Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

09 вересня 2016 року [PERSON] звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на його користь індексацію заробітної плати. В обґрунтування позову зазначив, що\~у період з 02 вересня 1985 року по 05 травня 2004 року він працював у ВАТ «Содовий завод». З 1997 року відповідач ВАТ «Содовий завод» стало нерегулярно виплачувати працівникам заробітну плату. При звільненні позивачки\~\~ з підприємства, відповідач зобовязаний був провести\~ з\~ нею повний розрахунок, однак цього не зробив, мотивуючи це\~ скрутним фінансовим становищем. Заборгованість по заробітній платі становила 12 801 грн. 82 коп., яку за рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 16 липня 2012 року стягнуто з ВАТ «Содовий завод» на користь позивача. Виконавчий лист\~ за рішенням суду був своєчасно наданий у відділ державної виконавчої служби та взятий на виконання. Однак станом на час звернення до суду із даним позовом, рішення суду залишається невиконаним, заборгованість по заробітній платі становить 12 801 грн. 82 коп. Індексація заробітної плати при виплаті заборгованості по заробітній платі позивачу нарахована та виплачена не була. Посилаючись на положення статті\~ 33 Закону\~ України «Про оплату праці»\~ та\~\~ ст.1, ч.1 ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року, просив\~ стягнути з відповідача на його користь\~\~індексацію заробітної плати за період з 01 червня 2004 року по 01 серпня 2016 року, що становить 45 405 грн. 50 коп. 26 вересня 2016 року, позивач подав до суду клопотання про збільшення позовних вимог, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення у даній справі. Слід зазначити, що при вирішенні питання про відкриття провадження у даній справі, судом не було порушено правил визначення юрисдикції щодо вирішення вказаної цивільної справи. Так, правова позиція викладена в ухвалі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року зазначає, що справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19 січня 2013 року не впливають на визначення юрисдикції справ про стягнення з боржника зарплати і їх слід розглядати в порядку цивільного судочинства.\~\~ Аналогічну думку містить інформаційний лист судової палати у цивільних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ, про визначення юрисдикції спору про стягнення заробітної плати у разі банкрутства боржника від 07 травня 2013 року №709/0/4-13, у якому зазначено, що справи про банкрутство боржника порушені господарськими судами до 19 січня 2013 року, не впливають на визначення юрисдикції справ про стягнення з боржника зарплати і їх слід розглядати в порядку цивільного судочинства. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності, на задоволенні позову наполягав, не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Представник відповідача ВАТ «Содовий завод», будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, до судового засідання не зявився, надав суду заяву з проханням розгляд справи проводити без участі представника ВАТ «Содовий завод», позовні вимоги не визнав. У своїй заяві, зокрема, зазначив, що відносно підприємства відкрито процедуру банкрутства, внаслідок чого, ВАТ «Содовий завод» не має можливості визнати позовні вимоги окрім суми основної заборгованості із заробітної плати, яка на момент відкриття ліквідаційної процедури була нарахована за даними бухгалтерського обліку. Ліквідатор не може збільшити реєстр кредиторів, котрий з часу затвердження господарським судом є незмінним. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають повному задоволенню виходячи з таких встановлених у судовому засіданні обставин та відповідних їм норм чинного законодавства. У судовому засіданні встановлено, що у період з 02 вересня 1985 року по 05 травня 2004 року [PERSON], [INFO], працював у ВАТ «Содовий завод» (а.с. 5, 5 з.б.). На час звільнення\~ позивача з підприємства, відповідач мав перед [PERSON] заборгованість по\~ заробітній платі у сумі\~ 12 801 грн. 82 коп., яку за рішенням Слов'янського міського суду Донецької області від 16 липня 2012\~ року стягнуто з ВАТ «Содовий завод» на користь позивача (а.с. 6-7). Аналізуючи встановлені у судовому засіданні обставини справи, суд приходить до такого висновку. Процес знецінення грошей призводить до втрати їх купівельної спроможності. В результаті при наявності однієї і тієї ж суми купується менше товарів і послуг. Тому в кожній цивілізованій державі цей процес контролюється шляхом встановлених гарантій держави в сфері виробництва\~оплати праці\~працюючих громадян. Такою гарантією є індексація заробітної плати, що включає в себе заходи щодо підвищення реального її змісту.