виконання основного зобовязання не встановлений. До первинної позовної заяви [PERSON] додав копію вимоги про виконання зобовязання датовану 07.03.2015 року або 07.05.2015 року, а доказів предявлення цієї вимоги Банком поручителю протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання (який не встановлений) Банком не надано. Датою укладання Договору поруки є 11.01.2007 року. Відповідно до положень ст.654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в так самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договорі або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. У відповідності до ч.1 ст.254 ЦК України, строк, що визначений роками, спливає відповідний місяць та число останнього року строку. Один рік від дня укладення Договору поруки сплив 11.01.2008 року. Банк до 18.08.2015 року, протягом 2007-2014 років, та майже восьми місяців 2015 року і предявив позову до поручителя тому порука припинилася відповідно до закону. У судовому засіданні представники відповідачів зустрічний позов підтримали та просили позов задовольнити. Представник позивача заперечував проти зустрічного позову, з підстав його необгрунтованості та просив у зустрічному позові відмовити. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити наступних підстав. У ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2\~ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.\~\~\~\~\~ Згідно зі\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.\~57,\~60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено у судовому засіданні, 11.01.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль» та відповідачем [PERSON] Тимофієвною був укладений кредитний договір № 014/9408/174/51307, відповідно до умов якого, кредитор - позивач надав позичальнику - відповідачу [PERSON] кредит у сумі 56\~000, 00 дол. США строком до 11.01.2017 року із сплатою 15,25% річних, а позичальник зобов'язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначенні договором. Надання кредитних коштів проводилося згідно вимог ст. 3.2 Кредитного договору шляхом -страхування коштів на поточний рахунок Позичальника. З метою зменшення фінансового навантаження на Позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, 13 липня 2007 року була укладена Додаткова угода №96-05/13/140, з укладанням даної Додаткової угоди сторони домовились змінити процентну ставку по кредиту, яка складає 14 відсотків річних. Графік погашення кредиту та сплати інших платежів було викладено в новій редакції в Додатку №1,2, який є невідємною частиною Додаткової угоди. Як вбачається з матеріалів справи, 04 серпня 2010 року була укладена Додаткова угода №96-05/13/1123, з укладанням даної додаткової угоди сторони домовились збільшити строк надання кредиту на 1 календарний місяць. Графік погашення кредиту та сплати інших платежів було викладено в новій редакції в Додатку 1,2 який є невід'ємною частиною Додаткової угоди. Отже, з укладенням Кредитного договору у Позичальника виник обовязок повернути кредит та відсотки за Кредитним договором у строки та розмірах чітко встановлених графіком погашення, у разі прострочення якого Кредитор має право дострокового стягнути заборгованість за кредитом, відсотками та пеню. Як встановлено судом відповідачем [PERSON] не виконуються вищезазначені умови, а саме не здійснюється помісячна сплата кредиту, в звязку з чим станом на 08.07.2015 р. заборгованість по кредиту спяовить 19 275,05 дол. США що в еквіваленті до курсу НБУ становить (418 275,95 гривень), у тому числі прострочена заборгованість за кредитом 3 290,34 дол. США що в еквіваленті до курсустановить (71 401,63 гривень). Відповідачем не виконуються умови щодо сплати відсотків та станом на 08.07.2015 р. заборгованість по сплаті відсотків становить 2 857,74 дол. США, що в еквіваленті до курсу НБУ становить (62 014,05 гривень). Відповідно до п. 9.1 за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення гитів, сплати процентів за користування кредитними коштами, у визначені цим Договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення, починаючи з наступного дня після закінчення строку виконання цтов'язання, зазначеного в Кредитному договорі. Таким чином, станом на 08.07.2015 р. пеня за невчасну сплату кредиту та погашення відсотків, становить 4 181,41 США що в еквіваленті до курсу НБУ становить (90 738,19 гривень), про що свідчить розрахунок заборгованості від 08.07.2015 року. В забезпечення належного виконання [PERSON], умов кредитного договору було укладено Договір поруки від 11 січня 2007 року згідно якого [PERSON], виступив поручителем відповідача - [PERSON] і взяв на себе зобовязання перед банком АТ РБ Аваль відповідати по зобовязанням відповідача [PERSON], що виникають з умов кредитного договору, в повному обсязі цих зобов'язань. Отже, з укладенням Договору поруки у Кредитора виникло право у разі невиконання Позичальником своїх зобов'язань за Кредитним договором стягнути з позичальника та поручителів як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо, суму основного боргу за Кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та пеню. Згідно п. 5.5,6.5 Кредитного договору Позивач має право магати від Відповідача [PERSON] достроково здійснити повернення кредиту, відсотків та інших платежів у випадку невиконання умов кредитного договору, тобто зазначена стаття договору містить норму про відповідальність відповідача у вигляді дострокового повернення кредиту, в тому числі й при порушені зобов'язань по щомісячній сплаті кредиту та відсотків. Враховуючи зміст заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до\~ст. 13 Конституції України\~держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України\~проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі\~ст. 526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи зі змісту ч. 1\~ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. У\~ст. 610 ЦК України\~передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно вимог ст. ст.\~553,\~554 ЦК України\~за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов"язку. У разі порушення боржником зобов"язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Абзацом 2 ч. 1\~ст. 1046 ЦК України\~проголошено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зважаючи на\~ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до\~статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1. 2\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно\~ст. 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які\~\~боржник\~\~повинен\~\~передати\~\~кредиторові\~\~у\~\~разі\~\~порушення боржником зобов'язання.\~\~Пенею\~\~є\~\~неустойка,\~\~що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно\~\~виконаного\~\~грошового\~\~зобов'язання\~\~за\~\~кожен\~\~ день прострочення виконання. Позивач виконав свої зобов"язання по договору, надавши кредит, проте ні позичальник, ні його поручитель у встановлені строки борг не повертають та не сплачують відсотки за користування кредитом. Відповідно до ч. 1\~ст. 533 ЦК України\~грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Разом із тим частина друга\~статті 533 ЦК України\~допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з ч. 1\~ст. 533 ЦК України\~використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2\~ст. 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 14\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою\~статті 192 ЦК України\~законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2\~ст. 192 ЦК України, ч. 3\~ст. 533 ЦК України;\~Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно зі\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У\~ст. 60 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд знаходить вимоги позивача за первісним позовом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню та стягує відповідачів солідарно на користь позивача суму заборгованості у розмірі 22132, 79 дол. США, що становить: заборгованість за кредитним договором 19275,05 дол. США, що еквівалентно до курсу НБУ становить 418275,95 гривень, заборгованість по сплаті відсотків -2857,74 дол. США, що еквівалентно до курсу НБУ 62014,05 гривень та пеню у розмірі 90738,19 гривень. Що стосується зустрічного позову суд вважає за небхідне зазначити наступне. Згідно зі\~ст. 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Статтею 203 ЦК України\~передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 598 ЦК України\~визначено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.. Відповідно до\~ст. 601 ЦК України\~зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.\~\~\~\~ Виходячи з положення\~ст. 601 ЦК України\~зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому навпаки. Відповідно до\~ст. 627 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до\~ст. 629 ЦК України\~договір є обов'язковим для виконання сторонами. Порука є одним із способів забезпечення зобов'язань при укладенні кредитних договорів та має зобов'язальний, договірний характер, тому на правовідносини поруки поширюють свою дію загальні положення про зобов'язання та про договори. Відповідно до\~ст. 553 ЦК України\~під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Згода боржника на укладення договору поруки не вимагається. Відповідно до п. 41. вказаного договору поруки договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою чинність з моменту закінчення забезпеченого ним зобовязання. При цьому сторони констактують, що строк закінчення цього договору не вказується ними конкретно, так як він визначається моментом повного погашення заборгованості боржника передбаченої кредитним договором № 014/9408/174/51307 від 11.01.2007 року. Відповідно до ч. 4\~ст. 559 ЦК України\~порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строк, після якого порука припиняється, а умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед Банком або повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань, не може розглядатися як установлений строк дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам\~статті 252 ЦК України. Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника, не свідчать про те, що договором встановлено строк припинення поруки в розумінні ст.\~251, ч. 4 ст.\~559 ЦК України, тому у цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4\~ст. 559 ЦК України\~про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам\~статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно ч. 4\~ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимогу до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 21.05.2012 року у справі № 6-68цс11, умови договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки. За таких обставин, порука на підставі ч. 4\~статі 559 ЦК України\~припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до правових висновків Верховного суду України, викладених в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-190цс14 пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої\~статті 1050 ЦК України\~змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої\~статті 1050 ЦК України\~строку виконання основного зобовязання передбачений частиною четвертою\~статті 559 ЦК України шестимісячний\~строк підлягає обрахуванню від цієї дати. Відповідно до правових висновків Верховного суду України, викладених в постанові від 26.11.2014року у справі № 6-75 цс14 - якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання в повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 21.05.2012 року у справі № 6-69цс11, у випадку невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 1\~ст. 559 ЦК України\~на припинення зобов'язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2\~ст. 16 ЦК України. При цьому звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору. Термін «порука», застосований законодавцем у ч. 1\~ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки. Право поручителів не підлягає захисту шляхом припинення договору поруки, тобто за п. 7 ч. 2\~ст. 16 ЦК України,оскільки це суперечить положенням ч. 1\~ст. 559 цього Кодексу. Таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою. Суду надано копії письмових вимог до позичальника та поручителя від 07.05.2015 року про дострокове погашення кредиту (а.с. 28, 29), окрім того факт надсилання вказаних письмових вимог відповідачам підтверджується рекомендованими листами. Згідно п. 6.5 Кредитного договору передбачено дострокове стягнення заборгованості за кредитом, нарахованих відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій у випадках не виконання позичальником умов цього договору, інших договорів, що забезпечуються погашення кредиту. Таке стягнення здійснюється за рахунок коштів, майна та майнових прав позичальника, включаючи забезпечення за цим договором, за умови попереднього (за 30 днів) з дня отримання повідомлення позичальника рекомендованим листом дати відправлення банком вимоги. Таким чином, строк виконання зобовязання настав 07.05.2015 року. Оскільки строк дії поруки договором не визначено, відповідно до ч. 4\~ст. 559 ЦК України\~вимоги до поручителя могли бути заявлені у межах шести місяців від дня настання строку виконання зобовязання, забезпеченого порукою. У даному випадку позивач подав позов 26.08.2015 року, тобто в межах передбчениз ч. 4 ст. 559 ЦК Україи. Окрім того, суд акцентує увагу на тому, що на момент розгляду судом справи зобов'язання відповідачів [PERSON] та [PERSON] залишаються не виконаними. Відповідно до\~ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3\~ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі вказаного суд приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання договору поруки припиненим. При вищевикладених обставинах, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, які свідчать про наявність підстав для задоволення лише первісної позовної заяви Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Аваль», суд вважає вказані позовні вимоги є законними, обґрун Що стосується зустрічного позову, то відповідачами не надано доказів, що підтверджують наявність підстав для визнання договору поруки припиненим, а тому суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, суд вважає за необхідне на підставі\~ст. 88 ЦПК України\~стягнути з відповідачів на користь держави судові витрати у справі.

Outcome: approved