\~ Законом України «Про індексацію грошових доходів населення»\~визначено, що індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів та послуг; індекс споживчих цін\~показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання; поріг індексації\~велична індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення. Статтею 2 цього Закону\~передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривні на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці ( грошове забезпечення). Закон України «Про оплату праці» визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати. Саме цим законом визначені гарантії держави в сфері виробництва\~оплати праці\~працюючих громадян. Статтею 33 Закону України «Про оплату праці», яка міститься у главі закону «Права працівника на оплату праці та їх захист» визначається, що \~у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством Право на своєчасне одержання винагороди за працю (ст. 43 Конституції України) захищається законом. Згідно із ч.6\~ст. 95 КЗпП України\~заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого\~постановою КМУ від 17.07.2003 року за № 1078, індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Така ж підстава для проведення індексації зазначена у\~статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», відповідно до якої, обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доході населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього\~Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті ( 101 відсоток ). Підвищення грошових доходів населення у звязку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. Рішенням\~ Конституційного Суду України у справі № 1-18/2013 від 15 жовтня 2013 року\~№ 9-рп/2013, визнано, що в аспекті конституційного звернення положення\~частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України\~слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. За розясненнями п. 22. Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року у справах, пов'язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв'язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: індексація заробітної плати провадиться згідно зі ст. 33 Закону (108/95-ВР) в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону "Про індексацію грошових доходів населення" (1282-12) і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 1998 р. N 663 (663-98-п) (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення. Наприклад, коли воно мало бути виконано до січня 1998 р., то він і є\~ місяцем, з якого обчислюється (береться за 100 відсотків) величина порога індексації. Спір із цього приводу розглядається судом за заявою стягувача в позовному провадженні. Виходячи із аналізу чинного законодавства та самої суті поняття індексації грошових доходів населення, слід дійти до висновку, що\~ індексація заробітної плати\~ - є гарантією держави в сфері виробництва\~оплати праці\~працюючих громадян, яка включає в себе заходи щодо підвищення реального її змісту, за якою держава шляхом встановлення імперативних норм (обовязковість індексації заробітної плати) гарантує працюючим громадянам що їх заробітна плата на момент її виплати не призведе до втрати їх купівельної спроможності. Виходячи саме із такої правової природи індексації заробітної плати, у п. 22. Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, висловлена думка що\~ індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення. З огляду на викладене, враховуючи правову природу індексації заробітної плати як гарантії держави в сфері виробництва\~оплати праці\~працюючих громадян, яка включає в себе заходи щодо підвищення реального її змісту, слід дійти до висновку, що заробітна плата повинна бути виплачена\~\~ установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив величину порога індексації, визначену законом, також і звільненому працівникові у разі несвоєчасної її виплати. Суд при цьому зазначає, що індексація заробітної плати та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку мають різну правову природу, оскільки в першому випадку це обовязкові виплати, гарантовані державою, спрямовані на захист купівельної спроможності громадян,\~ в той час як середній заробіток за весь час затримки розрахунку є мірою відповідальності роботодавця за затримку розрахунку, яка наступає лише за наявності вини підприємства у разі несвоєчасного розрахунку із звільненим працівником. З огляду на викладені норми чинного законодавства, рішення Конституційного суду України,\~ доводи відповідача щодо того, що ним не виплачена індексація заробітної плати у звязку із відкриттям справи про банкрутство є неприйнятними та такими, що не грунтуються на законі. Як встановлено у судовому засіданні заборгованість по заробітній платі у сумі 12 801 грн.\~ 82 коп. до теперішнього часу позивачу відповідачем не виплачена, нарахування та виплата індексації не проведена. Згідно із представленим позивачем розрахунком індексації, сума індексації за період з 01 червня 2004 року по 01 серпня 2016 року, становить 45 405 грн. 50 коп., виходячи із такого розрахунку.\~ Приріст\~ індексу\~ споживчих цін\~ за\~ період з\~ 01 червня 2004 року по 01 серпня 2016 року (згідно меж заявлених\~ та підтриманих\~ позовних вимог)\~ складає 354,68 %, тому\~ розмір\~ індексації за\~\~цей\~ період\~ складає 45 405 грн. 50 коп. (12 801 грн. 82 коп. заборгованість по заробітній платі Х 354,68%, 100% = 45 405 грн. 50 коп.). Суд приймає до уваги, вказаний розрахунок індексації заробітної плати, оскільки він перевірений судом. З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення індексації заробітної плати підлягає задоволенню. Відповідно вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, що передбачає, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або повноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Згідно із частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати\~ з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З матеріалів справи видно, що між сторонами виник спір з приводу порушення ВАТ «Содзавод»,\~ законодавства про оплату праці з передбачених статтями 116 та 117 КЗпП\~ України підстав. Відповідно частини шостої статті 12 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом передбачено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди, на невикористані та своєчасно не повернуті кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. У трудових правовідносинах такі поняття як зобовязання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобовязання не застосовуються. За структурою КЗпП України ст. 117, якою визначено підстави виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відноситься до розділу VII Оплата праці вказаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобовязання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, виплата за затримку розрахунку при звільненні, яка повязана з трудовими правовідносинами, є оплатою праці, а тому положення наведеного вище Закону України на ці правовідносини не поширюються. Наведену позицію висловив також Верховний суд України в своїй постанові № 6-121цс 12 від 17 жовтня 2012 року. Щодо встановлення строку звернення до суду, який суд при вирішенні трудового спору зобовязаний перевірити, що відповідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року по справі № 1-5/2012 р. в частині ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, про застосування тримісячного строку звернення до суду\~ щодо стягнення середнього заробітку та весь час затримки розрахунку та моральної шкоди, суд вважає, що наведений строк обраховується з моменту фактичного розрахунку із працівником. Відповідно\~ положень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно із яким, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В звязку із цим, суд приходить до висновку, що оскільки фактичний розрахунок із позивачем на день його звернення до суду із вказаним позовом не проведений, відсутність вини відповідача у невиплаті заборгованості не доведена, середній заробіток за час затримки розрахунку з 06 травня 2004 року по день ухвалення даного рішення суду підлягає до виплати. Розрахунок середнього заробітку для таких виплат проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (з наступними змінами), виходячи із заробітку за останні\~ два календарних місяці роботи,що передували\~ події,з якою\~ повязана відповідна виплата. Середньоденна\~ заробітна плата\~ визначається\~ діленням\~ заробітної плати\~ за\~ фактично\~ відпрацьовані\~ протягом двох\~ місяців\~ робочі (календарні) дні\~ на\~ число\~ відпрацьованих\~ робочих днів (годин). З)гідно із довідкою ВАТ «Содовий завод» №01-23/215 від 04 травня 2016 року, за останні два місяці роботи позивача, а саме: квітень 2004 року та березень 2004 року, позивачу було здійснено нарахування заробітної плати: за квітень 2004 року 462 грн. 00 коп.; за березень 2004 року 462 грн. 00 коп. Фактично відпрацьованих годин у квітні 2004 року 167,0 год., у березні 2004 року 176,0 год.; Середня заробітна плата за два останні місяці роботи становить 462 грн. 00 коп. Таким чином, середньоденний заробіток позивача за два останніх місці роботи 2001 року становить: 462 грн. 00 коп.+462 грн. 00 коп. = 924 грн. 00 коп. : 2 = 462 грн. 00 коп. Кількість робочих днів за два останні місяці роботи становить 17+21= 38. Середня кількість робочих днів у місяці становить 38:2 = 19 днів. У квітні 2004 року відпрацьовано 167,0 годин, у березні 2004 року 176,0 годин. Отже середньоденна заробітна плата позивача за два останніх місяці роботи складає: (462 грн. 00 коп.+462 грн. 00 коп.) : (167,0 год. +176,0 год.) Х 8 = 21 грн. 55 коп. у день. Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 травня 2004 року по 28 жовтня 2016 року включно складає:\~\~ 21 грн. 55 коп. Х ((22 дн. Х 12 міс)Х 12 років + (22 дн. Х 5 міс.)+17 дн.)) = 21 грн. 55 коп. Х 3295 (кількість днів затримки розрахунку з 06 травня 2004 року по 28 жовтня 2016 року (день винесення судового рішення) включно) =\~ 71 007 грн. 25 коп. Суд зазначає, що у сенсі ст. 117 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про оплату праці» стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку є відповідальністю роботодавця та стягується судом саме по день фактичного розрахунку, або по день постановлення рішення суду, у звязку із цим, в даному випадку судом розглянути вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у межах позовних вимог відповідно ст. 11 ЦПК України. Крім того, відповідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно розяснень п. 36 Постанови Пленуму ВССУ України № 10 від 17 жовтня 2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Відповідно ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» (в редакції, що діяла на час звернення позивача до суду) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яку подано фізичною особою, ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. У звязку із викладеним, враховуючи, що позов задоволений повністю, суд приходить до висновку, що з відповідача у дохід держави підлягає до стягнення судовий збір у розмірі\~1 164 грн. 12 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved